CELEX: 62015CJ0134
Domstolens dom
30 juni 2016

Begäran om förhandsavgörande avser giltigheten av artikel 5.4 b i kommissionens förordning (EG) nr 543/2008 av den 16 juni 2008
om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EG) nr 1234/2007 när det gäller handelsnormerna för fjäderfäkött (EUT L 157,
2008, s. 46).
Begäran har framställts i ett mål mellan detaljhandelsföretaget Lidl GmbH & Co. KG och Freistaat Sachsen (delstaten Sachsen,
Tyskland) angående skyldigheten enligt ovannämnda bestämmelse att, vid detaljhandel med konsumentförpackat färskt fjäderfäkött,
på konsumentförpackningen eller en etikett som fästs på denna ange försäljningspris och priset per viktenhet (nedan kallat
märkningskravet).

Tillämpliga bestämmelser

Unionsrätt
I artikel 39 FEUF fastställs målen för den gemensamma jordbrukspolitiken. För att uppnå dessa mål kan det, enligt artikel 41 b
FEUF, särskilt bli aktuellt med bestämmelser om gemensamma åtgärder för att främja konsumtionen av vissa varor.
Artikel 2 i rådets förordning (EEG) nr 2777/75 av den 29 oktober 1975 om den gemensamma organisationen av marknaden för fjäderfäkött
(EGT L 282, 1975, s. 77; svensk specialutgåva, område 3, volym 6, s. 213) föreskrev att gemenskapsåtgärder fick vidtas för
att främja saluförandet av vissa produkter eller för att förbättra deras kvalitet. Handelsnormer fick särskilt avse förpackning,
presentation och märkning.
Rådets förordning (EEG) nr 1906/90 av den 26 juni 1990 om vissa handelsnormer för fjäderfä (EGT L 173, 1990, s. 1; svensk
specialutgåva, område 3, volym 33, s. 38) fastställde särskilda regler för märkning, däribland skyldigheten att på konsumentförpackningen
eller en etikett som fästs på denna att ange försäljningspriset och priset per viktenhet i detaljhandelsledet för konsumentförpackat
färskt fjäderfäkött.
Andra skälet i denna förordning angav följande:
”Sådana normer kan bidra till att förbättra fjäderfäköttets kvalitet och därmed underlätta försäljningen av sådant kött. Följaktligen
ligger det i producenternas, handelns och konsumenternas intresse att handelsnormer tillämpas för fjäderfäkött som lämpar
sig för konsumtion.”
I artikel 5.3 b i nämnda förordning föreskrevs följande:
”För konsumentförpackat fjäderfäkött skall även följande uppgifter anges på konsumentförpackningen eller en etikett som fästs
på denna:
…
b)      För färskt fjäderfäkött, försäljningspriset och priset per viktenhet i detaljhandelsledet.”
Förordning nr 2777/75 upphävdes genom rådets förordning (EG) nr 1234/2007 av den 22 oktober 2007 om upprättande av en gemensam
organisation av jordbruksmarknaderna och om särskilda bestämmelser för vissa jordbruksprodukter (”enda förordningen om de
gemensamma organisationerna av marknaden”) (EUT L 299, 2007, s. 1). Sistnämnda förordning samlar, inom en enhetlig ram, alla
21 gemensamma organisationer av marknaden för olika produkter eller grupper av produkter. Såsom framgår av skäl 7 i förordningen
bör ”[f]örenklingen … inte leda till att de politiska beslut som under åren har fattats inom ramen för [den gemensamma jordbrukspolitiken]
ifrågasätts”. Skäl 10 i förordningen framhäver målsättningen att stabilisera marknaderna och tillförsäkra jordbruksbefolkningarna
en skälig levnadsstandard genom olika åtgärder för intervention, samtidigt som hänsyn tas till de särskilda behoven inom de
olika sektorerna samt till dessa sektorers inbördes beroende av varandra.
