CELEX: 62021CJ0042
Överklagande
Konkurrens
Missbruk av dominerande ställning
Marknaden för godstransport på järnväg
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 102 FEUF konstateras
Utomstående företags tillträde till den infrastruktur som förvaltas av Litauens nationella järnvägsbolag
Nedmontering av en järnvägssträcka
Begreppet missbruk
Faktisk eller sannolik utestängning av en konkurrent
Tribunalens utövande av sin obegränsade behörighet
Nedsättning av böter

Lietuvos geležinkeliai AB (nedan kallat LG) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 18 november 2020, Lietuvos geležinkeliai/kommissionen (
T‑814/17
, nedan kallad den överklagade domen,
EU:T:2020:545
). Genom denna dom ogillade tribunalen talan i den del den avsåg ogiltigförklaring av kommissionens beslut C(2017) 6544 final av den 2 oktober 2017 om ett förfarande enligt artikel 102 FEUF (ärende AT.39813 – Baltic Rail) samt bestämde beloppet för de böter som påfördes LG genom detta beslut till 20068650 euro.
Tillämpliga bestämmelser
Förordning (EG) nr 1/2003
Artikel 23.2 första stycket a och 23.3 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna [101 FEUF] och [102 FEUF] (
EGT L 1, 2003, s. 1
) har följande lydelse:
”2.   Kommissionen får genom beslut ålägga företag och företagssammanslutningar böter, om de uppsåtligen eller av oaktsamhet
a)
överträder artikel [101 FEUF] eller artikel [102 FEUF], …
…
3.   När bötesbeloppet fastställs, skall hänsyn tas både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått.”
I artikel 31 i denna förordning föreskrivs följande:
”EU-domstolen skall ha obegränsad behörighet att pröva beslut genom vilka kommissionen har fastställt böter eller viten. EG‑domstolen får upphäva, sänka eller höja förelagda böter eller viten.”
Direktiv 2001/14/EG
Skäl 5 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/14/EG av den 26 februari 2001 om tilldelning av infrastrukturkapacitet, uttag av avgifter för utnyttjande av järnvägsinfrastruktur och utfärdande av säkerhetsintyg (
EGT L 75, 2001, s. 29
) har följande lydelse:
”För att säkerställa insyn och icke-diskriminerande tillträde till järnvägsinfrastrukturen för samtliga järnvägsföretag skall all nödvändig information som krävs för att utnyttja tillträdesrätten offentliggöras i en beskrivning av järnvägsnätet.”
I artikel 5.1 i direktivet föreskrivs följande:
”Järnvägsföretagen skall på en icke-diskriminerande grundval ha rätt till det minimipaket av tillträdestjänster och de bantillträdestjänster som beskrivs i bilaga II. Tillhandahållande av tjänster enligt punkt 2 i bilaga II skall tillhandahållas på ett icke-diskriminerande sätt och en begäran från ett järnvägsföretag får endast avslås om det finns praktiskt möjliga alternativ enligt marknadsvillkoren. Om tjänsterna inte tillhandahålls av en infrastrukturförvaltare skall tillhandahållaren av den 'huvudsakliga infrastrukturen' göra alla rimliga ansträngningar för att underlätta tillhandahållandet av dessa tjänster.”
I artikel 29.1 i direktivet föreskrivs följande:
”I händelse av störningar i tågtrafiken på grund av tekniska missöden eller olyckor skall infrastrukturförvaltaren vidta alla nödvändiga åtgärder för att återställa den normala situationen. I detta syfte skall infrastrukturförvaltaren utarbeta en beredskapsplan med en förteckning över alla offentliga organ som skall informeras i händelse av en allvarlig olycka eller en allvarlig störning av tågtrafiken.”
Bakgrund till tvisten och det omtvistade beslutet
Bakgrunden till tvisten och innehållet i det omtvistade beslutet redovisas i punkterna 1–48 i den överklagade domen. Bakgrunden kan, i de delar som är relevanta för överklagandet, sammanfattas enligt följande.
Faktiskt sammanhang
LG är Litauens nationella järnvägsbolag, med säte i Vilnius (Litauen). LG är ett offentligt företag vars enda aktieägare är litauiska staten. LG är i egenskap av ett vertikalt integrerat företag både förvaltare av järnvägsinfrastrukturen, som dock tillhör litauiska staten, och tillhandahållare av tjänster avseende järnvägstransport av gods och passagerare i Litauen.
