CELEX: 62019CJ0056
Kasační opravný prostředek
Dumping
Dovoz ferrosilicia pocházejícího z Ruska
Nařízení (ES) č. 1225/2009
Článek 11 odst. 9 a 10
Zamítnutí žádostí o vrácení již zaplacených antidumpingových cel
Početně určená vývozní cena
Posouzení zohlednění antidumpingových cel v cenách dalšího prodeje a v pozdějších kupních cenách v Unii
Povinnost postupovat stejným způsobem jako při šetření, které vedlo k uložení antidumpingového cla
Změna okolností
Odečtení zaplacených antidumpingových cel
Nezvratné důkazy

Sivým kasačním opravným prostředkem se společnost RFA International LP (dále jen „RFA“) domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 15. listopadu 2018, RFA International v. Komise (
T‑113/15
, nezveřejněný, dále jen napadený rozsudek,
EU:T:2018:783
), kterým Tribunál zamítl žalobu podanou touto společností znějící na úplné či částečné zrušení prováděcích rozhodnutí Komise C(2014) 9805 final, C(2014) 9806 final, C(2014) 9807 final, C(2014) 9808 final, C(2014) 9811 final, C(2014) 9812 final a C(2014) 9816 final ze dne 18. prosince 2014, týkajících se žádostí o vrácení antidumpingového cla zaplaceného z dovozu ferosilicia pocházejícího z Ruska (dále jen „sporná rozhodnutí“).
Právní rámec
Nařízení Rady (ES) č. 1225/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropského společenství (
Úř. věst. 2009, L 343, s. 51
, a opravy
Úř. věst. 2010, L 7, s. 22
, a
Úř. věst. 2016, L 44, s. 20
), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 37/2014 ze dne 15. ledna 2014 (
Úř. věst. 2014, L 18, s. 1
) (dále jen „základní nařízení“), které bylo v platnosti ke dni přijetí sporných rozhodnutí, v bodě 17 odůvodnění uvádělo:
„[…] Je […] třeba stanovit, že při novém výpočtu dumpingu, který vyžaduje nový výpočet vývozních cen, se se cly nenakládá jako s náklady vzniklými mezi dovozem a novým prodejem, pokud se tato cla odrazí v cenách výrobků, které jsou předmětem opatření ve Společenství.“
Článek 2 tohoto nařízení stanovil pravidla, kterými se řídí zjištění dumpingu. Jeho odstavce 8 a 9 se týkaly vývozních cen a zněly takto:
„8.   Vývozní cena je cena skutečně zaplacená nebo cena, kterou je třeba zaplatit, za výrobek prodaný za účelem vývozu ze země vývozu do Společenství.
9.   Neexistuje-li vývozní cena nebo ukáže-li se, že vývozní cena z důvodu spojení nebo dohody o vyrovnání mezi vývozcem a dovozcem nebo třetí stranou není spolehlivá, lze vývozní cenu určit početně na základě ceny, za niž byl dovezený výrobek poprvé znovu prodán nezávislému kupujícímu, nebo pokud výrobek není prodán nezávislému kupujícímu nebo není znovu prodán ve stavu, ve kterém byl dovezen, na jakémkoli jiném přiměřeném základě.
V těchto případech se provedou úpravy pro všechen zisk a náklady včetně cel a dávek za období mezi dovozem a novým prodejem, aby se stanovila spolehlivá vývozní cena franko hranice Společenství.
Částky, o něž se provedou úpravy, zahrnují veškeré částky obvykle hrazené dovozcem, avšak placené uvnitř nebo mimo Společenství stranami, u nichž vyšla najevo existence obchodního spojení nebo dohody o vyrovnání s dovozcem nebo s vývozcem; náleží mezi ně obvyklé náklady na dopravu, pojištění, manipulaci a nakládku a vedlejší náklady, cla, antidumpingová cla a ostatní poplatky, které je třeba zaplatit v zemi dovozu při příležitosti dovozu nebo prodeje výrobků, jakož i přiměřené rozpětí pro prodejní, správní a režijní náklady a zisk.“
Článek 2 odst. 10 uvedeného nařízení stanovil ohledně srovnání mezi vývozní cenou a běžnou hodnotou následující:
„Mezi vývozní cenou a běžnou hodnotou se provede spravedlivé srovnání. Toto srovnání se provede na stejné obchodní úrovni a na základě prodeje uskutečněného ve stejné nebo co nejbližší době, jakož i s náležitým přihlédnutím k jiným rozdílům, které ovlivňují srovnatelnost cen. Nejsou-li takto určená běžná hodnota a vývozní cena srovnatelné na tomto základě, provedou se pokaždé náležité individuální úpravy o rozdíly u činitelů, na které bylo upozorněno a které prokazatelně ovlivňují ceny a srovnatelnost cen. […]“
Článek 11 odst. 8 téhož nařízení upravoval postup vrácení vybraného cla. Toto ustanovení znělo takto:
„Aniž je dotčen odstavec 2, může dovozce požádat o vrácení vybraného cla, pokud se prokáže, že dumpingové rozpětí, na jejichž [jehož] základě bylo clo zaplaceno, bylo odstraněno nebo sníženo natolik, že je nižší než platné clo.
Žádost o vrácení zaplaceného antidumpingového cla podává dovozce Komisi. […]
Žádost o vrácení zaplaceného cla se považuje za náležitě odůvodněnou, pokud obsahuje přesné údaje o částce antidumpingového cla, o jejíž vrácení se žádá, a všechny celní doklady týkající se výpočtu a zaplacení této částky. K ní je třeba pro posuzované období přiložit doklady o běžných hodnotách a vývozních cenách ve Společenství pro vývozce nebo výrobce, na které se clo vztahuje. […]
Komise rozhodne, zda a do jaké míry má být žádosti vyhověno, nebo může kdykoli rozhodnout o zahájení prozatímního přezkumu; informace a závěry vyplývající z přezkumu provedeného podle příslušných ustanovení pro prozatímní přezkum využije ke zjištění, zda a do jaké míry je vrácení cla oprávněné. […]“
Článek 11 odst. 9 a 10 základního nařízení uváděl:
„9.   Při všech šetřeních týkajících se přezkumu nebo vrácení zaplaceného cla prováděných podle tohoto článku postupuje Komise v případě, že nedošlo ke změně okolností, a s patřičným ohledem na článek 2, a zejména na odstavce 11 a 12 uvedeného článku, a s ohledem na článek 17 stejným způsobem jako při šetření, které vedlo k uložení cla.
10.   Při jakémkoli šetření prováděném podle tohoto článku Komise přezkoumá spolehlivost vývozních cen v souladu s článkem 2. Pokud je však rozhodnuto o početním určení vývozní ceny podle čl. 2 odst. 9, vypočte se bez odečtení částky zaplacených antidumpingových cel, pokud jsou předloženy nezvratné důkazy, že clo je řádně zohledněno v cenách dalšího prodeje a v pozdějších kupních cenách ve Společenství.“
Komise stanovila pokyny pro provádění čl. 11 odst. 8 základního nařízení v oznámení o vrácení antidumpingových cel (
Úř. věst. 2014, C 164, s. 9
).
Bod 4.1 písm. b) uvedeného oznámení, nadepsaný „Provádění čl. 11 odst. 10 základního nařízení“, uvádí:
„Pokud je vývozní cena určena početně podle čl. 2 odst. 9 základního nařízení, Komise ji vypočte bez odečtení částky zaplacených [zaplaceného] antidumpingového cla, pokud jsou předloženy nezvratné důkazy, že clo je řádně zohledněno v cenách při dalším prodeji a v pozdějších prodejních cenách v Unii. Komise přezkoumá, zda zvýšení prodejních cen nezávislým odběratelům v Unii mezi obdobím původního šetření a obdobím šetření týkajícího se vrácení cla zahrnuje antidumpingová cla.“
Skutečnosti předcházející sporu
Skutečnosti předcházející sporu byly vylíčeny v bodech 1 až 30 napadeného rozsudku a lze je shrnout následovně.
RFA je komanditní společností usazenou v Kanadě. Prostřednictvím švýcarské dceřiné společnosti kupuje, dále prodává, dováží a skladuje v Evropské unii ferosilicium pocházející z Ruska, které vyrábí dvě sesterské společnosti usazené v Rusku, a sice Chelyabinsk Electrometallurgical Integrated Plant OAO (dále jen „CHEMK“) a Kuzneckie Ferrosplavy OAO (dále jen „KF“).
V návaznosti na stížnost podanou Styčným výborem odvětví feroslitin, který je sdružením evropských výrobců feroslitin, přijala Rada Evropské unie dne 25. února 2008 nařízení (ES) č. 172/2008, kterým se ukládá konečné antidumpingové clo a s konečnou platností vybírá prozatímní clo uložené na dovozy ferosilicia pocházejícího z Čínské lidové republiky, Egypta, Kazachstánu, Bývalé jugoslávské republiky Makedonie a Ruska (
Úř. věst. 2008, L 55, s. 6
). Z důvodu spojení mezi společností RFA a dvěma vývozními společnostmi zmíněnými v předchozím bodě byla vývozní cena do Unie stanovena v souladu s čl. 2 odst. 9 základního nařízení.