Beträffande fjäderfäkött stadgar artikel 121 e iv i förordning nr 1234/2007 att Europeiska kommissionen ska fastställa ”bestämmelser
om de kompletterande uppgifter som ska anges på de medföljande handelsdokumenten, märkning, presentation och marknadsföring
av fjäderfäkött som är avsett för slutkonsumenten samt det namn under vilket produkten säljs i den mening som avses i artikel 3.1.1
i [Europaparlamentets och rådets] direktiv 2000/13/EG [av den 20 mars 2000 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning
om märkning och presentation av livsmedel samt om reklam för livsmedel (EGT L 109, 2000, s. 29)]”.
Eftersom ”vissa bestämmelser och skyldigheter enligt förordning nr 1906/90 … [inte återges] i förordning nr 1234/2007”, anger
skäl 1–3 i förordning nr 543/2008 att lämpliga bestämmelser antagits inom ramen för förordning nr 543/2008 ”så att den gemensamma
marknadsordningen och i synnerhet handelsnormerna kan användas utan avbrott och på ett korrekt sätt”.
Skäl 10 i förordning nr 543/2008 har följande lydelse:
”För att ge konsumenten tillräckliga, entydiga och objektiva upplysningar om sådana produkter som bjuds ut till försäljning,
samt för att inom hela gemenskapen säkerställa den fria rörligheten för dessa produkter, är det nödvändigt att så långt som
möjligt säkerställa att det i handelsnormer för fjäderfäkött tas hänsyn till bestämmelserna i rådets direktiv 76/211/EEG av
den 20 januari 1976 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om färdigförpackning av vissa varor efter vikt eller
volym [(EGT L 46, 1976, s.1; svensk specialutgåva, område 15, volym 2, s. 31)].”
Artikel 5.4 b i sistnämnda förordning är identisk med artikel 5.3 b i förordning nr 1906/90.
Även om förordning nr 1234/2007 i sin tur har upphävts genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1308/2013 av
den 17 december 2013 om upprättande av en samlad marknadsordning för jordbruksprodukter och om upphävande av rådets förordningar
(EEG) nr 922/72, (EEG) nr 234/79, (EG) nr 1037/2001 och (EG) nr 1234/2007 (EUT L 347, 2013, s. 641), är dess bestämmelser
om handelsnormer för produkter inom ägg- och fjäderfäköttmarknaden, enligt artikel 230.1 c i förordning nr 1308/2013, fortsatt
tillämpliga till och med tillämpningsdagen för motsvarande saluföringsregler som ska fastställas enligt delegerade akter.

Tysk lagstiftning
I 3 § stycke 2 punkt 6 Verordnung über Vermarktungsnormen für Geflügelfleisch (förordning om handelsnormer för fjäderfäkött)
av den 22 mars 2013 (BGB1. 2013 I, s. 624) föreskrivs följande:
”Det är förbjudet att hålla fjäderfäkött i lager för försäljning, utbjuda det till försäljning, leverera det, sälja det eller
i övrigt föra ut det på marknaden utan att lämna korrekta och fullständiga uppgifter i enlighet med artikel 5.4 i förordning
nr 543/2008.”
I 9 § stycke 3 punkt 1 i nämnda förordning anges:
”Den som i strid med 3 § i [denna] förordning håller slaktkroppar av fjäderfä, fjäderfäkött eller styckningsdelar i lager
eller erbjuder, marknadsför, levererar eller säljer eller i övrigt för ut dessa på marknaden gör sig skyldig till en överträdelse
i den mening som avses i 7 § stycke 1 punkt 3 i Handelsklassengesetz (lag om kvalitetsbeteckningar).”