Orlen Lietuva AB (nedan kallat Orlen) är ett företag med säte i Juodeikiai i distriktet Mažeikiai (Litauen), som är specialiserat på raffinering av råolja och distribution av raffinerade oljeprodukter. Orlen är ett helägt dotterbolag till det polska företaget PKN Orlen SA.
Orlen driver inom ramen för sin verksamhet olika anläggningar i Litauen, däribland ett stort raffinaderi (nedan kallat raffinaderiet) i Bugeniai i distriktet Mažeikiai i nordvästra Litauen, i närheten av gränsen till Lettland. I slutet av 2000-talet transporterades 90 procent av produktionen av raffinerade oljeprodukter från raffinaderiet via järnväg. Det gjorde att Orlen blev en av LG:s största kunder.
Vid denna tidpunkt producerade Orlen mer än 8 miljoner ton raffinerade oljeprodukter per år på raffinaderiet. Tre fjärdedelar av produktionen var avsedd för export, huvudsakligen sjövägen. Således transporterades 4,5–5,5 miljoner ton raffinerade oljeprodukter genom Litauen med tåg till kustterminalen i Klaipėda (Litauen).
Resten av den exporterade produktionen, det vill säga ungefär 1–1,5 miljoner ton, transporterades, även den med tåg, till eller genom Lettland och var huvudsakligen avsedd för förbrukning på de nationella marknaderna i Lettland och i Estland. Cirka 60 procent av den produktion som transporterades med tåg till eller genom Lettland färdades via järnvägslinjen ”Bugeniai-Mažeikiai-Rengė”, en färdväg som gick från raffinaderiet, som låg vid järnvägsförbindelsen i Mažeikiai, till staden Rengė i Lettland, varav 34 km låg i Litauen (nedan kallad den korta färdvägen till Lettland). Resten av produktionen, som transporterades med tåg till eller genom Lettland, färdades via järnvägslinjen ”Bugeniai-Kužiai-Joniškis-Meitene”, en längre färdväg, varav 152 kilometer låg i Litauen.
För att transportera produkter på den korta färdvägen till Lettland anlitade Orlen LG:s tjänster för den litauiska delen av färdvägen, det vill säga från raffinaderiet till den lettiska gränsen. LG hade ingått ett underleverantörsavtal med Latvijas dzelzceļš, det nationella järnvägsbolaget i Lettland (nedan kallat LDZ) om transport på den litauiska delen av färdvägen. Eftersom LDZ inte hade de lagstadgade tillstånd som krävdes för att bedriva sin verksamhet självständigt i Litauen, bedrev LDZ verksamhet som LG:s underleverantör. När gränsen passerades fortsatte LDZ transporten av Orlens produkter i Lettland.
Affärsförbindelserna mellan Orlen och LG, som avsåg LG:s transporttjänster på det litauiska järnvägsnätet, inklusive transporttjänster på den korta färdvägen till Lettland reglerades i ett avtal som hade undertecknats år 1999 (nedan kallat 1999 års avtal).
Förutom att reglera de tariffer som LG tillämpade för transporttjänsterna, innehöll 1999 års avtal bland annat ett särskilt åtagande från LG:s sida att transportera Orlens gods på den korta färdvägen till Lettland under hela avtalets giltighetstid, det vill säga till år 2024.
I början av år 2008 uppstod en affärstvist mellan LG och Orlen avseende de tariffer som Orlen betalade för transport av sina oljeprodukter.
På grund av denna affärstvist övervägde Orlen möjligheten att direkt ingå avtal med LDZ om järnvägstransporttjänster för godset på den korta färdvägen till Lettland och att omstrukturera exportverksamheten till sjöss från Klaipėda i Litauen till kustterminalerna i Riga och i Ventspils i Lettland.
Den 12 juni 2008 hölls ett möte mellan LG och Orlen, under vilket planen att omstrukturera Orlens exportverksamhet togs upp. Dessutom inledde LG ett skiljeförfarande mot Orlen den 17 juli 2008, eftersom Orlen redan under våren 2008 ensidigt hade beslutat att tillämpa en lägre avgift än den som LG begärde och att innehålla betalningen av mellanskillnaden.
LG underrättade den 28 juli 2008 Orlen om att 1999 års avtal skulle sägas upp från och med den 1 september 2008.