Podle čl. 1 odst. 2 nařízení č. 172/2008 byla sazba konečného antidumpingového cla použitelná na čistou cenu s dodáním na hranice Unie před proclením stanovena na 22,7 % pro výrobky vyrobené společnostmi CHEMK a KF.
Tyto společnosti podaly k Tribunálu návrh na částečné zrušení nařízení č. 172/2008 v rozsahu, v němž se jich týkalo. Tribunál zamítl žalobu na neplatnost podanou těmito dvěma společnostmi proti uvedenému nařízení rozsudkem ze dne 25. října 2011, CHEMK a KF v. Rada (
T‑190/08
,
EU:T:2011:618
). Kasační opravný prostředek podaný uvedenými společnostmi proti tomuto rozsudku byl Soudním dvorem zamítnut rozsudkem ze dne 28. listopadu 2013, CHEMK a KF v. Rada (
C‑13/12 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:780
).
Na základě žádosti o částečný prozatímní přezkum, kterou uvedené společnosti podaly dne 30. listopadu 2009, přijala Rada dne 16. ledna 2012 prováděcí nařízení (EU) č. 60/2012, kterým se ukončuje částečný prozatímní přezkum antidumpingových opatření vztahujících se na dovoz ferosilicia pocházejícího mimo jiné z Ruska prováděný podle čl. 11 odst. 3 nařízení (ES) č. 1225/2009 (
Úř. věst. 2012, L 22, s. 1
). Platné antidumpingové opatření bylo potvrzeno.
Zachování úrovně antidumpingového cla zavedené nařízením č. 172/2008 v tomto prováděcím nařízení bylo zpochybněno společnostmi CHEMK a KF před Tribunálem, který jejich žalobu zamítl rozsudkem ze dne 28. dubna 2015, CHEMK a KF v. Rada (
T‑169/12
,
EU:T:2015:231
). Kasační opravný prostředek podaný těmito společnostmi proti uvedenému rozsudku byl Soudním dvorem zamítnut usnesením ze dne 9. června 2016, CHEMK a KF v. Rada (
C‑345/15 P
, nezveřejněné,
EU:C:2016:433
).
V období od 30. července 2009 do 10. prosince 2010 podala společnost RFA ke Komisi na základě čl. 11 odst. 8 základního nařízení první sérii žádostí o vrácení antidumpingového cla, které zaplatila v období od 7. ledna 2009 do 10. prosince 2010 z dovozu výrobků společností CHEMK a KF. Šetření týkající se vrácení cla se vztahovalo k období od 1. října 2008 do 30. září 2010. Komise rozdělila za účelem výpočtu nových dumpingových rozpětí toto období na dvě části. První část trvala od 1. října 2008 do 30. září 2009 (dále jen „první období šetření týkajícího se vrácení cla“), zatímco druhá část trvala od 1. října 2009 do 30. září 2010 (dále jen „druhé období šetření týkajícího se vrácení cla“).
Rozhodnutími Komise C(2012) 5577 final, C(2012) 5585 final, C(2012) 5588 final, C(2012) 5595 final, C(2012) 5596 final, C(2012) 5598 final a C(2012) 5611 final ze dne 10. srpna 2012, týkajícími se žádostí společnosti RFA o vrácení již zaplaceného antidumpingového cla z dovozů ferosilicia pocházejícího z Ruska, Komise na jedné straně vyhověla žádostem o vrácení cla vztahujícím se k prvnímu období šetření týkajícího se vrácení cla, a na druhé straně zamítla žádosti vztahující se k druhému období šetření týkajícího se vrácení cla. Společnost RFA napadla toto zamítnutí u Tribunálu, který žalobu zamítl rozsudkem ze dne 17. března 2015, RFA International v. Komise (
T‑466/12
,
EU:T:2015:151
). Kasační opravný prostředek podaný společností RFA proti uvedenému rozsudku byl Soudním dvorem zamítnut rozsudkem ze dne 4. května 2017, RFA International v. Komise (
C‑239/15 P
, nezveřejněný,
EU:C:2017:337
).
V období od 1. března 2011 do 26. června 2013 podala společnost RFA ke Komisi druhou sérii žádostí o vrácení antidumpingového cla, které zaplatila v období od 1. října 2010 do 28. prosince 2012 z dovozu výrobků společností CHEMK a KF. Šetření týkající se vrácení cla, které zahájila Komise po podání těchto nových žádostí, se vztahovalo k období od 1. října 2010 do 31. prosince 2012, které bylo za účelem výpočtu nových antidumpingových rozpětí rozděleno na dvě části, z nichž první trvala od 1. října 2010 do 31. prosince 2011 (dále jen „třetí období šetření týkajícího se vrácení cla“) a druhá trvala od 1. ledna 2012 do 31. prosince 2012 (dále jen „čtvrté období šetření týkajícího se vrácení cla“).
Dne 18. prosince 2014 přijala Komise sporná rozhodnutí. V oddíle týkajícím se početního určení vývozní ceny Komise zejména zamítla žádost podanou společností RFA na základě čl. 11 odst. 10 základního nařízení o neodečtení antidumpingového cla od početně určené vývozní ceny. Důvody, na jejichž základě byla uvedená žádost zamítnuta, byly Tribunálem shrnuty v bodě 25 napadeného rozsudku takto:
„Komise [uvedla], že nemůže vyhovět žádosti žalobkyně podané na základě čl. 11 odst. 10 základního nařízení […], aby nebylo antidumpingové clo odečteno od ceny, za niž byl výrobek poprvé znovu prodán nezávislému kupujícímu v Unii, při výpočtu početně určené vývozní ceny. Žalobkyně tuto žádost odůvodnila dopadem, který tato cla podle ní měla na uvedenou cenu dalšího prodeje, jak bylo uznáno pro první a druhé období šetření týkajícího se vrácení cla. Žalobkyně zdůraznila, že její ceny, jež jsou určeny jako [ceny zahrnující ‚náklady, pojištění a přepravné‘ (‚CIF‘)], se zvýšily o 77 % a 102 % mezi obdobím šetření, jež vedlo k přijetí nařízení [č. 172/2008], které trvalo od 1. října 2005 do 30. září 2006, a třetím a čtvrtým obdobím šetření týkajícího se vrácení cla. Pokud jde o ceny „ze závodu“, ty se zvýšily o 193 % mezi obdobím šetření, které vedlo k přijetí nařízení [č. 172/2008], a třetím obdobím šetření týkajícího se vrácení cla. Nicméně na rozdíl od toho, jak tomu bylo u prvního a druhého období šetření týkajícího se vrácení cla, Komise neměla za to, že má k dispozici důkazy, jež by dokládaly zohlednění antidumpingových cel v cenách dalšího prodeje nezávislým kupujícím v Unii. Komise zdůraznila, že ceny, na které se odvolávala žalobkyně, jež byly stanoveny jako ceny „ze závodu“ a [‚CIF‘], jsou konkrétně ceny nezahrnující antidumpingové clo, a dále že ceny ‚s dodáním clo placeno‘ dalšího prvního prodeje nezávislému kupujícími v Unii musí zahrnovat všechny náklady na vstupu, včetně antidumpingových cel. Číselné údaje poskytnuté žalobkyní přitom nejsou v tomto směru přesvědčivé z několika aspektů, zejména proto, že odrážejí průměrné hodnoty, a tudíž nejsou konkrétně spojeny s transakcemi, pro které bylo požádáno o vrácení antidumpingového cla. Pokud jde o třetí období šetření týkajícího se vrácení cla, Komise znamenala, že jeden z výrobců prodával výrobky žalobkyni v případě některých prodejů se ztrátou. Rovněž zaznamenala nesrovnalosti ohledně nákladů podle místa určení výrobků. Pokud jde o čtvrté období šetření týkajícího se vrácení cla, […], Komise [v bodech 84, 85 a 87 sporných rozhodnutí uvedla], že v 99 % případů neodrážely ceny dalšího prodeje po dovozu do Unie antidumpingové clo, neboť nezahrnovaly [všechny] náklady, včetně antidumpingového cla. Komise v tomto ohledu dodala, že mezi obdobím šetření, jež vedlo k přijetí nařízení [č. 172/2008], a třetím obdobím šetření týkajícího se vrácení cla se náklady na výrobu výrobků prodaných v Unii společnostmi CHEMK a KF zvýšily o 100 %, přičemž tato hodnota činila 109 % pro čtvrté období šetření týkajícího se vrácení cla.“
S ohledem na výše uvedené a po provedení nezbytných úprav s cílem zajistit spravedlivé srovnání v souladu s čl. 2 odst. 10 základního nařízení mezi vývozní cenou a běžnou hodnotou, které Komise pro tento účel omezila na úroveň „ze závodu“, tento orgán zjistil dumpingové rozpětí ve výši 40,8 % pro třetí období šetření týkajícího se vrácení cla a ve výši 42,8 % pro čtvrté období šetření týkajícího se vrácení cla. Vzhledem k tomu, že tato dumpingová rozpětí byla vyšší než sazba antidumpingového cla ve výši 22,7 %, jež byla stanovena v nařízení č. 172/2008, Komise zamítla žádosti o vrácení cla podané navrhovatelkou.
