CELEX: 62016TJ0334
Kasační opravný prostředek
Veřejná služba
Dočasní zaměstnanci
Přeložení sídla CEPOL z Bramshillu (Spojené království) do Budapešti (Maďarsko)
Přeřazení zaměstnanců
Akt, který nelze napadnout žalobou
Nepřípustnost žaloby u Soudu pro veřejnou službu

Navrhovatelé FN, FP a FQ se svým kasačním opravným prostředkem podaným podle článku 9 přílohy I statutu Soudního dvora Evropské unie domáhají zrušení rozsudku Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (třetího senátu) ze dne 11. dubna 2016, FN a další v. CEPOL (F‑41/15 DISS II, dále jen „napadený rozsudek“,
EU:F:2016:70
), kterým Soud pro veřejnou službu zamítl jejich žalobu směřující zaprvé ke zrušení rozhodnutí ředitele Evropské policejní akademie (EPA) [posléze Agentury Evropské unie pro vzdělávání a výcvik v oblasti prosazování práva (CEPOL)] 17/2014/DIR ze dne 23. května 2014 o přestěhování CEPOL do Budapešti (Maďarsko) (dále jen „napadené rozhodnutí“) a případně rozhodnutí CEPOL ze dne 28. listopadu 2014, kterými byly zamítnuty jejich stížnosti proti napadenému rozhodnutí (dále jen „rozhodnutí o zamítnutí stížností“), jakož i zadruhé k uložení náhrady údajně utrpěné újmy agentuře CEPOL.
Skutkový základ sporu
Skutkový základ sporu je popsán v písemnostech účastníků řízení před Soudem pro veřejnou službu a v bodech 7 až 38 napadeného rozsudku. Pro účely tohoto rozsudku jej lze shrnout následovně.
Dne 22. prosince 2000 přijala Rada Evropské unie rozhodnutí 2000/820/SVV o zřízení EPA (
Úř. věst. 2000, L 336, s. 1
; Zvl. vyd. 19/04, s. 36).
Rozhodnutím 2004/97/ES, Euratom, přijatým vzájemnou dohodou zástupců členských států, zasedajících na úrovni hlav států a předsedů vlád, ze dne 13. prosince 2003 o umístění sídel některých subjektů Evropské unie (
Úř. věst. 2004, L 29, s. 15
), byl za sídlo EPA stanoven Bramshill (Spojené království).
Dne 20. září 2005 přijala Rada rozhodnutí 2005/681/SVV, zřizující EPA a zrušující rozhodnutí 2000/820 (
Úř. věst. 2005, L 256, s. 63
). Článek 4 rozhodnutí 2005/681 stanoví, že „sídlo EPA je v Bramshillu, ve Spojeném království“.
V letech 2009 až 2012 přijala CEPOL navrhovatele jako dočasné zaměstnance podle článku 2 pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropské unie (dále jen „PŘOZ“). Článek 2 druhý pododstavec jejich příslušných pracovních smluv stanovil, že „místo výkonu zaměstnání [je] oficiální sídlo CEPOL v Bramshillu, ve Spojeném království“.
Dne 12. prosince 2012 ministr vnitra Spojeného království Velké Británie a Severního Irska informoval ředitele CEPOL o rozhodnutí jeho ministerstva uzavřít školicí základnu vnitrostátní policie sídlící v Bramshillu, v jejíchž prostorách byla rovněž umístěna CEPOL. Ministra vnitra uvedl, že toto sídlo bude prodáno do roku 2014 a že byl informován o záměru Evropské komise navrhnout začátkem roku 2013 přijetí nového nařízení o fungování CEPOL nebo uvažovat případně o sloučení CEPOL s Evropským policejním úřadem (Europol). Upřesnil, že přijetí tohoto nového nařízení by bylo příležitostí pro členské státy, aby se dohodly na určení nového sídla CEPOL, pokud by agentura měla zůstat plnohodnotným úřadem EU.
Dne 8. října 2013 v rámci zasedání „Rady pro spravedlnost a vnitřní věci“ členské státy společně rozhodly, že CEPOL bude i nadále plnohodnotnou unijní agenturou a jakmile opustí své sídlo v Bramshillu, bude mít sídlo v Budapešti.
Dne 15. května 2014 přijal Evropský parlament a Rada nařízení (EU) č. 543/2014, kterým se mění rozhodnutí 2005/681 (
Úř. věst. 2014, L 163, s. 5
). Na základě článku 1 tohoto nařízení se článek 4 rozhodnutí 2005/681 mění takto: „Sídlo EPA je v Budapešti, v Maďarsku“.
Dne 23. května 2014 ředitel CEPOL, jakožto orgán oprávněný k uzavírání pracovních smluv (dále jen „OOUPS“), přijal napadené rozhodnutí. Článek první tohoto rozhodnutí, nazvaný „Datum stěhování“, stanoví, že „od všech zaměstnanců se očekává […], že nastoupí do služebního poměru v novém generálním sídle CEPOL v Budapešti dne 1. října 2014, nebo v den dohodnutý mezi ředitelem a dotyčným zaměstnancem, a [že] nedodržení tohoto pokynu bude považováno za odstoupení s účinností k 30. září 2014“.
Článek 2 napadeného rozhodnutí, nazvaný „Informování agentury CEPOL zaměstnanci“, zní takto:
„Všichni zaměstnanci jsou vyzváni, aby k 30. červnu 2014 oznámili písemně řediteli, zda zamýšlejí přijmout svá místa v novém sídle CEPOL;
V případě, že [dotyčný] zaměstnanec informuje ředitele v této lhůtě, že si nepřeje přestěhovat se do Budapešti, ředitel může na základě této informace zahájit řízení za účelem vytvoření rezervního seznamu týkajícího se pracovního místa tohoto zaměstnance.
Zaměstnancům se připomíná výpovědní lhůta pro případ odstoupení stanovená v jejich smlouvě. Podmínky lhůty mohou změněny po dohodě s ředitelem na individuálním základě“.
Dne 30. června 2014 oznámili navrhovatelé řediteli CEPOL, že si přejí pokračovat ve svých příslušných pracovních smluvních vztazích v novém sídle CEPOL v Budapešti, ale že jejich odpověď je nezavazuje a nepředjímá zákonnost řízení.
Dne 13., 18. a 19. srpna 2014 podali navrhovatelé stížnost proti napadenému rozhodnutí na základě čl. 90 odst. 2 služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“). FP v podstatě poukazoval na to, že napadené rozhodnutí je jednak porušením jeho pracovní smlouvy, jelikož jednostranně mění místo výkonu práce, a jednak narušením jeho oprávněného platového očekávání, které se odvíjí od koeficientu stanoveného pro Spojené království.
FQ a FN oba uváděli, že změna místa výkonu jejich zaměstnání představuje nenormální a nepředvídatelnou událost a nelze ji na ně uplatnit bez jejich souhlasu a odpovídající finanční náhrady. FQ se rovněž odvolával na to, že by byl napříště používán koeficient stanovený pro Maďarsko místo mnohem vyššího koeficientu, uplatňovaného pro Spojené království, a se kterým FQ počítal, že na něj bude mít nárok po celou dobu trvání jeho pracovní poměru. Za těchto podmínek měl FQ za to, že by mu měla být poskytnuta odpovídající finanční náhrada.