Den 2 september 2008 avbröt LG trafiken på en sträcka på 19 km på den korta färdvägen till Lettland mellan Mažeikiai och gränsen till Lettland (nedan kallat järnvägsspåret) och åberopade huvudsakligen säkerhetsskäl, efter det att en deformation på ett tiotal meter av järnvägsspåret (nedan kallad deformationen) hade upptäckts.
Den 3 september 2008 utsåg LG en inspektionskommitté bestående av chefer i dess lokala dotterbolag för att undersöka skälen till deformationen. Den 5 september 2008 lade inspektionskommittén fram en utredningsrapport och en teknisk rapport. Enligt denna utredningsrapport hade deformationen orsakats av den fysiska försämringen av ett stort antal delar i järnvägsspårets struktur. Av utredningsrapporten framgår även att trafiken skulle förbli inställd ”till dess att allt restaurerings- och reparationsarbete är avslutat”. Synpunkterna i utredningsrapporten bekräftades i den tekniska rapporten.
LDZ gav den 29 september 2008 Orlen ett kostnadsförslag om transport av oljeprodukterna, efter ett möte som hade hållits den 22 september 2008. Enligt Orlen var kostnadsförslaget ”konkret och lockande”.
Från och med den 3 oktober 2008 påbörjade LG en fullständig nedmontering av järnvägsspåret. I slutet av oktober 2008 var järnvägsspåret helt nedmonterat.
Den 17 oktober 2008 skickade Orlen en skrivelse till LDZ för att bekräfta bolagets avsikt att transportera cirka 4,5 miljoner ton oljeprodukter från raffinaderiet till de lettiska kustterminalerna. Därefter ägde ett möte rum den 20 februari 2009 och mer ingående diskussioner ägde rum under våren 2009.
I januari 2009 ingicks ett nytt allmänt transportavtal mellan LG och Orlen för en period på femton år, till och med den 1 januari 2024. Detta avtal ersatte ett tillfälligt avtal som hade undertecknats den 1 oktober 2008.
Förhandlingarna mellan Orlen och LDZ pågick ända till slutet av juni 2009, då LDZ ingav en ansökan om tillstånd att bedriva verksamhet på den litauiska delen av den korta färdvägen till Lettland.
Den 10 november 2009 förklarade skiljedomstolen att LG:s ensidiga uppsägning av 1999 års avtal var rättsstridig och att detta avtal skulle anses ha varit i kraft fram till den 1 oktober 2008.
Enligt Orlen avbröts diskussionerna med LDZ i mitten på år 2010, då Orlen slutligen ansåg att LG inte hade för avsikt att reparera järnvägsspåret på kort sikt. Vid den tidpunkten återkallade LDZ sin ansökan om tillstånd att bedriva verksamhet på den litauiska delen av den korta färdvägen till Lettland.
Det administrativa förfarandet
Den 14 juli 2010 ingav Orlen ett formellt klagomål till kommissionen med stöd av artikel 7 i förordning (EG) nr 1/2003.
Mellan den 8 och den 10 mars 2011 utförde kommissionen, biträdd av de nationella konkurrensmyndigheterna i Lettland och i Litauen, inspektioner med stöd av artikel 20 i förordning nr 1/2003 i LG:s lokaler i Vilnius och i LDZ:s lokaler i Riga.
Den 6 mars 2013 beslutade kommissionen att inleda ett förfarande enligt artikel 102 FEUF mot LG.
Efter att ha tillställt LG ett meddelande om invändningar och därefter en redogörelse för de faktiska omständigheterna, över vilken parterna yttrade sig, antog kommissionen den 2 oktober 2017 det omtvistade beslutet.
Det omtvistade beslutet
Definition av de relevanta marknaderna och LG:s dominerande ställning på dessa marknader
I det omtvistade beslutet identifierade kommissionen två marknader som berördes av det missbruk av dominerande ställning som LG påstods ha gjort sig skyldigt till, nämligen marknaden i föregående led för förvaltningen av järnvägsinfrastrukturen och marknaden, i efterföljande led, för tillhandahållande av järnvägstransporttjänster för oljeprodukter.
Den aktuella geografiska marknaden för förvaltningen av järnvägsinfrastrukturen ansågs vara den nationella litauiska marknaden. Vad gäller den aktuella geografiska marknaden för järnvägstransport av oljeprodukter, ansåg kommissionen, på grundval av metoden ”avgångsort/destinationsort”, den så kallade A & D-metoden, att det rörde sig om marknaden för godstransport med järnväg från raffinaderiet till de tre kustterminalerna i Klaipėda, Riga och Ventspils.