Dne 28. listopadu 2012, po zveřejnění oznámení o nadcházejícím pozbytí platnosti antidumpingových opatření plynoucích z nařízení č. 172/2008, Styčný výbor odvětví feroslitin požádal o zahájení přezkumu těchto opatření. Komise měla za to, že za tímto účelem byly předloženy dostatečné důkazy, a tak dne 28. února 2013 zveřejnila oznámení o zahájení přezkumu před pozbytím platnosti antidumpingových opatření vztahujících se na dovoz ferosilicia pocházejícího z Čínské lidové republiky a Ruska (
Úř. věst. 2013, C 58, s. 15
). Šetření týkající se pokračování nebo obnovení dumpingu se vztahovalo k období od 1. ledna do 31. prosince 2012. Přezkum pravděpodobnosti pokračování nebo opakování újmy byl proveden ve vztahu k čtyřletému období od 1. ledna 2009 do 31. prosince 2012.
Dne 9. dubna 2014 přijala Komise prováděcí nařízení (EU) č. 360/2014 o uložení konečného antidumpingového cla na dovoz ferosilicia pocházejícího z Čínské lidové republiky a Ruska na základě přezkumu před pozbytím platnosti podle čl. 11 odst. 2 nařízení (ES) č. 1225/2009 (
Úř. věst. 2014, L 107, s. 13
). V tomto prováděcím nařízení Komise zejména upřesnila, že během období šetření odpovídajícího roku 2012 v 99 % případů nezohledňovaly ceny dalšího prodeje nezávislým kupujícím v Unii úroveň antidumpingových cel a že za těchto podmínek bylo třeba tato cla odečíst od této ceny k získání početně určené vývozní ceny. Srovnání běžné hodnoty s takto určenou vývozní cenou, při kterém byly zohledněny různé úpravy za účelem spravedlivého srovnání v souladu s čl. 2 odst. 10 základního nařízení, vedlo Komisi k učinění závěru o existenci dumpingového rozpětí, vyjádřeného jako procentní podíl ceny s dodáním na hranice Unie před proclením, ve výši 43 % pro období šetření týkajícího se pokračování nebo obnovení dumpingu trvající od 1. ledna do 31. prosince 2012. Komise proto zachovala antidumpingové clo ve výši 22,7 % použitelné na vývoz výrobků společností CHEMK a KF od vstupu nařízení č. 172/2008 v platnost. Žaloba podaná těmito dvěma společnostmi proti uvedenému prováděcímu nařízení byla Tribunálem zamítnuta rozsudkem ze dne 15. listopadu 2018, CHEMK a KF v. Komise (
T‑487/14
,
EU:T:2018:792
). Tento rozsudek nebyl napaden kasačním opravným prostředkem.
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
Návrhem došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 4. března 2015 podala společnost RFA žalobu znějící na úplné či částečné zrušení sporných rozhodnutí, přičemž uplatnila tři žalobní důvody. Kasační opravný prostředek společnosti RFA se týká pouze odpovědi Tribunálu na druhý z těchto žalobních důvodů.
V rámci tohoto druhého žalobního důvodu navrhovatelka v podstatě tvrdila, že Komise tím, že změnila metodologii použitou pro posouzení zohlednění antidumpingových cel v cenách dalších prodejů v Unii, aniž to bylo odůvodněno změnou okolností, a sice tím, že tyto ceny stanovila s ohledem na náklady na výrobu ferosilicia v Rusku, jak byly zjištěny během třetího a čtvrtého období šetření týkajícího se vrácení cla, namísto toho, aby je posoudila s ohledem na ceny dalšího prodeje v Unii, jak byly určeny v předchozích šetřeních, a zejména při šetření týkajícím se prozatímního přezkumu, jež vedlo k přijetí prováděcího nařízení č. 60/2012, porušila čl. 11 odst. 9 a 10 základního nařízení. Podle společnosti RFA mělo vést použití stejné metody, jako byla ta použitá při tomto prozatímním přezkumu, Komisi k tomu, aby při výpočtu početně určené vývozní ceny neodečetla antidumpingová cla zaplacená během třetího a čtvrtého období šetření týkajícího se vrácení cla od ceny prvního dalšího prodeje nezávislému kupujícímu v Unii, neboť uvedená cla byla v posledně zmíněných cenách plně zohledněna.
Napadeným rozsudkem Tribunál zamítl žalobu v plném rozsahu a uložil společnosti RFA náhradu nákladů řízení. V rámci posouzení druhého žalobního důvodu shledal zejména toto:
„69
[…] [P]okud jde o použití čl. 11 odst. 10 základního nařízení, je odůvodněné, aby Komise v případě výrazného vývoje nákladů na výrobu dotčených výrobků mezi dříve zohledněným obdobím šetření a novým obdobím šetření zohlednila, s cílem zjistit, zda jsou antidumpingová cla řádně zohledněna v cenách dalšího prodeje těchto výrobků v Unii během posledně uvedeného období, nikoliv ceny dalšího prodeje v prvním z uvedených období, ale zjištěné náklady v novém období šetření. Tyto úvahy platí, i když lze mít za to, že byla změněna metoda oproti tomu, co bylo učiněno v rámci předchozího šetření, jako je tomu v projednávané věci, na rozdíl od toho, co Komise především tvrdila [ve sporných] rozhodnutích […]
Tato praxe má za cíl zajistit spolehlivost analýzy při porovnávání situací, které jsou z ekonomického pohledu komplexní, za účelem nejen odůvodnění opodstatněnosti opatření přijatých na základě antidumpingových právních předpisů, ale i zajištění mezi hospodářskými subjekty, kterým mohou být tato opatření určena, dodržování obecné zásady unijního práva, a sice zásady rovného zacházení. Zajištění spolehlivosti porovnání situace mezi dvěma obdobími v ekonomické analýze totiž v zásadě odůvodňuje použití stejné metody, s výjimkou případů, kdy se relevantní parametry změnily natolik, že by uplatnění dříve použité metody nemohlo poskytnout spolehlivý výsledek; v daném případě závěr ohledně toho, zda antidumpingové clo bylo, či nebylo řádně zohledněno v cenách dalšího prodeje a v pozdějších prodejních cenách v Unii (v tomto smyslu viz obdobně rozsudek ze dne 18. září 2014, Valimar,
C‑374/12
,
EU:C:2014:2231
, body
a
). Jak tvrdí Komise, pokud se výrobní náklady v době mezi dvěma porovnávanými obdobími výrazně zvýšily, zvýšení cen dalšího prodeje v Unii, a to ani výrazné, nutně nezaručuje, že antidumpingové clo bylo řádně zohledněno, tj. zohledněno v plném rozsahu, při stanovení těchto cen. Výrobní náklady mohou vzrůst více než ceny. V tomto případě navzdory tomu, že nové ceny jsou vyšší než původní ceny zvýšené o antidumpingové clo, dotčené subjekty vzhledem k vývoji svých výrobních nákladů antidumpingové clo řádně nezohledňují.
Argumenty předložené žalobkyní v projednávané věci tento rozbor nezpochybňují. Předně je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, z čl. 11 odst. 10 základního nařízení totiž vůbec nevyplývá – v rozsahu, v němž se týká otázky, zda ‚clo je řádně zohledněno v cenách dalšího prodeje‘ – že do nové ceny dalšího prodeje nad rámec předchozí ceny dalšího prodeje by měl být začleněn pouze ekvivalent antidumpingového cla, aby bylo možné dosáhnout kladné odpovědi. Dodatečné clo v porovnání s běžně vzniklými náklady je totiž ‚řádně zohledněno‘, pouze pokud se k těmto dalším nákladům připočítá. Pokud se však tyto další náklady zvýší, ale ceny dalšího prodeje se zvýší méně, ve skutečnosti se clo k těmto dalším nákladům připočítá jen zčásti nebo vůbec, i když ekvivalent cla byl k původně uplatňované ceně dalšího prodeje připočítán. Tomuto rozboru neodporuje část oznámení Komise o vrácení antidumpingových cel […]. Totéž platí pro rozsudek ze dne 18. listopadu 2015, Einhell Germany a další v. Komise (
T‑73/12
,
EU:T:2015:865
), na který se odvolávala žalobkyně. Bod 155 uvedeného rozsudku, který je třeba chápat v jeho kontextu, zejména uvádí, že i jiná metoda než porovnání mezi cenami dalšího prodeje uplatňovanými v Unii před zavedením antidumpingových cel a po jejich zavedení může být vhodná k určení, zda tato cla byla, či nebyla zohledněna v nových cenách dalšího prodeje v Unii.
Pokud jde o konkrétní okolnosti projednávané věci, co se týče čtvrtého období šetření týkajícího se vrácení cla, jež odpovídá roku 2012, je třeba uvést, že [ve sporných] rozhodnutích, například v bodě 85 odůvodnění rozhodnutí C(2014) 9805 final, Komise konstatovala výrazné 109% zvýšení výrobních nákladů oproti období původního šetření, aniž jí v tomto ohledu žalobkyně věcně odporovala, zejména v projednávané žalobě. Za těchto okolností za účelem určení, zda byla antidumpingová cla řádně zohledněna v cenách dalšího prodeje v Unii uplatňovaných žalobkyní na účet CHEMK a KF během čtvrtého období šetření týkajícího se vrácení cla, Komise oprávněně zohlednila nikoliv ceny dalšího prodeje shledané během původního šetření, ale výrobní náklady konstatované v roce 2012.