Målet vid den nationella domstolen och giltighetsfrågorna
Lidl är ett detaljhandelsföretag som driver lågprisbutiker för livsmedel runtom i Tyskland. I vissa av sina butiker i regionen
Lamperswalde saluför Lidl bland annat konsumentförpackat färskt fjäderfäkött. Enligt begäran om förhandsavgörande anges inte
produkternas pris direkt på förpackningen eller på någon etikett som fästs på förpackningen, utan på prisetiketter som fästs
vid hyllorna.
Sächsische Landesanstalt für Landwirtschaft (jordbruksmyndigheten i Sachsen, Tyskland), sedermera Sächsisches Landesamt für
Umwelt, Landwirtschaft und Geologie (myndigheten för miljö, jordbruk och geologi i delstaten Sachsen, Tyskland) fann i samband
med olika kontroller att denna praxis för prismärkning tillämpades. Myndigheten ansåg att detta åsidosatte bestämmelserna
i artikel 5.3 b i förordning nr 1906/90, som var tillämplig vid tidpunkten för kontrollerna.
Den 30 april 2007 överklagade Lidl till Verwaltungsgericht Dresden (Förvaltningsdomstolen i Dresden, Tyskland) med yrkande
om fastställelse av att dess praxis för prismärkning inte stred mot bestämmelserna i artikel 5.4 b i förordning nr 543/2008,
som är identisk med artikel 5.3 b i förordning nr 1906/90. Lidl hävdade att dessa bestämmelser är ”utan verkan”, eftersom
de utgör en oproportionerlig inskränkning i friheten att utöva yrkesverksamhet i den mening som avses i artikel 15.1 i Europeiska
unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), jämförd med artikel 6.1 FEU.
Genom dom av den 10 november 2010 ogillade Verwaltungsgericht Dresden (Förvaltningsdomstolen i Dresden, Tyskland) detta överklagande.
Lidl överklagade denna dom till Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Förvaltningsöverdomstolen i Sachsen, Tyskland). Den domstolen
ansåg att artikel 5.4 b i förordning nr 543/2008 var tillämplig på Lidl och att utgången av den anhängiggjorda tvisten berodde
på huruvida bestämmelsen befanns giltig. Härvidlag har nämnda domstol angett att det framstår som oklart huruvida denna bestämmelse
– i förhållande till artiklarna 15.1 och 16 i stadgan samt artikel 40.2 andra stycket FEUF – är giltig.
Enligt den hänskjutande domstolen utgör märkningskravet inte en oproportionerlig och otillåten inskränkning i friheten att
utöva ekonomisk verksamhet eller i Lidls näringsfrihet, eftersom den inte inkräktar på det väsentliga innehållet i dessa rättigheter
och friheter. Saluföringen av färdigförpackat färskt fjäderfäkött förbjuds nämligen inte genom artikel 5.4 b i förordning
nr 543/2008, utan bestämmelsen innehåller blott regler för prismärkning av sådana produkter. Denna skyldighet svarar dessutom
mot ett mål av allmänt intresse, nämligen att skydda konsumenter.
Den hänskjutande domstolen anser emellertid att det framstår som oklart huruvida märkningskravet som följer av ovannämnda
bestämmelse är proportionerligt, eftersom något sådant krav inte uppställs med avseende på andra konsumentförpackade produkter,
såsom nötkött, fläskkött, fårkött och getkött, och eftersom ett sådant krav medför ytterligare ekonomiska och organisatoriska
bördor som begränsar konkurrensen.
Med beaktande av icke-diskrimineringsprincipen frågar sig den hänskjutande domstolen huruvida denna särbehandling av färskt
fjäderfäkött, å ena sidan, och andra färska köttprodukter för konsumtion, å andra sidan, är motiverad, då ett liknande märkningskrav
saknas för de sistnämnda produkterna.
Under dessa omständigheter beslutade Sächsisches Oberverwaltungsgericht (Förvaltningsöverdomstolen i Sachsen) att vilandeförklara
målet ställa följande giltighetsfrågor till domstolen:
”1)      Är artikel 5.4 b i [förordning nr 543/2008] förenlig med artikel 6.1 första stycket FEU, jämförd med artikel 15.1 och artikel 16
i stadgan?