Kommissionen konstaterade att LG med tillämpning av den litauiska lagstiftningen hade ett lagstadgat monopol på marknaden i föregående led för förvaltningen av järnvägsinfrastrukturen i Litauen. I denna lagstiftning föreskrevs att den allmänna järnvägsinfrastrukturen tillhörde litauiska staten och att LG skulle förvalta den.
Kommissionen konstaterade även att LG, med undantag för de ytterst små kvantiteter som LDZ transporterade, var det enda företag som var verksamt på marknaden i efterföljande led för tillhandahållande av tjänster för järnvägstransport av oljeprodukter, vilket därmed gav LG en dominerande ställning på marknaden.
Missbruk av dominerande ställning
Kommissionen ansåg att LG hade missbrukat sin dominerande ställning i egenskap av förvaltare av järnvägsinfrastrukturen i Litauen genom att ta bort järnvägsspåret, vilket kunde få en konkurrensbegränsande utestängningseffekt av konkurrensen på marknaden för tillhandahållande av tjänster för järnvägstransport av oljeprodukter mellan raffinaderiet och de närliggande kustterminalerna, genom att skapa hinder för att inträda på marknaden utan att det fanns några objektiva skäl.
Kommissionen ansåg särskilt, i skälen 182–201 i det omtvistade beslutet, att LG, genom att ta bort hela järnvägsspåret, hade använt sig av andra metoder än sådana som räknas till normal konkurrens.
Kommissionen framhöll, för det första, att LG hade kännedom om Orlens plan att vända sig till Lettlands kustterminaler med hjälp av LDZ:s tjänster, för det andra, att LG skyndsamt hade tagit bort spåret utan att säkerställa nödvändig finansiering och utan att vidta någon normal förberedande åtgärd för återuppbyggnaden, för det tredje, att borttagningen av spåret stred mot gängse praxis inom sektorn, för det fjärde, att LG var medvetet om risken att förlora all transportverksamhet för Orlens produkter om järnvägsspåret återuppbyggdes och, för det femte, att LG hade verkat för att övertyga den litauiska regeringen att inte återuppbygga järnvägsspåret.
Kommissionen påpekade att järnvägsspåret gjorde att det gick att ta den kortaste och billigaste färdvägen mellan raffinaderiet och en lettisk kustterminal. Enligt kommissionen gav denna färdväg, på grund av närheten till Lettland och LDZ:s logistikbas, även LDZ en mycket gynnsam möjlighet att träda in på den litauiska marknaden.
När det gäller de konkurrensbegränsande verkningarna av LG:s beteende ansåg kommissionen, efter en analys i skälen 202–324 i det omtvistade beslutet, att borttagningen av järnvägsspåret kunde hindra LDZ från att träda in på den litauiska marknaden för godstransporter på järnväg eller åtminstone gjorde det mycket svårare för bolaget att träda in på marknaden, trots att LDZ, enligt kommissionen, hade en trovärdig möjlighet att transportera Orlens oljeprodukter, avsedda för sjöexport, från raffinaderiet till de lettiska kustterminalerna via den korta färdvägen till Lettland, innan järnvägsspåret togs bort.
Genom att järnvägsspåret togs bort blev, enligt kommissionen, varje järnvägstransport från raffinaderiet till en lettisk kustterminal tvungen att färdas en mycket längre sträcka inom Litauen. Kommissionen ansåg särskilt att efter det att järnvägsspåret hade tagits bort, var det enda alternativet för LDZ för att konkurrera med LG att försöka bedriva verksamhet på färdvägen till Klaipėda eller på den längre färdvägen till Lettland som nämnts i punkt 12 i förevarande dom. LDZ hade därmed varit tvunget att bedriva verksamhet långt från sin logistikbas i Lettland och var beroende av de förvaltningstjänster av infrastrukturen som tillhandahölls av dess konkurrent, LG. Under dessa omständigheten ansåg kommissionen att utifrån ett förhandsperspektiv stod LDZ inför stora affärsmässiga risker som bolaget var mindre benäget att ta.
Kommissionen ansåg även, i skälen 325–357 i det angripna beslutet, att LG inte hade gett några objektiva skäl till att järnvägsspåret togs bort, eftersom de förklaringar som lämnats inte överensstämde med varandra, ibland var motstridiga och var föga övertygande.