Přitom jak uvedla Komise [ve sporných] rozhodnutích, například v bodě 84 odůvodnění rozhodnutí C(2014) 9805 final, v situaci, kdy ceny dalšího prodeje v Unii pokrývají náklady na výrobky včetně antidumpingového cla jen v 1 % případů, není ani zdaleka prokázáno, že tato cla byla skutečně řádně zohledněna.
I vyšší než 100% zvýšení cen dalšího prodeje mezi obdobím původního šetření a čtvrtým obdobím šetření týkajícího se vrácení cla, uvedené žalobkyní, nepostačuje v tomto kontextu k prokázání, že antidumpingová cla byla v druhém z těchto období plně zohledněna. Stačí totiž, jak bylo v podstatě uvedeno výše v bodě 70, že výrobní náklady vzrostly více než uplatňované ceny, aby tyto ceny vzhledem k vývoji výrobních nákladů antidumpingové clo nezohledňovaly řádně. Toto je přitom
a priori
prokázáno skutečností, na kterou poukazuje Komise, že v roce 2012 nebyly v 99 % případů výrobní náklady včetně antidumpingových cel pokryty cenami dalšího prodeje v Unii.
Komise tedy při výpočtu početně určené vývozní ceny za čtvrté období šetření týkajícího se vrácení cla správně odečetla antidumpingové clo od ceny dalšího prodeje prvnímu nezávislému kupujícímu v Unii, protože nebylo prokázáno, že antidumpingové clo bylo řádně zohledněno v ceně dalšího prodeje.
[…]
Komise nicméně správně tvrdí, jak uvedla [ve sporných] rozhodnutích, například v bodě 78 odůvodnění rozhodnutí C(2014) 9805 final, že rozbor cen dalšího prodeje v Unii s cílem zjistit, do jaké míry zohledňují antidumpingová cla, je nutno provést ve fázi prodeje po zaplacení těchto cel, tedy z povahy věci ve fázi prodeje za cenu zohledňující dodatečné náklady oproti nákladům stanoveným ve fázi ceny ‚ze závodu‘ nebo [‚CIF‘]. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že ačkoliv základní nařízení stanoví úpravu některých cen na jiné obchodní úrovni, než na které jsou obvykle uplatňovány, je to za účelem zajištění spravedlivého srovnání cen, které nutně nezohledňují stejná plnění. Článek 2 odst. 10 písm. d) základního nařízení […] stanoví, že spravedlivé srovnání vývozní ceny a běžné hodnoty může vyžadovat úpravu za účelem zohlednění rozdílů v obchodních úrovních, v nichž se tyto ceny uplatňují. O takový případ se však nejedná, když se posuzují pouze ceny dalšího prodeje v Unii v kontextu čl. 11 odst. 10 základního nařízení, jenž takové úpravy nestanoví. Ostatně v rozsahu, v němž je za účelem použití tohoto ustanovení odůvodněné, aby v určitých situacích, jako je situace v projednávané věci, Komise analyzovala ceny dalšího prodeje s ohledem na všechny náklady vynaložené před tímto dalším prodejem […], rozbor cen stanovených ve fázi ceny ‚ze závodu‘ nebo [‚CIF‘], byť uměle zahrnující antidumpingová cla, jak dle žalobkyně bylo učiněno, tedy bez zohlednění některých nákladů vynaložených před uvedeným dalším prodejem, není soudržný. V těchto situacích navíc není nezbytné srovnávat ceny dalšího prodeje v Unii mezi dvěma po sobě jdoucími obdobími, což může být stiženo, jako je tomu v projednávaném případě, časovou nesoudržností obchodních úrovní, v nichž proběhlo vyúčtování ze strany dovozců dotčených výrobků s ohledem na první nezávislé kupující v Unii. Je naopak nezbytné ověřit, zda důkazy předložené dotčeným dovozcem prokazují, že ceny skutečně zaplacené těmito kupujícími v posuzovaném období řádně zohledňovaly antidumpingová cla. V tomto ohledu bylo [ve sporných] rozhodnutích konstatováno, aniž to žalobkyně zpochybnila, že posledně uvedená v uvedeném období prodávala především výrobky na základě ceny ‚s dodáním clo placeno‘, která zahrnuje všechny náklady vynaložené do okamžiku dodání, což mohlo toto ověření usnadnit.
Žalobkyně se tedy nemůže opírat o vývoj cen ve fázi ceny ‚ze závodu‘ nebo [‚CIF‘], i kdyby byly zvýšeny o antidumpingová cla, aby odůvodnila, že ve třetím období šetření týkajícího se vrácení cla zohlednila antidumpingová cla ve svých cenách dalšího prodeje v Unii. Žalobkyně měla předložit důkazy prokazující, že její ceny ‚s dodáním clo placeno‘ uplatňované během uvedeného období zahrnovaly veškeré náklady vynaložené v této fázi na dotčené výrobky, včetně antidumpingových cel, což nebyla schopna učinit. Komise tedy správně odečetla antidumpingové clo z ceny dalšího prodeje prvnímu nezávislému kupujícímu v Unii za účelem výpočtu početně určené vývozní ceny ve vztahu k třetímu období šetření týkajícího se vrácení cla, jelikož nebylo prokázáno, že antidumpingové clo bylo řádně zohledněno v uvedené ceně dalšího prodeje. Není tedy nezbytné zkoumat argumenty vyměněné mezi účastníky řízení ohledně spolehlivosti nebo způsobu výpočtu těchto cen ‚ze závodu‘ a [‚CIF‘]. Pokud jde o tvrzení žalobkyně uvedené v replice, podle kterého by i srovnání cen dalšího prodeje ve fázi ‚s dodáním clo placeno‘ vedlo k výsledku vyžadujícímu částečné vrácení cel, toto tvrzení není každopádně dostatečně podloženo k tomu, aby mohlo být zohledněno v rámci přezkumu legality [sporných] rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. března 2015, RFA International v. Komise,
T‑466/12
,
EU:T:2015:151
, bod
a citovaná judikatura).
Z výše uvedeného vyplývá, že druhý žalobní důvod žalobkyně vycházející z porušení čl. 11 odst. 9 a 10 základního nařízení v rámci stanovení vývozní ceny je také neopodstatněný.“
Návrhová žádání účastníků řízení před Soudním dvorem
Společnost RFA navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek;
–
vydal konečné rozhodnutí ve věci, pokud to stav řízení dovoluje;
–
podpůrně vrátil věc Tribunálu k rozhodnutí a
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení vynaložených v rámci řízení před Soudním dvorem a před Tribunálem.
Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl kasační opravný prostředek jako neopodstatněný a
–
uložil společnosti RFA náhradu nákladů řízení.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Společnost RFA vznáší na podporu svého kasačního opravného prostředku dva důvody. V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku, který se týká bodů 69 až 71 napadeného rozsudku, navrhovatelka vytýká Tribunálu, že tento rozsudek je stižen vadou spočívající v nedostatečném odůvodnění, neboť Tribunál učinil věcně nesprávná skutková zjištění a chybně vyložil čl. 11 odst. 9 základního nařízení. V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku, který se týká bodů 72 až 75, 77 a 78 napadeného rozsudku, navrhovatelka vytýká Tribunálu, že se dopustil nesprávného právního posouzení při výkladu čl. 11 odst. 10 tohoto nařízení.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
První důvod kasačního opravného prostředku se dělí na dvě části. V rámci první části tohoto důvodu navrhovatelka tvrdí, že napadený rozsudek je stižen vadou spočívající v nedostatku odůvodnění, neboť Tribunál neodpověděl na její argument týkající se neexistence změny okolností. V rámci druhé části tohoto důvodu navrhovatelka vytýká Tribunálu, že učinil věcně nesprávná skutková zjištění a dopustil se nesprávného právního posouzení při výkladu čl. 11 odst. 9 základního nařízení.
K první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci první části prvního důvodu společnost RFA vytýká Tribunálu, že nesplnil povinnost uvést odůvodnění tím, že při shrnutí důvodů uvedených navrhovatelkou ohledně porušení čl. 11 odst. 9 základního nařízení ze strany Komise v bodech 69 až 71 napadeného rozsudku opomenul zabývat se argumentem o neexistenci změny okolností ve smyslu tohoto ustanovení.
Kromě toho má navrhovatelka za to, že Tribunál s ohledem na požadavky článku 36 statutu Soudního dvora Evropské unie neuvedl právně dostačujícím způsobem důvody, na jejichž základě dospěl k závěru ohledně čl. 11 odst. 9 základního nařízení.
Komise má za to, že první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku je neopodstatněná.
–
Závěry Soudního dvora
Podle ustálené judikatury neznamená povinnost odůvodnit rozsudky, kterou má Tribunál na základě článku 36 a čl. 53 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, že musí podat vyčerpávající vysvětlení ke každé jednotlivé úvaze uvedené stranami sporu. Odůvodnění tedy může být implicitní za podmínky, že umožní zúčastněným osobám seznámit se s odůvodněním přijatého rozhodnutí a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat soudní přezkum (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 14. června 2016, Komise v. McBride a další,
C‑361/14 P
,
EU:C:2016:434
, bod
, a ze dne 25. října 2017, PPG a SNF v. ECHA,
C‑650/15 P
,
EU:C:2017:802
, bod
).