FN se rovněž dovolával porušení zásady legitimního očekávání ve vztahu k jasným a přesným zárukám, jež mu podle něj byly dány, že místo výkonu práce bude v Bramshillu po celou dobu trvání jeho smlouvy. Kromě toho FN kritizoval jednak krátkost lhůty, která mu byla udělena pro oznámení CEPOL, zda se hodlá přemístit do nového sídla CEPOL v Budapešti či nikoli, a jednak skutečnost, že napadené rozhodnutí mu nabízí jako jedinou alternativu k přeřazení odstoupení bez finanční náhrady.
Dne 1. října 2014 navrhovatelé nastoupili do služebních poměrů v novém sídle CEPOL v Budapešti.
Dne 28. listopadu 2014 ředitel CEPOL jako OOUPS zamítl stížnosti navrhovatelů. Ředitel CEPOL tímto zejména zdůraznil, že zaprvé rozhodnutí o přeložení sídla CEPOL bylo přijato rozhodnutím unijního zákonodárce, který disponuje širokou posuzovací pravomocí v této oblasti, zadruhé navrhovatelům nebyly dány žádné přesné záruky pro využití koeficientu uplatňovaného ve Spojeném království po celou dobu trvání jejich pracovního poměru, zatřetí v souladu s ustálenou judikaturou se OOUPS může rozhodnout v zájmu služby přeřadit své zaměstnance na jiné místo výkonu práce, začtvrté není v zájmu služby CEPOL držet zaměstnance v Bramshillu, jelikož se nyní činnosti a zaměstnanecká místa CEPOL nacházejí v Budapešti, zapáté v rozhodnutích, kterými se zamítají stížnosti FN a FQ, že byli zaměstnanci CEPOL informováni o změně sídla s dlouhým předstihem, i když přesný časový plán byl oznámen teprve v květnu 2014, a že krátkou lhůtu stanovenou v napadeném rozhodnutí lze vysvětlit nutností rychle zorganizovat přestěhování CEPOL dle požadavku ministra vnitra Spojeného království uvolnit sídlo v Bramshillu k 30. září 2014 a zašesté, pokud jde o žádost o finanční náhradu FQ, že finanční náhrada je již součástí podmínek služby v rámci náhrad za přestěhování, jakož i v rámci denních příspěvků a příspěvků na zařízení.
Řízení v prvním stupni a napadený rozsudek
Návrhem došlým kanceláři Soudu pro veřejnou službu dne 9. března 2015 a zaregistrovaným pod číslem F‑41/15, se FK, FL, FM et FO, jakož i navrhovatelé, domáhali zejména zrušení napadeného rozhodnutí, případně rozhodnutí o zamítnutí stížností, jakož i uložení náhrady údajně utrpěné újmy agentuře CEPOL.
Usnesením ze dne 16. září 2015, FK a další v. CEPOL (
F‑41/15
, nezveřejněné,
EU:F:2015:104
), předseda třetího senátu Soudu pro veřejnou službu, kterému byla žaloba přidělena, rozhodl na základě čl. 44 odst. 2 jednacího řádu Soudu pro veřejnou službu vyloučit z případu FK jednak případy FL, FM a FO a jednak případ navrhovatelů k samostatnému řízení ve věci. Žaloba ve věci F‑41/15 v rozsahu, v němž byla předložena navrhovateli, byla pak zapsána do rejstříku pod číslem F‑41/15 DISS II.
Dopisem kanceláře Soudu pro veřejnou službu ze dne 27. října 2015 byli navrhovatelé informováni, že Soud pro veřejnou službu rozhodl v souladu s čl. 55 odst. 1 svého jednacího řádu, že je nezbytná druhá výměna spisů účastníků řízení. V této souvislosti byli navrhovatelé v podstatě vyzváni zaujmout v replice stanovisko k přípustnosti jejich návrhových žádání na zrušení a na náhradu škody.
Dne 11. dubna 2016 vydal Soud napadený rozsudek, kterým zamítl žalobu navrhovatelů a uložil jim náhradu všech nákladů řízení.
Na prvním místě v bodech 47 až 49 napadeného rozsudku Soud pro veřejnou službu nezohlednil z následujících důvodů námitky nepřípustnosti agentury CEPOL, které vycházely z potvrzující povahy napadeného rozhodnutí a z toho, že napadené rozhodnutí je pouze konkretizací, na základě vázanosti v rámci úzce vymezené pravomoci, rozhodnutí unijního zákonodárce o přemístění sídla CEPOL do Budapešti, proti kterému navrhovatelé žalobu nepodali a jehož protiprávnost nenamítali:
„47
Úvodem je třeba připomenout, že i když je nesporné, že žalobci osobně souhlasili s nástupem do služebního poměru v Budapešti, tento souhlas neznamená, že napadené rozhodnutí nemá povahu aktu nepříznivě zasahujícího do jejich právního postavení (rozsudek ze dne 11. července 1996, Ortega Urretavizcaya v. Komise,
T‑587/93
,
EU:T:1996:100
, bod
).
Dále má Soud za to, že v projednávané věci sdělil OOUPS agentury CEPOL napadeným rozhodnutím všem zaměstnanců agentury, že podle rozhodnutí 2005/681/SVV, ve znění nařízení č. 543/2014, bylo rozhodnuto o místě a datu nového přidělení zaměstnanců agentury. Z napadeného rozhodnutí totiž vyplývá, že toto rozhodnutí stanoví zásadu, že nástup zaměstnanců agentury do služebního poměru v Budapešti je stanoven na 1. říjen 2014.
Takové sdělení, i když je prováděním obecně závazného aktu Rady a Parlamentu, musí být přitom považováno za rozhodnutí, které zasahuje do právního postavení žalobců v tom smyslu, že mění jejich místo zaměstnání za podmínek, které jsou údajně protiprávní. Tudíž je třeba přisoudit napadenému rozhodnutí povahu napadnutelného aktu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. února 1981, Carbognani a Coda Zabetta v. Komise,
161/80 a 162/80
,
EU:C:1981:51
, bod
), s tím, že námitka nepřípustnosti vznesená v tomto ohledu agenturou CEPOL musí být zamítnuta.“
Zadruhé v bodech 50 a 51 napadeného rozsudku měl Soud pro veřejnou službu za to, že je třeba rozhodnout o legalitě napadeného rozhodnutí i rozhodnutí, kterými byly zamítnuty stížnosti, neboť tato rozhodnutí obsahovala nová stanoviska OOUPS agentury CEPOL v reakci na žádosti a argumenty formulované navrhovateli v jejich stížnostech.
Zatřetí Soud pro veřejnou službu zamítl tři důvody, které navrhovatelé uplatňovali na podporu svých návrhových žádání směřujících ke zrušení a které vycházely zaprvé z porušení článku 47 PŘOZ, zadruhé z porušení smluvních ustanovení vážících navrhovatele s CEPOL, jakož i jejich nabytých práv, a zatřetí z porušení povinnosti jednat s náležitou péčí a porušení zásad ochrany legitimního očekávání a řádné správy.
Zaprvé v bodech 56 a 57 napadeného rozsudku Soud pro veřejnou službu zamítl jako irelevantní první žalobní důvod, jímž navrhovatelé v podstatě vytýkají CEPOL, že porušila článek 47 PŘOZ tím, že zahrnula do článku 1 napadeného rozhodnutí, že jejich odmítnutí nastoupit do služebního poměru v novém sídle CEPOL bude považováno za odstoupení. Soud pro veřejnou službu za tímto účelem konstatoval, že OOUPS agentury CEPOL toto upozornění v případě navrhovatelů neuplatnil, neboť souhlasili s pokračováním svých příslušných smluvních vztahů s CEPOL a s nástupem do své funkce v novém sídle agentury dne 1. října 2014.