Böter och föreläggande
Med tillämpning av riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003 (
EUT C 210, 2006, s. 2
) ålade kommissionen LG böter på 27873000 euro med hänsyn till överträdelsens allvar och varaktighet.
Kommissionen uppmanade LG att upphöra med överträdelserna och att inom tre månader efter delgivningen av det omtvistade beslutet inkomma med ett förslag på åtgärder i detta avseende.
Artikeldelen i det omtvistade beslutet
Artiklarna 1 och 2 i det omtvistade beslutet har följande lydelse:
”Artikel 1
[LG] har åsidosatt artikel 102 FEUF genom att ta bort järnvägsspåret mellan Mažeikiai i Litauen och den lettiska gränsen. Överträdelsen inleddes den 3 oktober 2008 och pågår den dag då förevarande beslut antas.
Artikel 2
[LG] åläggs böter på 27873000 [euro] för den överträdelse som avses i artikel 1.
…”
Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 14 december 2017 väckte LG talan och yrkade i första hand att det omtvistade beslutet skulle ogiltigförklaras och, i andra hand, att de böter som LG hade ålagts genom detta beslut skulle sättas ned.
Genom beslut av ordföranden på tribunalens tredje avdelning av den 13 juli 2018 tilläts Orlen att intervenera till stöd för kommissionens yrkanden. Vissa uppgifter i parternas inlagor behandlades konfidentiellt i förhållande till Orlen.
LG åberopade fem grunder till stöd för sitt yrkande om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet. Den första grunden avsåg en uppenbart oriktig bedömning och en felaktig rättstillämpning vid tillämpningen av artikel 102 FEUF vad gäller frågan om LG:s beteende utgör missbruk. Som andra grund gjorde LG gällande en oriktig bedömning och felaktig rättstillämpning vid tillämpningen av artikel 102 FEUF avseende bedömningen av det aktuella förfarandet. Inom ramen för den tredje grunden gjorde LG gällande åsidosättande av artikel 296 FEUF och artikel 2 i förordning nr 1/2003 på grund av bristande bevisning och bristande motivering. Den fjärde grunden avsåg, enbart i den första delen, felaktigheter vid fastställandet av bötesbeloppet. Den femte grunden avsåg felaktigheter vid åläggandet av korrigerande åtgärder.
Inom ramen för yrkandet om nedsättning av bötesbeloppet gjorde LG gällande, genom flera anmärkningar och genom den andra delen av den fjärde grunden, att beloppet var oproportionerligt. LG ifrågasatte, för det första, den procentsats av försäljningsvärdet som kommissionen fastställde som allvarsfaktor, för det andra, överträdelsens varaktighet och, för det tredje, beslutet att i grundbeloppet inkludera ett tilläggsbelopp i avskräckande syfte.
Genom den överklagade domen ogillade tribunalen talan såvitt avsåg samtliga grunder som LG anfört till stöd för yrkandet om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet och till stöd för yrkandet om nedsättning av bötesbeloppet.
Tribunalen satte emellertid ned bötesbeloppet och fastställde bötesbeloppet till 20068650 euro med utövande av sin obegränsade behörighet.
Tribunalen ogillade talan i övrigt.
Förfarandet vid domstolen och parternas yrkanden
I överklagandet har LG yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen i dess helhet eller till viss del, i den del klagandens talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet ogillades,
–
ogiltigförklara det omtvistade beslutet helt eller delvis,
–
i andra hand upphäva eller ytterligare sätta ned det bötesbelopp som ålagts LG, och
–
förplikta kommissionen att ersätta samtliga rättegångskostnader i förevarande mål och i målet vid tribunalen.
Kommissionen och Orlen har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta LG att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
LG har åberopat fyra grunder till stöd för sitt överklagande, varav de tre första i huvudsak syftar till att ifrågasätta tribunalens bedömning av förekomsten av missbruk av dominerande ställning och den fjärde avser de böter som påförts LG.
Huruvida vissa argument kan tas upp till prövning
Inledningsvis bör det påpekas att parterna inleder sin argumentation med överväganden avseende de faktiska omständigheterna i det aktuella fallet.
LG har sålunda gjort en beskrivning av de faktiska omständigheter som LG anser vara relevanta. Kommissionen har påpekat att denna beskrivning är missvisande och felaktig, medan Orlen har påstått att LG genom nämnda beskrivning försöker bestrida de faktiska omständigheter som tribunalen har fastställt.