V projednávané věci je třeba konstatovat, že se Tribunál vskutku zabýval argumentem týkajícím se změny okolností, když v bodech 69 až 71 napadeného rozsudku odkázal na výrazné zvýšení nákladů na výrobu ferosilicia v Rusku, k němuž došlo mezi dvěma posuzovanými obdobími šetření.
Kromě toho zdůraznil zejména v bodech 69 a 70 napadeného rozsudku důvody, na kterých byl založen závěr, který učinil ohledně čl. 11 odst. 9 základního nařízení. Na jedné straně totiž odkazem na čl. 11 odst. 10 tohoto nařízení Tribunál v první větě bodu 69 uvedeného rozsudku rozhodl, že je odůvodněné, aby Komise v případě výrazného vývoje nákladů na výrobu dotčeného výrobku mezi dříve zohledněným obdobím šetření a novým obdobím šetření zohlednila, v rámci posouzení zohlednění antidumpingových cel v cenách dalšího prodeje v Unii během posledně uvedeného období, nikoliv ceny dalšího prodeje v prvním z uvedených období, ale zjištěné náklady v novém období šetření. Na druhé straně Tribunál při podání implicitní odpovědi na argumentaci navrhovatelky vycházející z porušení čl. 11 odst. 9 základního nařízení, v druhé větě bodu 69 napadeného rozsudku judikoval, že „[t]yto úvahy platí, i když lze mít za to, že byla změněna metoda oproti tomu, co bylo učiněno v rámci předchozího šetření, jako je tomu v projednávané věci, na rozdíl od toho, co Komise především tvrdila v napadených rozhodnutích“. V bodě 70 uvedeného rozsudku k tomuto uvedl důvody, proč byla změna metody každopádně odůvodněná.
Za těchto okolností je třeba dovodit, že byť je pravda, že argumenty navrhovatelky byly v napadeném rozsudku posouzeny stručně, nic to nemění na tom, že úvahy Tribunálu jsou jasné a mohou umožnit jak Soudnímu dvoru provést soudní přezkum, tak navrhovatelce seznámit se s důvody, na jejichž základě Tribunál implicitně odmítl její argument, podle něhož mezi dvěma posuzovanými obdobnými nenastala žádná změna okolností, jež by odůvodňovala změnu metody podle čl. 11 odst. 9 základního nařízení. Z toho vyplývá, že Tribunál splnil povinnost uvést odůvodnění.
Tento závěr nelze zpochybnit okolností, že společnost RFA nesouhlasí s analýzou, kterou Tribunál provedl v bodech 69 až 71 napadeného rozsudku. Tato okolnost totiž nemůže doložit nedostatek odůvodnění napadeného rozsudku, neboť takovýto nesouhlas se týká opodstatněnosti této analýzy (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 14. dubna 2016, KS Sports v. EUIPO,
C‑480/15 P
, nezveřejněné,
EU:C:2016:266
, bod
a citovaná judikatura).
Z ustálené judikatury přitom vyplývá, že výtky a argumenty směřující ke zpochybnění opodstatněnosti aktu jsou v rámci důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícího z neexistence nebo nedostatečnosti odůvodnění irelevantní (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. června 2015, Ipatau v. Rada,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, bod
a citovaná judikatura).
S ohledem na výše uvedené je třeba první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku zamítnout jako neopodstatněnou.
K druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z nesprávného právního posouzení Tribunálu při výkladu čl. 11 odst. 9 základního nařízení a z věcně nesprávných skutkových zjištění
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku společnost RFA tvrdí, že se Tribunál dopustil v bodech 69 až 71 napadeného rozsudku nesprávného právního posouzení při výkladu čl. 11 odst. 9 základního nařízení a navíc učinil věcně nesprávná skutková zjištění.
Zaprvé navrhovatelka vytýká Tribunálu, že měl chybně za to, že Komise mohla právem provést posouzení zohlednění antidumpingových cel v cenách dalšího prodeje v Unii nikoli s ohledem na cenu dalšího prodeje zjištěnou při předchozích šetřeních, a sice zejména šetření, jež vedlo k přijetí nařízení č. 172/2008, a dřívějších šetřeních týkajících se vrácení cla vztahujících se k týmž opatřením, ale s ohledem na náklady na výrobu ferosilicia v Rusku. Komise tím nepoužila stejnou metodu, jaká byla použita dříve, aniž to bylo odůvodněno změnou okolností ve smyslu čl. 11 odst. 9 základního nařízení.
V tomto ohledu společnost RFA upřesňuje, že v projednávané věci nedošlo k žádné změně okolností, jež by odůvodňovala nepoužití dříve uplatněné metody. Změna, kterou Tribunál zohlednil v bodech 69 až 71 napadeného rozsudku a jež souvisí s nárůstem o více než 100 % nákladů na výrobu ferosilicia v Rusku, existovala a Komise o ní již věděla při předchozích šetřeních provedených během let 2008 až 2010.
V tomto ohledu navrhovatelka tvrdí, že Tribunál, který vycházel z předpokladu zdůrazněného Komisí, že ke zvýšení nákladů na výrobu dotčeného výrobku došlo až během třetího a čtvrtého období šetření týkajícího se vrácení cla, učinil ve zpochybněných bodech napadeného rozsudku věcně nesprávná skutková zjištění. Tato nesprávná skutková zjištění přitom podle ní vedla k chybným právním posouzením, jež jsou v rozporu s ustálenou judikaturou, podle které platí, že pokud tvrzené okolnosti existovaly již během předchozích šetření, nedochází ke změně okolností ve smyslu čl. 11 odst. 9 základního nařízení (rozsudek ze dne 3. května 2018, Distillerie Bonollo a další v. Rada,
T‑431/12
,
EU:T:2018:251
).
Kromě toho v replice navrhovatelka uvádí, že Tribunál zkreslil skutkový stav, když měl za to, že ke zvýšení výrobních nákladů, na které poukázala Komise, došlo až během třetího a čtvrtého období šetření týkajícího se vrácení cla, jež předcházela přijetí sporných rozhodnutí, ačkoli toto zvýšení existovalo již během šetření, jež probíhala v letech 2008 až 2010.
Zadruhé navrhovatelka v podstatě Tribunálu vytýká, že neurčil, že Komise nesplnila požadavky týkající se důkazního břemene, které pro ni vyplývají z judikatury vztahující se k čl. 11 odst. 9 základního nařízení (rozsudek ze dne 19. září 2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials v. Rada,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
, body
a
), neboť přistoupila ke změně metody, aniž prokázala, že došlo ke změně okolností.
Zatřetí má navrhovatelka v podstatě za to, že důvody uvedené Tribunálem v bodě 70 napadeného rozsudku značí o tom, že takto nastalá změna metody byla odůvodněna okolností, že nová metoda, kterou Komise použila v rámci třetího a čtvrtého období šetření týkajícího se vrácení cla, byla „vhodnější“. Tribunál přitom tímto nezohlednil judikaturu, podle které k odůvodnění změny metody nestačí, aby nová metoda byla vhodnější než předchozí metoda, pokud je původní metoda v souladu s článkem 2 základního nařízení (rozsudek ze dne 8. července 2008, Huvis v. Rada,
T‑221/05
, nezveřejněný,
EU:T:2008:258
, bod
).
Navrhovatelka dále Tribunálu vytýká, že v bodě 70 napadeného rozsudku učinil zjištění, podle něhož změna metody zajišťuje jak spolehlivost analýzy při porovnávání situací, které jsou z ekonomického pohledu komplexní, tak rovné zacházení s hospodářskými subjekty, na které by se mohla vztahovat tatáž opatření.
Začtvrté společnost RFA zpochybňuje tezi uvedenou Komisí, podle níž se čl. 11 odst. 9 základního nařízení v projednávané věci neuplatní, s ohledem na to, že otázka případného odečtení zaplacených antidumpingových cel od vývozní ceny nemohla vyvstat v rámci původního šetření, které vedlo k přijetí nařízení č.172/2008.
Podle navrhovatelky je tento argument Komise po skutkové i právní stránce chybný.
Tato úvaha je podle navrhovatelky podepřena po skutkové stránce samotným předmětem kasačního opravného prostředku, neboť ten se netýká početního určení vývozní ceny, jak si to vykládá Komise, ale změny metody, k níž došlo v souvislosti s výpočtem dumpingového rozpětí mezi původním šetřením, jež vedlo k přijetí nařízení č. 172/2008, a třetím a čtvrtým obdobím šetření týkajícího se vrácení cla.
Po právní stránce navrhovatelka tvrdí, že kdyby byla teze Komise přijata, měla by za následek to, že by byl čl. 11 odst. 9 základního nařízení zbaven účinku, neboť by nikdy nedošlo k původnímu šetření s početně určenou vývozní cenou, při jejímž výpočtu by bylo třeba zohlednit zaplacená antidumpingová cla. Kromě toho úskočný pokus Komise o nahrazení odůvodnění je též chybný po právní stránce, neboť Komise, ať již v rámci správního řízení, které předcházelo přijetí sporných rozhodnutí, tak během řízení před Tribunálem, ani Tribunál nijak nenaznačily, že se toto ustanovení v projednávané věci neuplatní.