V bodech 58 až 62 napadeného rozsudku Soud pro veřejnou službu dodal, že první žalobní důvod je v každém případě neopodstatněný. Soud nejprve zdůraznil, že to, že se zaměstnanec nedostaví na místo výkonu práce, může být podle judikatury považováno za odstoupení ve smyslu článku 47 PŘOZ a připomenul, že OOUPS agentury CEPOL nedisponoval žádným rozhodovacím prostorem při provádění článku 4 rozhodnutí 2005/681, ve znění nařízení č. 543/2014, ze kterého vyplývá, že unijní zákonodárce sice implicitně, ale nutně rozhodl přeřadit zaměstnance CEPOL do Budapešti.
Podle Soudu pro veřejnou službu přitom každý úředník nebo zaměstnanec Unie musí jednak souhlasit s jakýmkoli zařazením, jež odpovídá funkční skupině a platební třídě jeho pracovního místa v souladu s požadavky služby, a to v celé Unii a v jakémkoli místě orgánu či agentury, u něhož nastoupil do funkce, a jednak musí mít bydliště v místě svého zaměstnání, nebo v takové vzdálenosti od místa svého zaměstnání, která je slučitelná s řádným výkonem jeho funkce v souladu s článkem 20 služebního řádu, který se použije obdobně na dočasné a smluvní zaměstnance podle článků 11 a 81 PŘOZ.
Soud pro veřejnou službu dospěl k závěru, že nelze vytýkat OOUPS agentury CEPOL, že požadoval po zaměstnancích CEPOL, aby nastoupili do služby v novém sídle CEPOL v Budapešti. Proto i vzhledem k široké posuzovací pravomoci agentury CEPOL v rámci organizace a uspořádání svých útvarů Soud pro veřejnou službu rozhodl, že OOUPS agentury CEPOL mohl v konkrétních podmínkách tohoto případu rozhodnout v rámci výkonu své široké posuzovací pravomoci, že odmítnutí jednoho z jejích zaměstnanců nastoupit do zaměstnání v novém sídle CEPOL v Budapešti se rovná odstoupení.
Zadruhé v bodech 68 až 74 napadeného rozsudku Soud pro veřejnou službu zamítl argument navrhovatelů uplatněný na podporu jejich druhého žalobního důvodu, podle kterého OOUPS agentury CEPOL porušil jejich pracovní smlouvy a jejich nabytá práva tím, že je převedl bez jejich souhlasu.
Zatřetí v bodech 81 až 99 napadeného rozsudku Soud pro veřejnou službu nepřijal třetí žalobní důvod, kterým navrhovatelé tvrdili, že došlo předně k porušení legitimního očekávání, které dle nich mohli mít ohledně toho, že nedojde ke změně místa jejich zaměstnání, dále k porušení zásady řádné správy z důvodu příliš krátké lhůty, která jim byla poskytnuta k rozhodnutí o pokračování jejich pracovněprávního vztahu s CEPOL v Budapešti, a z důvodu, že CEPOL nestanovila přechodný režim, a konečně k porušení povinnosti jednat s náležitou péčí. V rámci přezkumu tohoto žalobního důvodu Soud rovněž odmítl argument uplatněný navrhovateli na podporu jejich druhého žalobního důvodu, podle kterého jim OOUPS agentury CEPOL mohl nabídnout jako alternativu ke změně místa zaměstnání pracovat na dálku z jejich bydliště ve Spojeném království a zároveň si zachovat výhody koeficientu použitelného pro tento členský stát nebo jim nabídnout finanční náhradu, ať již spojenou či nespojenou s ukončením jejich zaměstnání.
Začtvrté Soud pro veřejnou službu přezkoumal návrhová žádání navrhovatelů směřující k náhradě škody. V bodech 106 až 113 napadeného rozsudku je zamítl z následujících důvodů:
„106
Postup před zahájením soudního řízení o žalobě na náhradu škody se liší podle toho, zda škoda, jejíž náhrada je požadována, vyplývá z aktu nepříznivě zasahujícího do právního postavení ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu nebo z jednání správního orgánu, které nemá rozhodovací povahu. V prvním případě přísluší dotyčné osobě podat ve stanovené lhůtě stížnost proti dotyčnému aktu k orgánu oprávněnému ke jmenování nebo OOUPS. Naproti tomu v druhém případě musí být správní řízení zahájeno podáním žádosti ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu, jejímž cílem je získat náhradu škody, a popřípadě pokračovat stížností proti zamítnutí této žádosti (usnesení ze dne 25. února 1992, Marcato v. Komise,
T‑64/91
,
EU:T:1992:22
, body
a
; rozsudek ze dne 6. listopadu 1997, Liao v. Rada,
T‑15/96
,
EU:T:1997:169
, bod
, a usnesení ze dne 20. března 2014, Michel v. Komise,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
, bod
).
Podle ustálené judikatury v tomto ohledu právní kvalifikace písemnosti úředníka coby „žádosti“ ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu, nebo „stížnosti“ ve smyslu čl. 90 odst. 2 služebního řádu závisí pouze na posouzení soudu, a nikoli na vůli účastníků řízení (rozsudky ze dne 30. dubna 1998, Cordiale v. Parlament,
T‑205/95
,
EU:T:1998:76
, bod
; ze dne 15. února 2011, AH v. Komise,
F‑76/09
,
EU:F:2011:12
, bod
, a usnesení ze dne 16. prosince 2015, Bärwinkel v. Rada,
F‑118/14
,
EU:F:2015:154
, bod
).
V projednávaném případě je nesporné, že v napadeném rozhodnutí OOUPS nezaujal stanovisko k finančním důsledkům podle služebního řádu samostatně pro každého ze žalobců. Toto rozhodnutí zvláště neobsahuje žádnou zmínku o použití koeficientu stanoveného pro Maďarsko namísto koeficientu stanoveného pro Spojené království.
Rovněž ze spisu vyplývá, jak tvrdí CEPOL, že žalobci, kteří v té době již nastoupili do služebního poměru v Budapešti, žádali formálně OOUPS teprve v rámci svých stížností, aby jejich nástup do služebního poměru byl spojen s opatřeními spravedlivě kompenzujícími snížení jejich čistého příjmu, jež vyplývá v projednávaném případě zejména z použití koeficientu stanoveného pro Maďarsko. Z toho důvodu má Soud za to, že toto návrhové žádání žalobců ohledně spravedlivé finanční náhrady v souvislosti s jejich nástupem do služby v Budapešti představovalo žádost ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu, kterou OOUPS zamítl v rámci rozhodnutí o zamítnutí stížností.
Vzhledem k tomu, že před podáním projednávané žaloby žalobci nepodali stížnost podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu proti rozhodnutí OOUPS, jak je vyjádřeno v rozhodnutích o zamítnutí stížností, že jim nebude poskytnuta spravedlivá finanční kompenzace, musí být tudíž návrhová žádání žalobců na náhradu škody v souvislosti s majetkovou újmou, kterou údajně utrpěli, odmítnuta jako nepřípustná pro nedodržení požadavků týkajících se postupu před zahájením soudního řízení.