2)      Är artikel 5.4 b i förordning nr 543/2008 förenlig med artikel 40.2 andra stycket FEUF?”

Prövning av giltighetsfrågorna

Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första giltighetsfrågan för att få klarhet i huruvida artikel 5.4 b i förordning
nr 543/2008 om märkningskrav är giltig med beaktande av artikel 15.1 och artikel 16 i stadgan.
Inledningsvis påpekar EU-domstolen följande. Den hänskjutande domstolen och parterna i det nationella målet anser visserligen
att märkningskravets giltighet ska prövas mot bakgrund av artikel 15.1 och artikel 16 i stadgan, där den första bestämmelsen
avser fritt yrkesval och rätt att arbeta, och den andra avser näringsfrihet. Märkningskravet begränsar emellertid inte möjligheten
att ”utöva ett fritt valt yrke” i den mening som avses i artikel 15 i stadgan. Det skulle däremot kunna begränsa näringsfriheten
som erkänns i artikel 16 i stadgan.
Näringsfriheten omfattar bland annat rätten för varje företag att, inom ramen för de begränsningar som följer av det ansvar
som företaget har för sina egna handlingar, fritt disponera över sina ekonomiska, tekniska och finansiella resurser (dom av
den 27 mars 2014, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, punkt 49).
EU-domstolen har även funnit att det skydd som ges i artikel 16 i stadgan omfattar friheten att utöva en ekonomisk eller kommersiell
verksamhet, avtalsfriheten och den fria konkurrensen, såsom framgår av förklaringarna avseende samma artikel, vilka enligt
artikel 6.1 tredje stycket FEU och artikel 52.7 i stadgan ska beaktas vid tolkningen av densamma (dom av den 22 januari 2013,
Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 42 och dom av den 17 oktober 2013, Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, punkt 25).
Märkningskravet enligt artikel 5.4 b i förordning 543/2008 kan begränsa denna näringsfrihet, då ett dylikt krav ålägger näringsidkaren
en börda som hindrar denna från att fritt använda sina resurser, eftersom skyldigheten ålägger företaget att vidta åtgärder
som kan medföra kostnader och ha en inverkan på organisationen av verksamheten (se, för ett liknande resonemang, dom av den
27 mars 2014, UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, punkt 50).
Enligt EU-domstolens praxis utgör näringsfriheten emellertid inte en absolut rättighet, utan den ska beaktas i förhållande
till vilken funktion den har i samhället (se, bland annat, dom av den 6 september 2012, Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526,
punkt 54, och dom av den 22 januari 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 45 och där angiven rättspraxis).
Följaktligen är begränsningar i utövandet av denna frihet tillåtna enligt artikel 52.1 i stadgan under förutsättning, för
det första, att de är föreskrivna i lag och är förenliga med det väsentliga innehållet i nämnda frihet och, för det andra,
att de, i enlighet med proportionalitetsprincipen, är nödvändiga och faktiskt svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som
erkänns av Europeiska unionen eller mot behovet av skydd för andra människors rättigheter och friheter.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att märkningskravet, såsom en inskränkning i den rättighet som garanteras genom artikel 16
i stadgan, är föreskrivet i lag och kan anses vara förenligt med det väsentliga innehållet i denna rättighet, och faktiskt
svarar mot mål av allmänt samhällsintresse som erkänns av unionen, nämligen konsumentskyddet. Den hänskjutande domstolen är
likväl tveksam till huruvida en sådan åtgärd är proportionerlig.