Komise má za to, že druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku musí být zčásti odmítnuta jako nepřípustná a zčásti zamítnuta jako irelevantní nebo každopádně jako neopodstatněná.
–
Závěry Soudního dvora
Podle čl. 11 odst. 9 základního nařízení postupuje Komise při všech šetřeních týkajících se přezkumu v případě, že nedošlo ke změně okolností, a s patřičným ohledem zejména na článek 2 tohoto nařízení, stejným způsobem jako při šetření, které vedlo k uložení předmětného antidumpingového cla.
Podle judikatury Soudního dvora musí být výjimka umožňující orgánům použít v rámci přezkumného řízení metodu, která je odlišná od metody použité při původním šetření, jestliže se okolnosti změnily, nezbytně předmětem striktního výkladu, jelikož odchylka nebo výjimka z obecného pravidla musí být vykládána restriktivně (rozsudek ze dne 19. září 2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials v. Rada,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu je nutno zdůraznit, že důkazní břemeno přísluší orgánům, které aby mohly při přezkumném šetření nebo vrácení antidumpingového cla použít metodu odlišnou od metody uplatněné při původním šetření, musí prokázat, že se okolnosti změnily (rozsudek ze dne 19. září 2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials v. Rada,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
, bod
).
Požadavek striktního výkladu však nemůže uvedeným orgánům umožnit vykládat a uplatňovat toto ustanovení způsobem neslučitelným s jeho zněním a účelem (rozsudek ze dne 19. září 2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials v. Rada,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci je nutno konstatovat, že rozdílný přístup Komise, který byl potvrzen Tribunálem v první větě bodu 69 napadeného rozsudku, podle kterého „je odůvodněné, aby Komise v případě výrazného vývoje nákladů na výrobu dotčených výrobků mezi dříve zohledněným obdobím šetření a novým obdobím šetření zohlednila, s cílem zjistit, zda jsou antidumpingová cla řádně zohledněna v cenách dalšího prodeje těchto výrobků v Unii během posledně uvedeného období, nikoliv ceny dalšího prodeje v prvním z uvedených období, ale zjištěné náklady v novém období šetření“, nevychází ze „změny metody“ ve smyslu čl. 11 odst. 9 základního nařízení, ale z pouhé aktualizace parametru týkajícího se nákladů na výrobu dotčeného výrobku.
V této souvislosti je mimoto třeba zdůraznit, že Komise v odpovědi na písemné otázky, které jí Soudní dvůr zaslal v rámci tohoto řízení o kasačním opravném prostředku, poskytla upřesnění tohoto rozdílného chápání zohlednění antidumpingových cel v cenách dalšího prodeje v Unii. V tomto ohledu uvedla následující:
„V závislosti na konkrétních okolnostech každé věci existuje několik možných relevantních srovnávacích kritérií pro posouzení, zda zvýšení prodejních cen nezávislým odběratelům v Unii zahrnuje zaplacená antidumpingová cla.
Neliší-li se skutkový stav od toho během období [původního] šetření, které vedlo k uložení [antidumpingového cla], první etapa spočívá v omezení srovnání prodejních cen (a cen dalšího prodeje) v období šetření týkajícího se vrácení cla s cenami v období původního šetření. Toto srovnání mezi dvěma příjmy v různých obdobích je však dostačující pouze tehdy, pokud ostatní faktory, jež by mohly ovlivnit úroveň cen, zůstaly stejné jako během období původního šetření, neboť se ceny mohly snížit nebo zvýšit nezávisle na uložení antidumpingových cel.
Proto může být potřebná druhá etapa založená na srovnání nákladů, zejména pokud k šetření týkajícímu se vrácení cla nebo k prozatímnímu přezkumu došlo dlouho po původním uložení antidumpingových cel. V takovém případě se totiž prodejní ceny mohly změnit z důvodu vnějších faktorů (jako je změna vývozních nákladů, nárůst nebo pokles cen surovin, fluktuace cen např. v důsledku sezónnosti). […] V případě, že cenu dalšího prodeje ovlivnily jiné faktory, je třeba je odlišovat od potenciálního dopadu antidumpingového cla za účelem určení, zda takovéto clo je skutečně ‚zohledněno‘ v ceně dalšího prodeje.“
Z toho vyplývá, že prostou aktualizaci parametru týkajícího se nákladů na výrobu dotčeného výrobku, kterou Komise provedla z důvodu výrazného zvýšení těchto nákladů, k němuž došlo mezi šetřením, jež vedlo k přijetí nařízení č. 172/2008, a třetím a čtvrtým obdobím šetření týkajícího se vrácení cla, jež předcházela přijetí sporných rozhodnutí, nelze považovat za změnu metody ve smyslu čl. 11 odst. 9 základního nařízení.
Tribunál se tedy dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 69 napadeného rozsudku konstatoval, že došlo ke změně metody oproti tomu, co bylo učiněno v rámci předchozího šetření.
Je však třeba připomenout, že pokud se ukáže, že v odůvodnění rozhodnutí Tribunálu došlo k porušení unijního práva, avšak je patrné, že jeho výrok je opodstatněný z jiných právních důvodů, nemůže takové porušení vést ke zrušení tohoto rozhodnutí a je třeba odůvodnění nahradit (rozsudek ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
).
A tak tomu v tomto případě je. Jak vyplývá z bodů 57 až 59 tohoto rozsudku, při dotčených šetřeních byla použita stejná metoda ve smyslu čl. 11 odst. 9 základního nařízení, takže Tribunál právem v bodě 79 napadeného rozsudku rozhodl, že žalobní důvod vycházející z porušení tohoto ustanovení musí být zamítnut.
Ostatní argumenty uplatněné navrhovatelkou v rámci druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, jež všechny směřují ke zpochybnění závěrů Tribunálu ohledně opodstatněnosti údajné změny metody, kterou Komise použila ve sporných rozhodnutích, jsou z důvodů uvedených v bodech 57 až 59 tohoto rozsudku rovněž irelevantní.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba druhou část prvního důvodu kasačního opravného prostředku jako irelevantní zamítnout. První důvod kasačního opravného prostředku je tedy třeba zamítnout v plném rozsahu.
K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
Druhý důvod kasačního opravného prostředku, vycházející z nesprávného právního posouzení při výkladu čl. 11 odst. 10 základního nařízení, se dělí do dvou částí. V rámci první části tohoto důvodu navrhovatelka vytýká Tribunálu, že při určování nových vývozních cen použil nesprávné právní kritérium, podle kterého musely tyto ceny zahrnovat nejen antidumpingová cla, ale též všechny náklady na výrobu dotčeného výrobku. V rámci druhé části uvedeného důvodu navrhovatelka vytýká Tribunálu, že měl za to, že na základě takto vypracovaného kritéria mohl být důkaz o zahrnutí antidumpingových cel do vývozních cen podán pouze prostřednictvím údajů o cenách „s dodáním clo placeno“.
K první částí druhého důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z toho, že Tribunál údajně použil nesprávné právní kritérium k určení nových vývozních cen
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku společnost RFA tvrdí, že se Tribunál dopustil v bodech 72 až 75 napadeného rozsudku nesprávného právního posouzení při výkladu čl. 11 odst. 10 základního nařízení, když měl za to, že antidumpingová cla, jež navrhovatelka zaplatila během třetího a čtvrtého období šetření týkajícího se vrácení cla, nebyla řádně zohledněna v cenách dalšího prodeje ani v pozdějších kupních cenách v Unii, neboť vývozní ceny nezahrnovaly všechny náklady na výrobu dotčeného výrobku.
Závěr vyvozený Tribunálem v uvedených bodech je podle navrhovatelky z právního hlediska chybný, neboť není podložen příslušnými ustanoveními základního nařízení, kterými jsou bod 17 odůvodnění a čl. 11 odst. 10 tohoto nařízení, ani bodem 4.1 písm. b) oznámení Komise o vrácení antidumpingových cel, ani rozhodovací praxí Komise.
Podle navrhovatelky vyžadoval čl. 11 odst. 10 základního nařízení pouze to, aby žadatel o vrácení cla předložil nezvratné důkazy, že antidumpingová cla byla řádně zohledněna v cenách dalšího prodeje a v pozdějších kupních cenách v Unii. Tento požadavek by byl splněn, kdyby mohlo být prokázáno, že se ceny dalšího prodeje a pozdější kupní ceny v Unii dostatečně zvýšily oproti cenám zjištěným během období původního šetření. Takovéto zvýšení totiž podle navrhovatelky odráží skutečnost, že tyto ceny zahrnovaly antidumpingová cla.
Komise má za to, že první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je zčásti nepřípustná a zčásti irelevantní a každopádně neopodstatněná.
–
Závěry Soudního dvora
Podle čl. 11 odst. 8 prvního pododstavce základního nařízení může dovozce požádat o vrácení zaplaceného antidumpingového cla, pokud prokáže, že dumpingové rozpětí, na jehož základě bylo clo zaplaceno, bylo odstraněno nebo sníženo natolik, že je nižší než platné clo.