V každém případě i za předpokladu, že by návrhová žádání na náhradu škody týkající se majetkové újmy mohla být považována za úzce související s návrhovými žádáními směřujícími ke zrušení napadeného rozhodnutí a rozhodnutí o zamítnutí stížností, by osud těchto návrhových žádání na náhradu škody musel sledovat osud těchto návrhových žádání směřujících ke zrušení, a návrhová žádání na náhradu škody by tudíž musela být v každém případě zamítnuta (rozsudek ze dne 15. prosince 2015, Bonazzi v. Komise,
F‑88/15
,
EU:F:2015:150
, bod
a citovaná judikatura).
Stejně tak, jak bylo připomenuto v bodě 84 tohoto rozsudku, v rámci převedení dotyčných úředníků a zaměstnanců na jiné pracoviště orgánu nebo agentury, u níž nastoupili do služebního poměru, jsou omezení osobního a rodinného charakteru, jež mohou vyplývat z těchto podmínek, kompenzována peněžitými dávkami podle služebního řádu, zvláště pak příspěvkem za práci v zahraničí, příspěvkem na zařízení, denními příspěvky, jakož i náhradou nákladů na stěhování do nového místa zaměstnání a cestovních výdajů do místa původu.
Pokud jde o návrhové žádání žalobců, aby se na ně nadále uplatnil koeficient používaný pro Spojené království i poté, co nastoupí do služby v Budapešti, je nutno je zamítnout, jak již bylo uvedeno v bodech 95 až 98 tohoto rozsudku.“
V bodech 117 a 118 napadeného rozsudku měl Soud pro veřejnou službu za to, že návrhová žádání směřující k náhradě nemajetkové újmy navrhovatelů jsou úzce spjata s návrhovými žádáními směřujícími ke zrušení, a že je v důsledku toho nutno je zamítnout vzhledem k zamítnutí návrhových žádání směřujících ke zrušení.
Řízení před Tribunálem a návrhová žádání účastníků řízení
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 20. června 2016 podali navrhovatelé projednávaný kasační opravný prostředek. Dopisem došlým kanceláři Tribunálu téhož dne podali navrhovatelé návrh směřující k získání anonymity, jemuž Tribunál vyhověl rozhodnutím ze dne 15. července 2016.
Dne 21. září 2016 předložila CEPOL kasační odpověď.
V návaznosti na odůvodněnou žádost navrhovatelů schválil Tribunál dne 1. prosince 2016 druhou výměnu spisů podle čl. 201 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu. Účastníci řízení tyto spisy předložili ve stanovené lhůtě.
Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 11. dubna 2017 podali navrhovatelé odůvodněnou žádost podle čl. 207 odst. 1 jednacího řádu, aby byli vyslechnuti v rámci ústní části řízení. Na návrh soudce zpravodaje Tribunál (kasační senát) této žádosti vyhověl, a v důsledku toho zahájil ústní část řízení.
Rozhodnutím ze dne 20. září 2017 Tribunál na základě čl. 28 odst. 1 až 3 jednacího řádu a na návrh kasačního senátu předal projednávanou věc rozšířenému soudnímu kolegiu.
Dopisy kanceláře Tribunálu ze dne 9. listopadu 2017 vyzval Tribunál účastníky řízení, aby v rámci organizačních procesních opatření podle článku 89 jednacího řádu písemně odpověděli na dvě otázky týkající se přípustnosti návrhových žádání směřujících ke zrušení předložených v prvním stupni. Zejména se Tribunál první otázkou dotázal účastníků řízení, v jakém rozsahu článek 1 napadeného rozhodnutí nepříznivě zasahuje do postavení navrhovatelů, když stanoví, že se jednak „od všech zaměstnanců […] očekává […], že nastoupí do služebního poměru v novém generálním sídle CEPOL v Budapešti dne 1. října 2014, nebo v den dohodnutý mezi ředitelem a dotyčným zaměstnancem“ a jednak že „nedodržení tohoto pokynu bude považováno za odstoupení s účinností k 30. září 2014“. V tomto ohledu Tribunál vyzval účastníky řízení k upřesnění, zda je namístě vykládat článek 1 napadeného rozhodnutí v tom smyslu, že zaměstnanec, který nenastoupil do funkce dne 1. října 2014, měl být automaticky považován za odstupujícího, aniž došlo k přezkoumání případ od případu.
Účastníci řízení této žádosti vyhověli ve stanovených lhůtách.
V rámci organizačních procesních opatření uvedených v bodě 38 výše Tribunál rovněž vyzval účastníky řízení, aby na jednání ústně odpověděli na tři otázky týkající se merita věci a otázku týkající se přezkumu Soudu pro veřejnou službu, pokud jde o přípustnost jejich návrhových žádání znějících na náhradu údajně utrpěné majetkové újmy. Posledně uvedenou otázku se Tribunál účastníků řízení konkrétně tázal, zda se Soud pro veřejnou službu vyjádřil k existenci přímé souvislosti mezi těmito návrhovými žádáními a těmi, která směřovala ke zrušení napadeného rozhodnutí a rozhodnutí o zamítnutí stížností, a případně zda v tomto ohledu odůvodnil své závěry právně dostačujícím způsobem.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na písemné a ústní otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 16. ledna 2018.
Navrhovatelé navrhují, aby Tribunál:
–
zrušil napadený rozsudek;
–
v důsledku toho:
–
zrušil napadené rozhodnutí a v potřebném rozsahu také rozhodnutí o zamítnutí stížností;
–
uložil agentuře CEPOL nahradit jimi utrpěnou hmotnou škodu a nemajetkovou újmu;
–
uložil agentuře CEPOL náhradu nákladů řízení v obou stupních.
CEPOL navrhuje, aby Tribunál:
–
kasační opravný prostředek zamítl;
–
potvrdil napadený rozsudek,
–
uložil navrhovatelům náhradu nákladů řízení v obou stupních.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Na podporu svého kasačního opravného prostředku uplatňují navrhovatelé tři důvody. V prvních dvou důvodech kasačního opravného prostředku vycházejících zaprvé z nesprávného právního posouzení při uplatňování článku 47 PŘOZ a zadruhé z nesprávného právního posouzení při výkladu práv nabytých navrhovateli a smluvních ustanovení svazujících je s CEPOL a při uplatňování zásady řádné správy a povinnosti jednat s náležitou péčí, jakož i z porušení zásady rovného zacházení a povinnosti uvést odůvodnění a ze zkreslení skutkového stavu, navrhovatelé kritizují zamítnutí jejich návrhových žádání směřujících ke zrušení. V rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícího zejména z porušení článku 90 služebního řádu kritizují zamítnutí jejich návrhových žádání směřujících k náhradě údajně utrpěné majetkové újmy.
Naproti tomu navrhovatelé výslovně nezpochybňují to, že Soud pro veřejnou službu zamítl jejich návrhová žádání směřující k náhradě údajně utrpěné nemajetkové újmy. V kasačním opravném prostředku navrhovatelé pouze uvádí, že tato újma je přímo spojena s jejich návrhovými žádáními směřujícími ke zrušení. Jak přitom vyplývá z bodu 32 výše, Soud pro veřejnou službu v bodech 117 a 118 napadeného rozsudku uvedl, že návrhová žádání směřující k náhradě údajně utrpěné nemajetkové újmy jsou úzce spjata s návrhovými žádáními na zrušení, a musí být tudíž zamítnuta v důsledku zamítnutí návrhových žádání na zrušení.
Za těchto podmínek je třeba přezkoumat zaprvé zamítnutí návrhových žádání navrhovatelů na zrušení napadeným rozsudkem a zadruhé zamítnutí jejich návrhových žádání směřujících k náhradě údajně utrpěné majetkové újmy, o němž bylo rozhodnuto týmž rozsudkem.