I detta avseende framgår det av fast rättspraxis att proportionalitetsprincipen innebär att unionens institutioner i sitt
handlande inte får gå utöver vad som är ändamålsenligt och nödvändigt för att uppnå de legitima mål som eftersträvas med bestämmelserna
i fråga. När det finns flera ändamålsenliga åtgärder att välja mellan, ska den åtgärd som är minst ingripande väljas, och
de vållade olägenheterna får inte vara orimliga i förhållande till de eftersträvade målen (se dom av den 12 juli 2001, Jippes
m.fl., C‑189/01, EU:2001:420, punkt 81, och dom av den 22 januari 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 50).
EU-domstolen har dessutom redan funnit att näringsfriheten kan bli föremål för myndighetsingrepp, som i det allmännas intresse
begränsar utövandet av ekonomisk verksamhet (dom av den 22 januari 2013, Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, punkt 46).
Vad i förevarande fall beträffar, för det första, målet med den aktuella unionslagstiftningen, framgår det av det andra skälet
i förordning nr 1906/90 att handelsnormer på marknaden för fjäderfäkött bidrar till att förbättra kvaliteten och underlättar
försäljningen av sådant kött, vilket ligger i producenternas, handelns och konsumenternas intresse. I fjärde skälet framhålls
dessutom intresset av att konsumenter ska kunna få utförligare information om bland annat märkning, reklam, innehållet i uppgifter
om den kylmetod som använts och typen av produktionssystem i samband med fjäderfäproduktion.
Dessa mål upprepas i förordning nr 543/2008, vars skäl 10 understryker vikten av att ge konsumenter tillräckliga, entydiga
och objektiva upplysningar om de produkter som bjuds ut till försäljning.
De huvudsakliga målen med den aktuella unionslagstiftningen utmärks således såväl av intresset av ökade intäkter för producenter
och aktörer på marknaden för fjäderfäkött, inbegripet färskt fjäderfäkött, som av intresset av att skydda konsumenter. Dessa
mål är av allmänt samhällsintresse och de erkänns i unionens primärrätt.
Vad för det andra gäller frågan huruvida märkningskravet är anpassat för att säkerställa att de eftersträvade målen uppnås,
gör EU-domstolen följande bedömning. Lagstiftaren kunde med fog anse att denna skyldighet dels kan garantera att konsumenter
ges tillförlitlig information tack vare märkningen på förpackningen, dels kan uppmuntra konsumenter att köpa fjäderfäfött,
vilket ökar produkternas säljbarhet och därmed producenternas intäkter.
Vad gäller frågan huruvida en dylik reglering är nödvändig, finner EU-domstolen att unionslagstiftaren med fog kunde anse
att en reglering som föreskriver att priset enbart ska anges i hyllorna inte gör det möjligt att uppnå de eftersträvade målen
lika effektivt som artikel 5.4 b i förordning nr 543/2008. Det är nämligen endast genom märkning som anger försäljningspris
och priset per viktenhet – i fråga om varor som kan förpackas med varierande vikt – som konsumenter kan garanteras tillräcklig
information. En sådan skyldighet framstår inte heller som orimlig i förhållande till de eftersträvade målen, eftersom angivelsen
av försäljningspriset och priset per viktenhet, i enlighet artikel 5.4 i förordning nr 543/2008, endast är en av de uppgifter
som måste anges på konsumentförpackningen eller en etikett som fästs vid denna i enlighet med denna bestämmelse.
I förevarande fall är följaktligen detta ingrepp i Lidls näringsfrihet proportionerligt i förhållande till de eftersträvade
målen.
Vid prövningen av den första giltighetsfrågan har det därmed inte framkommit någon omständighet som kan påverka giltigheten
av artikel 5.4 b i förordning nr 543/2008, med beaktande av näringsfriheten, såsom denna fastställs i artikel 16 i stadgan.

Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra giltighetsfrågan för att få klarhet i huruvida artikel 5.4 b i förordning
nr 543/2008 är giltig med beaktande av icke-diskrimineringsprincipen, såsom denna fastställs i artikel 40.2 andra stycket
FEUF.