Dessutom hänvisar kommissionen i sina inledande synpunkter till ett pressmeddelande från LG:s verkställande direktör av den 30 december 2019, vars tillåtlighet och relevans för detta överklagande bestrids av LG.
I detta avseende är det tillräckligt att erinra om att det följer av artikel 256.1 FEUF och artikel 58 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol att ett överklagande till domstolen ska vara begränsat till rättsfrågor. Tribunalen är ensam behörig att fastställa och bedöma de relevanta omständigheterna liksom att bedöma bevisningen. Bedömningen av omständigheterna och bevisningen är således inte, utom då uppgifter har missuppfattats, en rättsfråga som i sig är underställd domstolens kontroll i ett överklagande (dom av den 24 september 2020, Prysmian och Prysmian Cavi e Sistemi/kommissionen,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Härav följer att olika påståenden och bestridanden av faktiska omständigheter inte kan tas upp till sakprövning.
Prövning av den första grunden
Parternas argument
LG har som första grund gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i punkterna 90–99 i den överklagade domen, genom att felaktigt vägra att tillämpa det test som fastställts i punkt 41 i domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), för att pröva huruvida det påstådda missbruket förelåg.
Enligt LG är detta test tillämpligt på förevarande mål, som ger upphov till det rättsliga problemet huruvida LG enligt artikel 102 FEUF åläggs en lagstadgad skyldighet att bevilja LDZ tillträde till järnvägsspåret. Kriterierna hänförliga till nämnda test är emellertid inte uppfyllda i förevarande fall.
Konkret gjorde tribunalen sig skyldig till felaktig rättstillämpning i fyra avseenden när den i punkterna 90–99 i den överklagade domen slog fast att testet inte var tillämpligt i förevarande fall.
För det första finns det, i motsats till vad tribunalen angav i punkt 90 i den överklagade domen, varken i domstolens praxis eller i generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande i det mål som gav upphov till domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), som tribunalen har hänvisat till, någon regel enligt vilken de kriterier som följer av den domen endast är tillämpliga om det finns ett behov av att skydda ett dominerande företags incitament att investera i byggandet av viktig infrastruktur.
För det andra finns det, i motsats till vad tribunalen slog fast i punkterna 91 och 92 i den överklagade domen, inte heller någon regel enligt vilken dessa kriterier inte är tillämpliga när det redan i gällande regelverk föreskrivs en skyldighet att tillhandahålla de aktuella tjänsterna.
Om nämnda kriterier inte tillämpades i ett sådant fall skulle det innebära att tillämpningsområdet för primärrätten skulle fastställas i nationell rätt, eller i unionens sekundärrätt, vilket vore oförenligt med unionsrättens företräde och med kravet på en enhetlig tillämpning av unionens konkurrensrätt. Efterhandskontrollen enligt artikel 102 FEUF och förhandsregleringen av den aktuella sektorn tjänar olika syften. Det skulle strida mot rättssäkerhetsprincipen att underställa företag i reglerade sektorer olika rättsliga kriterier enligt artikel 102 FEUF. I det nu aktuella fallet hade LG slutligen ingen skyldighet att ge LDZ tillträde till järnvägsspåret då det togs bort, eftersom LDZ varken hade ansökt om eller beviljats tillstånd att bedriva verksamhet i Litauen vid tidpunkten för borttagandet av järnvägsspåret. Denna omständighet skiljer förevarande mål från de mål som gav upphov till domen av den 13 december 2018, Slovak Telekom/kommissionen (
T‑851/14
,
EU:T:2018:929
), och senare domen av den 25 mars 2021, Deutsche Telekom/kommissionen (
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
), och domen av den 25 mars 2021, Slovak Telekom/kommissionen (
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
).
I de sistnämnda domarna gjorde domstolen en åtskillnad mellan tillträdet till infrastrukturen och villkoren för ett sådant tillträde. I förevarande mål rör det missbruk som tribunalen har konstaterat en vägran att bevilja tillträde på grund av att järnvägsspåret har tagits bort. LG har preciserat att denna vägran att ge tillträde inte avsåg hela det litauiska järnvägsnätet, utan endast järnvägsspåret i fråga. Borttagandet av järnvägsspåret kan inte särskiljas från villkoren för detta borttagande.