K zamítnutí návrhových žádání směřujících ke zrušení předložených v prvním stupni
Úvodem je třeba připomenout, že v bodech 53 až 99 napadeného rozsudku Soud pro veřejnou službu zamítl návrhová žádání navrhovatelů směřující ke zrušení jako neopodstatněná. Soud pro veřejnou službu předtím v bodech 47 až 49 napadeného rozsudku dospěl k závěru, že napadené rozhodnutí nepříznivě zasahuje do právního postavení navrhovatelů. V bodě 51 uvedeného rozsudku rozhodl, že rozhodnutí o zamítnutí stížností obsahují oproti napadenému rozhodnutí nová stanoviska OOUPS agentury CEPOL v reakci na žádosti a argumenty uvedené navrhovateli v jejich jednotlivých stížnostech, a že je v důsledku toho třeba rozhodnout o legalitě napadeného rozhodnutí i rozhodnutí o zamítnutí stížností.
Agentura CEPOL nepodala vedlejší kasační opravný prostředek podle čl. 202 odst. 1 jednacího řádu směřující ke zrušení rozhodnutí Soudu pro veřejnou službu, která se týkají přípustnosti návrhových žádání navrhovatelů směřujících ke zrušení.
Je však třeba poukázat na to, že v případě, kdy je podán kasační opravný prostředek podle článku 9 přílohy I Statutu Soudního dvora Evropské unie, může Tribunál na základě článku 129 jednacího řádu kdykoli přezkoumat z úřední povinnosti nepominutelné podmínky řízení. Jelikož podmínky přípustnosti žaloby podle článků 90 a 91 Statutu mají povahu nepominutelných podmínek řízení, přísluší případně Tribunálu přezkoumat je z úřední povinnosti za předpokladu, že předem vyzval účastníky řízení k předložení jejich vyjádření. Existence aktu nepříznivě zasahujícího do něčího právního postavení ve smyslu čl. 90 odst. 2 a čl. 91 odst. 1 Statutu je nezbytnou podmínkou přípustnosti všech žalob podaných úředníky a zaměstnanci Unie proti orgánům a agenturám Unie, k nimž přísluší (v tomto smyslu viz rozsudek Komise ze dne 12. července 2011, Komise v. Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
, body
až
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě má Tribunál za to, že je třeba přezkoumat z úřední povinnosti, zda se Soud pro veřejnou službu mohl v bodech 47 až 49 napadeného rozsudku oprávněně domnívat, že napadené rozhodnutí zasahuje do právního postavení navrhovatelů. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že do právního postavení nepříznivě zasahují pouze opatření, která přijal příslušný orgán a která obsahují konečné stanovisko správního orgánu, jež má právně závazné účinky, kterými mohou být přímo a bezprostředně dotčeny zájmy žalobce tím, že podstatným způsobem mění jeho právní postavení (usnesení ze dne 13. prosince 2011, Marcuccio v. Komise,
T‑311/09 P
,
EU:T:2011:734
, bod
).
V reakci na organizační procesní opatření Tribunálu uvedená v bodě 38 výše CEPOL uvedla, že napadené rozhodnutí nezasahuje nepříznivě do právního postavení navrhovatelů v rozsahu, v němž toto rozhodnutí v článku 1 uvádí, že se od navrhovatelů očekává, že nastoupí do služebního poměru v novém sídle CEPOL v Budapešti dne 1. října 2014 nebo k datu dohodnutému s ředitelem CEPOL. Podle CEPOL je totiž článek 1 napadeného rozhodnutí v tomto ohledu čistě potvrzením rozhodnutí unijního zákonodárce přeložit sídlo CEPOL z Bramshillu do Budapešti. Toto ustanovení se v rozsahu, v němž stanoví datum nástupu do služebního poměru zaměstnanců CEPOL v Budapešti, omezuje pouze na to, že jim připomíná jejich povinnosti podle článku 20 služebního řádu, který stanoví, že úředník má bydliště buď v místě svého zaměstnání, nebo v takové vzdálenosti od místa svého zaměstnání, která je slučitelná s řádným výkonem jeho funkce.
CEPOL rovněž tvrdila, že informace v článku prvním napadeného rozhodnutí, podle kterého „nedodržení tohoto pokynu [podle něhož se od zaměstnanců očekává, že nastoupí do služebního poměru v novém generálním sídle CEPOL v Budapešti dne 1. října 2014, nebo v den dohodnutý s ředitelem] bude považováno za odstoupení s účinností k 30. září 2014“, neobsahuje žádný rozhodovací prvek.
Na jedné straně se totiž tato informace pouze omezuje na informování všech zaměstnanců CEPOL o smluvních důsledcích vyplývajících z odmítnutí zaměstnance nastoupit do služby v Budapešti. Takové odmítnutí není z podstaty věci opatřením přijatým ředitelem CEPOL, ale lze ho přirovnat k opomenutí ze strany příslušného zaměstnance, jehož právní důsledkem je odstoupení. Odkaz na „pokyn“ ředitele CEPOL v ničem nemění tento závěr, jelikož pouze odkazuje na první větu článku prvního napadeného rozhodnutí.
Na druhé straně nelze automaticky považovat zaměstnance CEPOL, který se nepodrobí tomuto pokynu za odstupujícího, když nebyl předem přezkoumán jeho případ. Datum nástupu do služby uvedené v první větě článku 1 napadeného rozhodnutí nemělo absolutní povahu, jelikož zaměstnanci CEPOL měli možnost dohodnout si datum nástupu do služebního poměru s ředitelem CEPOL. Toto vyplývalo nejenom ze znění článku 1 napadeného rozhodnutí, ale bylo to rovněž vlastní nové situaci, v níž se nacházeli všichni zaměstnanci CEPOL, která nezbytně vedla k mnoha individuálním případům. Jednomu ze zaměstnanců agentury CEPOL tak bylo povoleno pracovat z místa bydliště ve Spojeném království od října 2014 do ukončení jeho pracovní smlouvy dne 31. prosince téhož roku.
Navrhovatelé tvrdí, že napadené rozhodnutí nepříznivě zasahuje do jejich právního postavení, jelikož rozhodlo o jejich přeložení z Bramshillu do Budapešti. Navrhovatelé zejména tvrdí, že toto rozhodnutí pro ně má finanční důsledky týkající se výrazného snížení v odměňování, které museli strpět z důvodu rozdílu mezi koeficienty stanovenými pro Spojené království a Maďarsko. Soukromý život navrhovatelů byl rovněž dotčen. FN byl nucen i nadále podporovat potřeby své manželky a svých nevlastních dětí, kteří zůstali ve Spojeném království, zatímco FQ byla nucena vzít si dva měsíce neplacené dovolené, jakož i měsíc dovolené za kalendářní rok, aby mohla co nejrychleji prodat svůj dům ve Francii, jehož náklady na údržbu a splátky nemůže platit. Na podporu své argumentace se navrhovatelé dovolávají rozsudku ze dne 11. července 1996, Aubineau v. Komise (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), který se týkal přeřazení dočasného zaměstnance, ale nevyvolal žádnou otázku přípustnosti.
Kromě toho navrhovatelé tvrdí ohledně svého právního zájmu na podání žaloby, že ke zpochybnění jejich přidělení do Budapešti mohli napadnout jen napadené rozhodnutí.