Frågan har uppkommit på grund av den omständigheten, som den hänskjutande domstolen redogjort för, att det för andra färska
köttprodukter för konsumtion, bland annat nötkött, fläskkött, fårkött och getkött, inte finns något liknande krav i fråga
om prismärkning.
Härvidlag påpekar EU-domstolen att icke-diskrimineringsprincipen ingår bland unionsrättens allmänna principer, och på jordbruksområdet
kommer denna princip till uttryck i artikel 40.2 andra stycket FEUF (se dom av den 14 mars 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle,
C‑545/11, EU:C:2013:169, punkt 41 och där angiven rättspraxis). Det följer av artikelns lydelse att denna bestämmelse förbjuder
varje form av diskriminering mellan producenter och konsumenter inom unionen.
Det framgår av EU-domstolens praxis att denna princip är tillämplig inte bara på producenter och konsumenter, utan även på
andra grupper av näringsidkare som omfattas av en gemensam marknadsorganisation, såsom återförsäljare av färskt fjäderfäkött
eller andra sorters färskt kött (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 oktober 1994, Tyskland/rådet, C‑280/93, EU:C:1994:367,
punkt 68).
Icke-diskrimineringsprincipen innebär att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas
lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 december 2005,
ABNA m.fl., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 och C‑194/04, EU:C:2005:741, punkt 63, och dom av den 14 mars 2013, Agrargenossenschaft
Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, punkt 42).
Vad gäller omfattningen av prövningen av huruvida denna princip har iakttagits, noterar EU-domstolen att unionslagstiftaren
inom jordbruksområdet har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Domstolsprövningen ska följaktligen begränsas till
en kontroll av huruvida åtgärden i fråga inte är behäftad med uppenbara fel eller huruvida det inte förekommit maktmissbruk,
eller huruvida den berörda myndigheten inte uppenbart har överskridit gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning
(dom av den 14 mars 2013, Agrargenossenschaft Neuzelle, C‑545/11, EU:C:2013:169, punkt 43).
De produkter beträffande vilka det enligt den hänskjutande domstolen framstår som oklart huruvida den aktuella lagstiftningen
är diskriminerande eller ej, omfattas av olika jordbruksmarknader.
Härvidlag anger artikel 40.2 första stycket FEUF att olika åtgärder som behövs för att uppnå de mål som anges i artikel 39
FEUF ska vidtas. Det framgår dessutom av förordning nr 1234/2007 att varje gemensam organisation av en marknad har sina särskilda
särdrag. Härav följer att en jämförelse av de tekniska lösningar som använts vid regleringen av olika marknadssektorer inte
kan läggas till grund för att styrka påståendet om diskriminering mellan olikartade produkter som lyder under olika regelverk
(se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 oktober 1982, Lion m.fl., 292/81 och 293/81, EU:C:1982:375, punkt 24).
Vid prövningen av den andra giltighetsfrågan har det således inte framkommit någon omständighet som kan påverka giltigheten
av artikel 5.4 b i förordning nr 543/2008 med beaktande av icke-diskrimineringsprincipen, såsom denna fastställs i artikel 40.2
andra stycket FEUF.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer
det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen
som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
1)
Vid prövningen av den första giltighetsfrågan har det inte framkommit någon omständighet som kan påverka giltigheten av artikel 5.4 b
i kommissionens förordning (EG) nr 543/2008 av den 16 juni 2008 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EG) nr 1234/2007
när det gäller handelsnormerna för fjäderfäkött, med beaktande av näringsfriheten, såsom denna fastställs i artikel 16 i Europeiska
unionens stadga om de grundläggande rättigheterna.
2)
Vid prövningen av den andra giltighetsfrågan har det inte framkommit någon omständighet som kan påverka giltigheten av artikel 5.4 b
i förordning nr 543/2008, med beaktande av icke-diskrimineringsprincipen, såsom denna fastställs i artikel 40.2 andra stycket
FEUF.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: tyska