För det tredje anges det inte i någon av de bestämmelser som tribunalen nämnde i punkterna 96 och 97 i den överklagade domen att en sådan infrastrukturförvaltare som LG har en ”absolut rättslig skyldighet” att ge tillträde till varje del av dess nät, särskilt när det finns alternativa färdvägar. Ingen av dessa bestämmelser föreskriver heller någon ”absolut skyldighet” att återställa ett borttaget järnvägsspår med hjälp av en lösning som infrastrukturförvaltaren anser vara ineffektiv och ekonomiskt orimlig. LG har i detta avseende mer specifikt hänvisat till artikel 5 i direktiv 2001/14, jämförd med skäl 5 i samma direktiv, samt till artikel 29.1 i samma direktiv.
För det fjärde finns det, i motsats till vad tribunalen slog fast i punkterna 91 och 93 i den överklagade domen, ingen rättsregel som anger att de kriterier som följer av domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), inte är tillämpliga när den dominerande ställningen härrör från ett statligt monopol. I punkt 23 i domen av den 27 mars 2012, Post Danmark (
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
), som tribunalen har hänvisat till, påpekas endast att hänsyn ska tas till den omständigheten att en sådan ställning härrör från ett tidigare lagstadgat monopol.
I förevarande fall rör det sig emellertid inte om att fastställa huruvida LG var skyldigt att ge tillgång till ett tidigare funktionellt järnvägsnät byggt med allmänna medel, utan huruvida LG enligt artikel 102 FEUF var skyldigt att använda egna medel för att reparera och byta ut borttagna spår för att göra tillträdet till den relevanta marknaden mindre komplicerat och mer fördelaktigt för en viss konkurrent i efterföljande led. Avvägningen mellan dessa båda bolags intressen är central för det test som fastställdes i domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
).
Kommissionen och Orlen anser att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Domstolens bedömning
LG har inom ramen för sin första grund särskilt kritiserat punkterna 90–99 i den överklagade domen, med motiveringen att tribunalen, genom att inte tillämpa de kriterier som fastställts i punkt 41 i domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), i förevarande mål tillämpade ett felaktigt rättsligt kriterium vid bedömningen av huruvida det förelåg missbruk av dominerande ställning.
I punkt 99 i den överklagade domen slog tribunalen fast att kommissionen inte gjorde något fel när den underlät att bedöma huruvida det omtvistade beteendet – som, såsom framgår av punkt 84 i den domen, bestod i att järnvägsspåret som sådant togs bort – uppfyllde villkoren att den tjänst till vilken tillträde hade vägrats var oumbärlig och att all konkurrens hade undanröjts, vilka anges i punkt 41 i domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), och att det var tillräckligt att visa att beteendet var av sådan art att det begränsade konkurrensen och i synnerhet utgjorde ett hinder för inträde på marknaden, med förbehåll för att det fanns objektiva skäl.
I punkterna 90–98 i den överklagade domen motiverade tribunalen denna slutsats mot bakgrund av syftet med de exceptionella omständigheter som angavs i domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), nämligen att se till att skyldigheten för ett dominerande företag att ge tillträde till sin infrastruktur i slutändan inte hämmar konkurrensen genom att minska det ursprungliga incitamentet för detta företag att bygga en sådan infrastruktur och att investera i infrastruktur. Tribunalen drog härav slutsatsen att den rättspraxis som följer av domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), inte kan tillämpas när, såsom i förevarande fall, det tillämpliga regelverket redan medför en skyldighet att leverera för det dominerande företaget eller när den dominerande ställningen följer av ett lagstadgat monopol, i synnerhet när den aktuella infrastrukturen tillhör staten och har konstruerats och utvecklats med offentliga medel.