Navrhovatelé rovněž tvrdí, že s výjimkou případu dohodnutí jiného data s ředitelem CEPOL, by byl zaměstnanec, který by nenastoupil do služebního poměru v Budapešti dne 1. října 2014, automaticky považován za odstoupivšího. V tomto ohledu navrhovatelé na jedné straně zdůrazňují, že žádný přezkum případ od případu nebyl proveden. Nebylo přijato mimo jiné žádné konkrétní rozhodnutí vůči zaměstnancům CEPOL, kteří nenastoupili včas do funkce v Budapešti. Navrhovatelé dále tvrdí, že se Soud pro veřejnou službu dopustil zjevně nesprávného posouzení, když v bodě 57 napadeného rozsudku rozhodl, že odmítnutí jednoho ze zaměstnanců agentury CEPOL nastoupit do služby v Budapešti dne 1. října 2014„bylo možné v projednávaném případě považovat za rovnající se odstoupení“. Tím Soud pro veřejnou službu naznačil, že takové odmítnutí nemuselo být považováno za rovnající se odstoupení. Podle navrhovatelů přitom vyplývá ze znění článku prvního napadeného rozhodnutí, že odmítnutí této povahy „bude považováno za odstoupení“.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí a rozhodnutí o zamítnutí stížností obsahují v podstatě dvě části. První část se týká přemístění sídla CEPOL z Bramshillu do Budapešti a finančních důsledků, které mohlo toto přemístění mít pro všechny zaměstnance agentury CEPOL. Druhá část se týká postavení zaměstnanců, kteří si nepřáli nastoupit včas do funkce v novém sídle CEPOL.
K první části
V bodě 48 napadeného rozsudku Soud pro veřejnou službu rozhodl, že napadeným rozhodnutím OOUPS agentury CEPOL rozhodl jak o místě, tak o datu nového přidělení zaměstnanců CEPOL. V bodě 49 napadeného rozsudku se Soud pro veřejnou službu opřel o rozsudek ze dne 24. února 1981, Carbognani a Coda Zabetta v. Komise (
161/80 a 162/80
,
EU:C:1981:51
), a došel k závěru, že napadené rozhodnutí, přestože provádí obecně závazný akt Rady a Parlamentu, musí být považováno za rozhodnutí nepříznivě zasahující do právního postavení navrhovatelů v tom smyslu, že mění jejich místo zaměstnání za podmínek, které jsou údajně protiprávní.
Je však nutno poukázat na to, že napadené rozhodnutí nijak nezměnilo místo nástupu do služebního poměru navrhovatelů. V tomto ohledu je třeba připomenout, že transfer sídla CEPOL vyplývá z dohody členských států, a jak vyplývá ze třetího bodu odůvodnění napadeného rozhodnutí a rozhodnutí o zamítnutí stížností, z aktu unijního zákonodárce. Na jedné straně se tedy členské státy dne 8. října 2013 dohodly na tom, že jakmile CEPOL opustí sídlo v Bramshillu, přestěhuje se do Budapešti. Dále unijní zákonodárce změnil prvním článkem nařízení č. 543/2014 článek 4 rozhodnutí 2005/681 v tom smyslu, že sídlem CEPOL není nadále Bramshill, ale Budapešť. Členské státy, a jak uvedl Soud pro veřejnou službu v bodě 59 napadeného rozsudku, unijní zákonodárce, změnou sídla CEPOL nutně rozhodli, že zaměstnanci CEPOL budou přeřazeni z Bramshillu do Budapešti. Vzhledem k tomu, že článek 20 služebního řádu ukládá zaměstnancům mít bydliště buď v místě zaměstnání, nebo v jeho blízkosti, a na druhé straně je sídlo agentury CEPOL jediným místem jeho činnosti, jsou zaměstnanci této agentury v zásadě přiděleni k tomuto sídlu.
Z toho důvodu se OOUPS agentury CEPOL v článku 1 napadeného rozhodnutí omezil na připomenutí zásady přeřazení, o které společně rozhodly členské státy dne 8. října 2013 a článkem 4 rozhodnutí 2005/681, ve znění nařízení 543/2014. Tím OOUPS agentury CEPOL nevyvolal podstatnou změnu právního postavení navrhovatelů, která vyplývá v tomto ohledu z dohody členských států ze dne 8. října 2013 a z článku 4 rozhodnutí 2005/681, ve znění nařízení č. 543/2014. Článek první napadeného rozhodnutí tedy v tomto ohledu nepříznivě nezasáhl do právního postavení navrhovatelů.
Ani rozsudek ze dne 24. února 1981, Carbognani a Coda Zabetta v. Komise (
161/80 a 162/80
,
EU:C:1981:51
), na který se odvolává Soud pro veřejnou službu v bodě 49 napadeného rozsudku, ani rozsudek ze dne 11. července 1996, Aubineau v. Komise (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), jehož se dovolávají navrhovatelé, nezpochybňují tento závěr. Oba tyto rozsudky se totiž týkají odlišné hypotézy, než je ta v projednávaném případě. Ani v jedné z těchto věcí se totiž nejednalo o otázku přeřazení, o kterém rozhodly členské státy nebo zákonodárce a které prostřednictvím napadeného aktu dotyčná instituce pouze obecnou formou věcně provedla. Tyto dvě věci se naopak týkaly individuálních aktů, jejichž přijetí předpokládalo širokou posuzovací pravomoc správního orgánu. Ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 24. února 1981, Carbognani a Coda Zabetta v. Komise (
161/80 a 162/80
,
EU:C:1981:51
), byly jejím předmětem individuální akty, které mohly být objektivně považovány za akty týkající se přeřazení dvou úředníků z externího působiště situovaného v Říme (Itálie) do sídla Komise Evropských společenství v Bruselu (Belgie) na základě rozhodnutí s obecnou působností zavádějícího rotační systém, které ponechávalo správnímu orgánu posuzovací pravomoc a umožňovalo mu zejména zohledňovat konkrétní problémy služby nebo osobní problémy, jež se dotýkaly zúčastněných (rozsudek ze dne 24. února 1981, Carbognani a Coda Zabetta v. Komise,
161/80 a 162/80
,
EU:C:1981:51
, body
až
a
až
).
Stejně tak ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 11. července 1996, Aubineau v. Komise (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), bylo zpochybněno, že individuální rozhodnutí, kterým byl dočasný zaměstnanec přeřazen z Bruselu do Ispry (Itálie) bez jeho souhlasu, nikoli v důsledku aktu zákonodárce, ale z důvodu, že v rámci generálního ředitelství Komise, u něhož byl zaměstnán, nebylo pracovní místo odpovídající jeho kvalifikaci (rozsudek ze dne 11. července 1996, Aubineau v. Komise,
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
, body
až
).
Kromě toho, pokud jde o peněžité nároky navrhovatelů, je třeba připomenout znění čl. 64 prvního pododstavce služebního řádu, který se použije obdobně na dočasné a smluvní zaměstnance podle čl. 20 odst. 1 a článku 92 PŘOZ: „Pokud je odměna úředníka vyjádřena v eurech, upravuje se po povinných srážkách stanovených tímto služebním řádem nebo jakýmikoli prováděcími předpisy koeficientem vyšším, nižším nebo rovnajícím se 100 % v závislosti na životních podmínkách v různých místech zaměstnání“. Z toho vyplývá, že určení koeficientu použitelného na zaměstnance agentury jako je CEPOL, není ponecháno na uvážení OOUPS, ale je důsledkem životních podmínek v místě zaměstnání. Jak přitom vyplývá z bodů 60 a 61 výše, změna místa výkonu zaměstnání navrhovatelů plyne z dohody členských států ze dne 8. října 2013 a článku 1 nařízení č. 543/2014. Je tedy třeba učinit závěr, že uplatnění koeficientu stanoveného pro Maďarsko vůči navrhovatelům namísto koeficientu stanoveného pro Spojené království je pouhým mechanickým důsledkem dohody členských států ze dne 8. října 2013 a článku 1 nařízení 543/2014 a čl. 64 prvního pododstavce služebního řádu, k nimž napadené rozhodnutí a rozhodnutí o zamítnutí stížností v tomto ohledu nic nedoplnily ani je nijak neomezily.