V článku 11 odst. 10 tohoto nařízení zakotvil unijní normotvůrce možnost neodečíst v rámci početního určení vývozní ceny ve smyslu čl. 2 odst. 9 uvedeného nařízení od této ceny částku odpovídající zaplacenému antidumpingovému clu, „pokud jsou předloženy nezvratné důkazy, že [tato částka] je řádně zohledněn[a] v cenách dalšího prodeje a v pozdějších kupních cenách v [Unii]“.
V projednávané věci Tribunál v bodě 71 napadeného rozsudku uvedl, že „z čl. 11 odst. 10 základního nařízení vůbec nevyplývá – v rozsahu, v němž se týká otázky, zda ‚clo je řádně zohledněno v cenách dalšího prodeje‘ – že by měl být do nové ceny dalšího prodeje nad rámec předchozí ceny dalšího prodeje začleněn pouze ekvivalent antidumpingového cla, aby bylo možné dosáhnout kladné odpovědi. Dodatečné clo v porovnání s běžně vzniklými náklady je totiž ‚řádně zohledněno‘, pouze pokud se k těmto dalším nákladům připočítá. Pokud se však tyto další náklady zvýší, ale ceny dalšího prodeje se zvýší méně, ve skutečnosti se clo k těmto dalším nákladům připočítá jen z části nebo vůbec, i když ekvivalent cla byl k původně uplatňované ceně dalšího prodeje připočítán“.
V bodech 72 až 74 tohoto rozsudku Tribunál vysvětlil důvody, proč měl za to, že zvýšení zdůrazněné navrhovatelkou o více než 100 % cen dalšího prodeje dotčeného výrobku v Unii mezi původním šetřením a čtvrtým obdobím šetření týkajícího se vrácení cla nestačilo samo o sobě k tomu, aby bylo prokázáno, že antidumpingová cla byla v těchto cenách plně zohledněna, přičemž zejména uvedl, že „stačí […], že se výrobní náklady zvýšily více než uplatňované ceny, aby tyto ceny řádně nezohledňovaly antidumpingová cla, s přihlédnutím k vývoji výrobních nákladů. Toto je přitom a priori doloženo skutečností, na kterou poukázala Komise, že v 99 % případů nebyly výrobní náklady, včetně antidumpingových cel, pokryty cenami dalšího prodeje v Unii [během čtvrtého období šetření týkajícího se vrácení cla]“.
S ohledem na tyto poznatky Tribunál v bodě 75 uvedeného rozsudku dovodil, že Komise nepochybila, když při výpočtu početně určené vývozní ceny dotčeného výrobku za čtvrté období šetření týkajícího se vrácení cla odečetla antidumpingové clo od ceny dalšího prodeje prvnímu nezávislému kupujícímu v Unii, neboť navrhovatelka neprokázala, že toto clo bylo v ceně dalšího prodeje řádně zohledněno.
Je nejprve třeba konstatovat, že jelikož se body 72 až 75 napadeného rozsudku, které jsou jedinými body zpochybněnými navrhovatelkou v rámci první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, týkají pouze čtvrtého období šetření týkajícího se vrácení cla, argumentace předložená navrhovatelkou ve vztahu k třetímu období šetření týkajícího se vrácení cla je irelevantní.
Dále je třeba pro nepřípustnost odmítnout tvrzení navrhovatelky zmíněná v bodech 66 a 68 tohoto rozsudku, neboť jejich cílem je zpochybnit čistě skutkové posouzení provedené Tribunálem v bodech 72 až 75 napadeného rozsudku, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodech 82 a 83 stanoviska. Podle ustálené judikatury Soudního dvora (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. března 2020, Larko v. Komise,
C‑244/18 P
,
EU:C:2020:238
, bod
a citovaná judikatura) přitom platí, že Soudnímu dvoru v rámci kasačního opravného prostředku nepřísluší taková posouzení zpochybnit kromě případů, kdy dojde ke zkreslení písemností ve spisu, což není v projednávané věci tvrzeno.
Kromě toho je třeba poznamenat, že skutečnosti uvedené v tomto rámci navrhovatelkou neobsahují žádnou právní argumentaci, jež by ukazovala, čím se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení. Tyto úvahy tedy nesplňují požadavky plynoucí z judikatury, podle nichž musí kasační opravný prostředek přesným způsobem uvádět kritizované části rozsudku, jehož zrušení je navrhováno, jakož i právní argumenty, kterými je tento návrh konkrétně podpořen (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2013, Wam Industriale v. Komise,
C‑560/12 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:726
, bod
).
Je navíc třeba konstatovat, že navrhovatelka nepředložila ani právní argumentaci, jež by ukazovala, v čem se přístup Tribunálu zaujatý ve zpochybněných bodech napadeného rozsudku v rámci první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku odchyloval od ustanovení základního nařízení zmíněných v bodě 67 tohoto rozsudku, nebo též od bodu 4.1 písm. b) oznámení Komise o vrácení antidumpingových cel.
Pokud jde konečně o argument vznesený společností RFA, že tento přístup Tribunálu je v zásadě v rozporu s předchozí rozhodovací praxí orgánů, stačí podotknout, že podle ustálené judikatury musí být otázka zohlednění antidumpingových cel v cenách dalšího prodeje a pozdějších kupních cenách v Unii posouzena pouze v rámci čl. 11 odst. 10 základního nařízení, a nikoliv na základě údajné předchozí rozhodovací praxe Rady nebo Komise (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2011, Komise a Španělsko v. Government of Gibraltar a Spojené království,
C‑106/09 P a C‑107/09 P
,
EU:C:2011:732
, bod
a citovaná judikatura).
S ohledem na výše uvedené je třeba první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku zčásti odmítnout jako nepřípustnou a zčásti zamítnout jako irelevantní.
K druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, vycházející z toho, že Tribunál nesprávně omezil rozsah důkazů vyžadovaných podle čl. 11 odst. 10 základního nařízení pouze na údaje o ceně „s dodáním clo placeno“
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku společnost RFA vytýká Tribunálu, že měl v bodech 77 a 78 napadeného rozsudku za to, že údaje „s dodáním clo placeno“ byly jedinými údaji, jež mohly potvrdit, že ceny dalšího prodeje dotčeného výrobku v Unii zahrnovaly antidumpingová cla, čímž omezil rozsah důkazů přípustných podle čl. 11 odst. 10 základního nařízení. Navrhovatelka mimoto Tribunálu vytýká, že rozhodl, že údaje, které mu předložila a které vycházejí z cen „ze závodu“ a „CIF“, byly neúplné, a tudíž nepoužitelné.
Podle společnosti RFA příslušelo Komisi, aby na základě právního kritéria, jež stanovila v bodě 4.1 písm. b) oznámení o vrácení antidumpingových cel, ověřila a potvrdila, zda zvýšení cen dalšího prodeje v Unii, k němuž došlo mezi původním šetřením a třetím a čtvrtým obdobím šetření týkajícího se vrácení cla, řádně zahrnovalo antidumpingové clo. Navrhovatelka v tomto ohledu připomíná judikaturu, podle které je Komise takovýmto oznámením vázána, pokud neporušuje právní normy vyšší právní síly (rozsudky ze dne 28. ledna 1992, Soba,
C‑266/90
,
EU:C:1992:36
, bod
, a ze dne 2. prosince 2010, Holland Malt v. Komise,
C‑464/09 P
,
EU:C:2010:733
, bod
).
Jediným požadavkem, který musí splnit navrhovatelka, jakožto žadatelka o vrácení antidumpingových cel, je tedy předložit nezvratné důkazy, které dokládají změnu chování v oblasti cen vůči nezávislým odběratelům na unijním trhu po uložení těchto cel. Kromě toho při nedostatku údajů v tomto směru v použitelných právních ustanoveních je bezvýznamné, že tyto důkazy byly poskytnuty na základě cen „s dodáním clo placeno“, „ze závodu“ nebo též „CIF“.
Společnost RFA v tomto ohledu upřesňuje, že poskytla Komisi celou řadu nezvratných důkazů popisujících vývoj jejích cen, jež byly stanoveny jako ceny „ze závodu“ a „CIF“ na hranici Unie, od původního šetření až do čtvrtého období šetření týkajícího se vrácení cla. Tyto ceny byly stanoveny na základě skutečných cen „s dodáním clo placeno“ a zahrnovaly částku odpovídající antidumpingovým clům. Údaje poskytnuté navrhovatelkou ukázaly zvýšení ceny dalšího prodeje o 193 % ve fázi „ze závodu“ a o 142 % ve fázi „CIF“ oproti období původního šetření. Toto zvýšení přitom plně zahrnuje jak antidumpingové clo ve výši 22,7 %, tak nárůst nákladů na výrobu dotčeného výrobku o 100 %, který zjistila Komise pro tatáž období.