Z toho vyplývá, že první část napadeného rozhodnutí a rozhodnutí o zamítnutí stížností nezměnily právní postavení navrhovatelů, a tudíž nezasáhly nepříznivě do jejich právního postavení.
Ke druhé části
Je namístě připomenout, že podle informace obsažené v článku 1 napadeného rozhodnutí se očekávalo od všech zaměstnanců CEPOL, že nastoupí do služby v novém sídle CEPOL v Budapešti dne 1. října 2014 nebo k datu, které bylo dohodnuto mezi ředitelem CEPOL a dotyčným zaměstnancem, a nedodržení tohoto pokynu bude považováno za odstoupení s účinkem ke dni 30. září 2014. Tato informace ponechávala zaměstnancům CEPOL dvě možnosti. Buď nastoupí v daný čas do služby v novém sídle CEPOL v Budapešti nebo nikoli. Navrhovatelé v projednávaném případě zvolili první možnost. Jak konstatoval Soud pro veřejnou službu v bodě 57 napadeného rozsudku, OOUPS agentury CEPOL vůči nim tedy neuplatnil informaci obsaženou v článku 1 napadeného rozhodnutí.
Aby došlo ke změně právního postavení navrhovatelů ve smyslu judikatury citované v bodě 50 výše, uvedená informace by musela nejen uvádět záměr OOUPS agentury CEPOL sledovat určitý obecný přístup, na základě kterého by zamýšlela přijmout v budoucnosti konkrétní rozhodnutí, ale stanovit již v daný okamžik a definitivně pravidla obecného použití, od nichž by se OOUPS agentury CEPOL v zásadě nemohla odchýlit při posuzování individuální situace zaměstnanců CEPOL, kteří by se k určenému datu nedostavili do nového sídla CEPOL (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. listopadu 2008, Itálie v. Komise,
T‑185/05
,
EU:T:2008:519
, body
a
, a ze dne 13. prosince 2016, IPSO/BCE,
T‑713/14
,
EU:T:2016:727
, body
až
).
V projednávaném případě je třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí definitivně nestanoví žádné pravidlo tohoto druhu. Jak oprávněně zdůrazňuje CEPOL, skutečnost, že zaměstnanec CEPOL nenastoupí do služby v novém sídle v Budapešti ke dni 1. října 2014 nemá automaticky za následek jeho odstoupení od 30. září 2014, když nedošlo k individuálnímu přezkumu jeho konkrétního případu. Vzhledem k tomu, že mohou existovat různé důvody nepřítomnosti v místě zaměstnání, nelze vykládat pouhou okolnost, že zaměstnanec CEPOL nebyl v daný čas přítomen v novém sídle této agentury v Budapešti, jako akt odstoupení.
V tomto ohledu je třeba zaprvé zdůraznit, že napadené rozhodnutí poskytuje řediteli CEPOL a zaměstnancům určitý prostor k vyjednávání. Na jedné straně, jak bylo uvedeno v bodě 29 napadeného rozsudku, čl. 2 třetí pododstavec tohoto rozhodnutí stanoví možnost individuálních jednání v souvislosti s výpovědní lhůtou pro odstoupení mezi ředitelem CEPOL a zaměstnanci, kteří si nepřejí přejít do nového sídla CEPOL v Budapešti.
Na druhé straně podle článku prvního napadeného rozhodnutí si zaměstnanci CEPOL, kteří si přáli přejít do nového sídla CEPOL v Budapešti, mohli dohodnout s ředitelem CEPOL pozdější datum nástupu do funkce než k 1. říjnu 2014.
Zadruhé z písemností obsažených v prvostupňovém spise vyplývá, že zaměstnanci CEPOL, kteří nenastoupili do služby v novém sídle CEPOL v Budapešti v daný čas obdrželi individuální rozhodnutí, jímž OOUPS agentury CEPOL „rozhodl přijmout [jejich] odstoupení“ poté, co ověřil, že neexistuje žádný zdravotní důvod odůvodňující jejich nenastoupení.
Z výše uvedeného vyplývá, že OOUPS agentury CEPOL tím, že přijal napadené rozhodnutí, stanovil obecný směr, na jehož základě zamýšlel s ohledem na příslušná ustanovení následně přijmout individuální rozhodnutí případně konstatující odstoupení zaměstnanců CEPOL, kteří nenastoupili v daný čas do funkce v novém sídle CEPOL v Budapešti, s přihlédnutím ke konkrétní situaci každého z nich.
Je tedy třeba učinit závěr, že ani druhá část napadeného rozhodnutí nezasahuje nepříznivě do právního postavení navrhovatelů.
Po vyslechnutí účastníků řízení je proto třeba i bez návrhu určit, že se Soud pro veřejnou službu dopustil nesprávného právního posouzení tím, že neprohlásil za nepřípustná návrhová žádání znějící na zrušení, předložená v řízení v prvním stupni.
Z toho vyplývá, že aniž by bylo třeba přezkoumat první dva důvody kasačního opravného prostředku, kterými navrhovatelé vytýkají meritorní zamítnutí jejich návrhů na zrušení podaných v prvním stupni, musí být napadený rozsudek zrušen v rozsahu, v němž nebyla tato návrhová žádání prohlášena za nepřípustná.
O zamítnutí návrhových žádání znějících na náhradu škody předložených v prvním stupni
Třetím žalobním důvodem vytýkají navrhovatelé Soudu pro veřejnou službu, že se dopustil nesprávného právního posouzení při posuzování jejich návrhových žádáních znějících na náhradu jejich hmotné škody. Navrhovatelé na podporu své argumentace uplatňují dvě vytýkané skutečnosti.
V rámci první z nich navrhovatelé v podstatě tvrdí, že Soud pro veřejnou službu neprávem zamítl v bodech 106 až 110 napadeného rozsudku jejich návrhová žádání směřující k náhradě utrpěné majetkové újmy jako nepřípustné z důvodu nedodržení požadavků týkajících se postupu před zahájením soudního řízení podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Na podporu této vytýkané skutečnosti se navrhovatelé dovolávají několika rozhodnutí unijních soudů, z nichž vyplývá, že návrh na náhradu škody přímo spojený s návrhem na zrušení je přípustný jako akcesorický k návrhu na zrušení, aniž by mu musel nutně předcházet návrh na odškodnění a případně stížnost proti zamítnutí takového návrhu. Přitom jednak v reakci na písemnou otázku Tribunálu popsanou v bodě 40 výše navrhovatelé tvrdili, že Soud pro veřejnou službu nepřezkoumal skutečně existenci přímé souvislosti mezi jejich návrhovými žádáními směřujícími ke zrušení a k náhradě škody. Dále navrhovatelé tvrdí, že předmětem jejich návrhových žádání na náhradu škody předložených v prvním stupni bylo získat náhradu přímo související s napadeným rozhodnutím. Za těchto podmínek uvedenému návrhu podle nich nemuselo v žádném případě předcházet podání stížnosti.