Společnost RFA v rámci repliky dodává, že stěží chápe důvody, proč má Komise za to, že pouze ceny „s dodáním clo placeno“ jsou ceny na hranici Unie, ačkoli ve sporných rozhodnutích uvedla, že tyto ceny představují též ceny „ze závodu“ a „CIF“. Toto posouzení je podepřeno úvahami uvedenými Tribunálem v bodě 24 napadeného rozsudku, podle kterého „[p]okud jde o určení vývozní ceny, Komise uvedla, že tato cena musí být
in fine
též upravena na úrovni „ze závodu“, aby bylo možno provést náležité srovnání s běžnou hodnotou. Připomněla, že navrhovatelka je podnikem propojeným se společnostmi CHEMK a KF, a tudíž bylo podle čl. 2 odst. 9 základního nařízení třeba získat spolehlivou vývozní cenu na základě ceny, za niž byl daný výrobek poprvé znovu prodán nezávislému kupujícímu v Unii. Komise poznamenala, že se v daném případě jedná většinou o cenu „s dodáním clo placeno“, tedy že všechny náklady hradí prodejce v okamžiku dodání do místa dodání (jelikož navrhovatelka uplatnila tento druh ceny v 79 % případů během třetího období šetření týkajícího se vrácení cla a v 89 % případů během čtvrtého období). Komise též připomněla, že vývozní cenou byla cena na hranici Unie, jež obvykle odpovídala ceně [„CIF“], tj. všechny výdaje vzniklé před překročením hranice byly zahrnuty v ceně […]“.
Komise má za to, že druhá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je neopodstatněná.
–
Závěry Soudního dvora
Jak bylo uvedeno v bodě 71 tohoto rozsudku, unijní normotvůrce zakotvil v čl. 11 odst. 10 základního nařízení možnost neodečíst antidumpingová cla od početně určené vývozní ceny, pokud žadatel o vrácení cla předložil „nezvratné důkazy“, že tato cla byla řádně zohledněna v cenách dalšího prodeje a v pozdějších kupních cenách v Unii.
V tomto ohledu může být důkaz o zohlednění antidumpingových cel v cenách dalšího prodeje a v pozdějších kupních cenách v Unii poskytnut jakýmkoli způsobem za podmínky, že je ‚nezvratný‘, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 92 stanoviska.
V projednávané věci Tribunál v bodě 77 napadeného rozsudku po upřesnění, že posouzení zohlednění antidumpingových cel v cenách dalšího prodeje v Unii je nutno provést ve fázi prodeje po zaplacení těchto cel, tedy ve fázi, kdy ceny zohledňují dodatečné náklady oproti nákladům stanoveným ve fázi ceny „ze závodu“ nebo „CIF“, zejména uvedl, že v rámci posouzení cen dalšího prodeje v Unii, provedeného v kontextu čl. 11 odst. 10 základního nařízení, musela Komise posoudit tyto ceny s přihlédnutím ke všem nákladům vynaloženým před tímto dalším prodejem. Podle Tribunálu totiž „rozbor cen stanovených ve fázi ceny ‚ze závodu‘ nebo [‚CIF‘], byť uměle zahrnující antidumpingová cla, jak dle navrhovatelky bylo učiněno, tedy bez zohlednění některých nákladů vynaložených před uvedeným dalším prodejem, není soudržný“.
V uvedeném bodě dodal, že v rámci tohoto posouzení bylo nezbytné ověřit, zda důkazy předložené dotyčným dovozcem dokládaly, že ceny skutečně zaplacené prvními nezávislými kupujícími v Unii během posuzovaného období řádně zohledňovaly antidumpingová cla. V projednávané věci bylo toto ověření usnadněno tím, že společnost RFA prodávala většinou dotčený výrobek na základě cen „s dodáním clo placeno“, které zahrnovaly všechny náklady vynaložené do okamžiku dodání.
S ohledem na tyto poznatky měl Tribunál v bodě 78 napadeného rozsudku v podstatě za to, že ke splnění požadavků týkajících se důkazního břemene, které nesla navrhovatelka podle čl. 11 odst. 10 základního nařízení, nestačí, aby se navrhovatelka opřela pouze o vývoj cen ve fázi „ze závodu“ nebo „CIF“, byť zvýšených o antidumpingová cla, k odůvodnění, že během třetího období šetření týkajícího se vrácení cla zohlednila antidumpingová cla v cenách dalšího prodeje v Unii. Za tímto účelem měla předložit důkazy, jež by dokládaly, že ceny „s dodáním clo placeno“, které uplatňovala během uvedeného období, zahrnovaly všechny vynaložené náklady, včetně antidumpingových cel, což však neučinila. Komise tedy nepochybila, když za účelem výpočtu početně určené vývozní ceny pro třetí období šetření týkajícího se vrácení cla odečetla antidumpingová cla od ceny dalšího prodeje prvnímu nezávislému kupujícímu v Unii.
Je nejprve třeba konstatovat, že jelikož se body 77 až 78 napadeného rozsudku, které jsou jedinými body zpochybněnými navrhovatelkou v rámci druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku, týkají pouze třetího období šetření týkajícího se vrácení cla, argumentace předložená navrhovatelkou ohledně čtvrtého období šetření týkajícího se vrácení cla je irelevantní.
Dále je třeba upřesnit, že na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelka, čl. 11 odst. 10 základního nařízení uvaluje důkazní břemeno na žadatele o vrácení cla, neboť Komise musí podle tohoto ustanovení provést pouze přezkum obsahu důkazů předložených tímto žadatelem, jakož i ověření, které je základem tohoto přezkumu, pro účely určení, zda žadatel podal dostačující a nezvratné důkazy, že antidumpingové clo bylo řádně zohledněno v cenách dalšího prodeje v Unii.
Kromě toho je třeba konstatovat, že odkazem na přídavné jméno „nezvratné“ v čl. 11 odst. 10 základního nařízení měl unijní normotvůrce v úmyslu stanovit v rámci tohoto ustanovení ještě vyšší úroveň důkazního břemene, než je úroveň obecně stanovená podle základního nařízení. Tento výklad je podepřen bodem 4.1 písm. b) oznámení Komise o vrácení antidumpingových cel, v rozsahu, v němž vyžaduje, aby žadatel o vrácení cla předložil „nezvratné“ důkazy, že antidumpingové clo je řádně zohledněno v cenách při dalším prodeji a v pozdějších prodejních cenách v Unii.
V projednávané věci měla Komise po posouzení všech důkazů předložených navrhovatelkou za to, že tyto důkazy nejsou nezvratnými důkazy ve smyslu čl. 11 odst. 10 základního nařízení, vykládaného ve světle bodu 4.1 písm. b) oznámení Komise o vrácení antidumpingových cel, toho, že antidumpingová cla byla řádně a nesporně zohledněna v cenách dalšího prodeje v Unii. Ve zpochybněných bodech napadeného rozsudku dospěl Tribunál po provedení vlastního posouzení důkazů předložených navrhovatelkou ke stejnému závěru.
Je tedy třeba dovodit, že argument společnosti RFA, podle kterého Tribunál omezil rozsah důkazů přípustných podle čl. 11 odst. 10 základního nařízení pouze na údaje o cenách „s dodáním clo placeno“, vychází z chybného výkladu napadeného rozsudku.
Tento argument je tedy třeba odmítnout jako nepodložený.
Totéž platí pro tvrzení společnosti RFA uvedená v bodech 82 a 83 tohoto rozsudku, kterými navrhovatelka v podstatě vyjadřuje výhrady vůči uplatnění pravidel o rozložení důkazního břemene ze strany Tribunálu podle čl. 11 odst. 10 základního nařízení, neboť podstatnou část důkazní břemeno ve smyslu tohoto ustanovení nesla navrhovatelka, jak bylo zdůrazněno v bodě 93 tohoto rozsudku. Navrhovatelka má tedy neprávem za to, že byla povinna pouze předložit důkazy, jež dokládaly změnu chování v oblasti ceny dotčeného výrobku vůči nezávislým odběratelům v Unii po uložení antidumpingového cla.
Pokud jde konečně o tvrzení společnosti RFA, že z bodu 24 napadeného rozsudku vyplývá, že Komise ve sporných rozhodnutích uznala, že ceny „ze závodu“ a „CIF“ představovaly obdobně jako ceny „s dodáním clo placeno“ ceny na hranici Unie, stačí konstatovat, že se uvedený bod netýká otázky zohlednění antidumpingových cel v cenách dalšího prodeje v Unii, ale otázky úprav, jež je třeba provést podle čl. 2 odst. 10 základního nařízení k zajištění spravedlivého srovnání vývozní ceny s běžnou hodnotou. Jak přitom Tribunál v podstatě uvedl v bodě 77 napadeného rozsudku, takovéto úpravy nejsou v rámci posouzení učiněných podle čl. 11 odst. 10 základního nařízení relevantní.
Toto tvrzení navrhovatelky musí být tedy odmítnuto jako nepodložené.
S ohledem na výše uvedené je třeba druhou část druhého důvodu kasačního opravného prostředku zamítnout zčásti jako irelevantní a zčásti jako neopodstatněnou. Druhý důvod kasačního opravného prostředku je proto třeba zamítnout v plném rozsahu.
Ze všech předchozích úvah vyplývá, že kasační opravný prostředek musí být zamítnut.
K nákladům řízení
Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora rozhodne Soudní dvůr o nákladech řízení, není-li kasační opravný prostředek opodstatněný.
Podle čl. 138 odst. 1 téhož jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a navrhovatelka neměla ve věci úspěch, je důvodné uložit posledně uvedené náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

1)
Kasační opravný prostředek se zamítá.

2)
Společnosti RFA International LP se ukládá náhrada nákladů řízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.