V rámci druhé vytýkané skutečnosti navrhovatelé v podstatě tvrdí, že vzhledem k tomu, že zamítnutí návrhových žádání směřujících ke zrušení předložených v prvním stupni je stiženo nesprávným právním posouzením, je třeba rovněž vytknout Soudu pro veřejnou službu, že rozhodl v bodě 111 napadeného rozsudku, že návrhová žádání směřující k náhradě majetkové újmy, s tím, že jsou pokládána za úzce spojená s uvedenými návrhovými žádáními na zrušení, musí být zamítnuta v důsledku zamítnutí těchto návrhových žádání směřujících ke zrušení.
CEPOL argumenty navrhovatelů zpochybňuje.
V napadeném rozsudku Soud pro veřejnou službu uvedl dva důvody pro zamítnutí návrhových žádání směřující k náhradě majetkové újmy navrhovatelů.
Soud pro veřejnou službu jednak v bodě 110 napadeného rozsudku odmítl jako nepřípustné návrhové žádání směřující k náhradě hmotné škody způsobené navrhovatelům z důvodu, že požadavky týkající se postupu před zahájením soudního řízení nebyly dodrženy. Soud pro veřejnou službu shledal v bodě 108 napadeného rozsudku, že OOUPS agentury CEPOL nezaujal v napadeném rozhodnutí stanovisko k finančním důsledkům dle služebního řádu pro každého z navrhovatelů samostatně. V bodě 109 napadeného rozsudku Soud pro veřejnou službu konstatoval, že navrhovatelé v rámci svých stížností formálně nepožádali OOUPS agentury CEPOL, aby jejich nástup do služby doprovázela opatření spravedlivě kompenzující snížení jejich čistého příjmu, v projednávaném případě zejména uplatnění koeficientu stanoveného pro Maďarsko. Soud pro veřejnou službu proto dospěl k závěru, že tento požadavek představuje žádost ve smyslu čl. 90 odst. 1 služebního řádu, jejíž zamítnutí v rámci rozhodnutí o zamítnutí stížností mělo být předmětem stížnosti. Podle Soudu pro veřejnou službu přitom navrhovatelé nepodali stížnost proti tomuto zamítnutí před podáním žaloby v prvním stupni.
A dále v bodě 111 napadeného rozsudku Soud pro veřejnou službu rozhodl, že v každém případě, i kdyby byly úzce spojeny s návrhy na zrušení, musí být návrhová žádání směřující k náhradě majetkové újmy zamítnuta v důsledku zamítnutí návrhových žádání směřujících ke zrušení.
Tímto rozhodnutím se Soud pro veřejnou službu nedopustil nesprávného právního posouzení.
Jak vyplývá z bodů 51 až 74 výše, byl Soud pro veřejnou službu povinen odmítnout návrhová žádání směřující ke zrušení předložená v řízení v prvním stupni pro nepřípustnost, neboť byla namířena proti aktu, který nezasahuje nepříznivě do právního postavení. Soud pro veřejnou službu mohl mít tedy v bodě 111 napadaného rozsudku za to, že návrhová žádání navrhovatelů směřující k náhradě majetkové újmy, za předpokladu, že jsou úzce spojena s návrhovými žádáními směřujícími ke zrušení, mají být vyloučena v důsledku odmítnutí návrhových žádání směřujících ke zrušení. Proto i za předpokladu, že by navrhovatelé oprávněně tvrdili v rámci prvního důvodu, že se Soud pro veřejnou službu dopustil nesprávného právního posouzení tím, že nezohlednil existenci přímé souvislosti mezi těmito návrhovými žádáními a návrhovými žádáními znějícími na náhradu jejich hmotné škody, nelze Soudu pro veřejnou službu vytýkat, že tato návrhová žádání zamítl.
Třetí důvod kasačního opravného prostředku je proto třeba zamítnout.
K žalobě v prvním stupni
Podle článku 4 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2016/1192 ze dne 6. července 2016 o přenesení pravomoci rozhodovat v prvním stupni spory mezi Evropskou unií a jejími zaměstnanci na Tribunál (
Úř. věst. 2016, L 200, s. 137
) platí, že zruší-li Tribunál rozhodnutí Soudu pro veřejnou službu s tím, že stav řízení dovoluje, aby bylo ve věci rozhodnuto, senát, který rozhoduje o kasačním opravném prostředku, sám ve sporu rozhodne. O takový případ se jedná v projednávané věci.
Úvodem je třeba připomenout, že napadený rozsudek se ruší pouze v rozsahu, v němž Soud pro veřejnou službu neprohlásil za nepřípustná návrhová žádání směřující ke zrušení, předložená v řízení v prvním stupni. Naproti tomu, jak již bylo rozhodnuto v bodech 76 až 85 výše, napadený rozsudek zůstává opodstatněný v rozsahu, v němž zamítl návrhová žádání navrhovatelů znějící na náhradu údajně utrpěné majetkové újmy. Pokud jde o rozhodnutí Soudu pro veřejnou službu o zamítnutí návrhových žádání navrhovatelů směřujících k náhradě údajně utrpěné nemajetkové újmy, toto zamítnutí nebylo v rámci tohoto opravného kasačního prostředku vůbec zpochybněno (viz bod 45 výše).
Je tedy věcí Tribunálu, aby s konečnou platností rozhodl pouze o návrhových žádáních směřujících ke zrušení podaných v řízení v prvním stupni. Z důvodů uvedených v bodech 49 až 75 výše je třeba mít za to, že tato návrhová žádání musí být prohlášena za nepřípustná.
K nákladům řízení
Článek 211 odst. 2 jednacího řádu stanoví, že není-li kasační opravný prostředek opodstatněný nebo je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Tribunál sám rozhodne ve věci, rozhodne i o nákladech řízení. Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 211 odst. 1 téhož jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Podle čl. 211 odst. 4 jednacího řádu však Tribunál může v případě kasačních opravných prostředků podaných úředníky nebo jinými zaměstnanci některého orgánu, odchylně od čl. 134 odst. 1 téhož nařízení rozhodnout v souladu s požadavky ekvity o rozdělení nákladů řízení mezi účastníky řízení.
V projednávaném případě neměli navrhovatelé ve věci úspěch, pokud jde jak o řízení o kasačním opravném prostředku, tak o řízení v prvním stupni a CEPOL požadovala náhradu nákladů řízení. Nicméně s ohledem na požadavky ekvity má Tribunál za to, že s přihlédnutím ke všem okolnostem bude projednávaná věc správně posouzena, ponese-li každý účastník řízení vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (kasační senát)
rozhodl takto:

1)
Rozsudek Soudu pro veřejnou službu Evropské unie (třetího senátu) ze dne 11. dubna 2016, FN a další v. CEPOL (F‑41/15 DISS II) se zrušuje v rozsahu, v němž neprohlásil za nepřípustná návrhová žádání znějící na zrušení předložená FN, FP et FQ.

2)
Návrhová žádání znějící na zrušení předložená FN, FP et FQ u Soudu pro veřejnou službu ve věci F‑41/15 DISS II se odmítají.

3)
Kasační opravný prostředek se ve zbývající části zamítá.

4)
FN, FP a FQ na straně jedné a Agentura Evropské unie pro vzdělávání a výcvik v oblasti prosazování práva (CEPOL) na straně druhé ponesou každý vlastní náklady řízení.

Jaeger
Van der Woude
Frimodt Nielsen
Kanninen
Gratsias
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 25. října 2018.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.