För att bedöma huruvida dessa överväganden, såsom LG har gjort gällande, innebär en felaktig rättstillämpning, ska det erinras om att artikel 102 FEUF förbjuder att ett eller flera företag missbrukar en dominerande ställning på den inre marknaden eller inom en väsentlig del av denna, i den mån det kan påverka handeln mellan medlemsstaterna. Det företag som har en dominerande ställning har således ett särskilt ansvar för att inte genom sitt beteende inverka skadligt på en effektiv och icke snedvriden konkurrens inom den inre marknaden (dom av den 25 mars 2021, Deutsche Telekom/kommissionen,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Enligt domstolens fasta praxis är begreppet ”missbruk av en dominerande ställning”, i den mening som avses i artikel 102 FEUF, ett objektivt begrepp som avser beteenden hos ett företag i dominerande ställning som, på en marknad där konkurrensen redan är försvagad just till följd av det dominerande företagets närvaro på den marknaden, hindrar att den konkurrens som fortfarande föreligger upprätthålls eller utvecklas genom användandet av andra metoder än sådana som räknas till normal konkurrens om varor och tjänster på grundval av de ekonomiska aktörernas prestationer (dom av den 25 mars 2021, Deutsche Telekom/kommissionen,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Prövningen av huruvida ett dominerande företags förfaranden utgör missbruk enligt artikel 102 FEUF ska göras med beaktande av samtliga särskilda omständigheter i målet (dom av den 25 mars 2021, Deutsche Telekom/kommissionen,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkt
och där angiven rättspraxis).
När det gäller förfaranden som består i en vägran att ge tillträde till en infrastruktur som ett dominerande företag har utvecklat för sin egen verksamhet och som ägs av detta företag, framgår det av domstolens praxis att en sådan vägran kan utgöra missbruk av dominerande ställning inte bara under förutsättning att denna vägran har varit av sådan art att den utesluter all konkurrens på den relevanta marknaden från den som ansökt om tillträde och inte objektivt kan motiveras, utan även att infrastrukturen i sig har varit nödvändig för att kunna bedriva verksamheten på denna marknad, i den meningen att det inte funnits något verkligt eller potentiellt substitut för den (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 november 1998, Bronner,
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
, punkt
, och dom av den 25 mars 2021, Deutsche Telekom/kommissionen,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkterna
och
).
Införandet av dessa villkor, i punkt 41 i domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), motiverades av de särskilda omständigheterna i det målet, vilka bestod i att ett dominerande företag vägrade att ge en konkurrent tillgång till en infrastruktur som företaget hade utvecklat för sin egen verksamhet, med hänsyn till att det inte förekommit något annat beteende (dom av den 25 mars 2021, Deutsche Telekom/kommissionen,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkt
).
För det första ska, såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 78–82 i sitt förslag till avgörande, det fallet att ett dominerande företag har förstört en infrastruktur särskiljas från fallet med en vägran att ge tillträde, i den mening som avses i den rättspraxis som följer av domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
).
Det följer nämligen av det föregående att denna rättspraxis i huvudsak avser en vägran att ge tillträde till en infrastruktur, när det dominerande företaget genom denna vägran i slutändan förbehåller infrastruktur, som det har utvecklat, för eget bruk (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 mars 2021, Deutsche Telekom/kommissionen,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkt
). Som generaladvokaten har påpekat, särskilt i punkt 80 i sitt förslag till avgörande, handlar denna rättspraxis om underhåll av en infrastruktur som det dominerande företaget fòrbehåller sig självt för att göra omedelbar vinst.
Det är uppenbart att förstörelsen av en infrastruktur däremot innebär att en tillgång uppoffras, i förekommande fall genom kostnader för denna förstörelse. På grund av förstörelsen blir infrastrukturen oundvikligen oanvändbar inte bara för konkurrenterna, utan även för det dominerande företaget självt.
Förevarande mål rör således inte, i motsats till vad LG har påstått, ett ”problem avseende tillträde” till en infrastruktur i den mening som avses i den rättspraxis som följer av domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
).
Detta gäller i än högre grad eftersom, såsom LG för övrigt har gjort gällande, det kritiserade beteendet endast avsåg en del av det litauiska järnvägsnätet och inte hindrade den potentiella konkurrenten från att, i förekommande fall, få tillträde till detta nät på annat sätt.
För det andra, följer det även av domstolens praxis att de kriterier som uppställs i punkt 41 i domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), syftar till att skapa en rättvis balans mellan å ena sidan kraven på en icke snedvriden konkurrens och å andra sidan det dominerande företagets avtalsfrihet och äganderätt. I denna mening är dessa kriterier avsedda att tillämpas vid vägran att ge tillträde till en infrastruktur som det dominerande företaget äger och som det har utvecklat för sin egen verksamhets behov genom egna investeringar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 november 1998, Bronner,
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
, punkt
, och av den 25 mars 2021, Deutsche Telekom/kommissionen,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkt
).
Tribunalen gjorde således inte en felaktig rättstillämpning när den i punkterna 90, 93 och 94 i den överklagade domen slog fast att nämnda kriterier, med hänsyn till deras syfte, inte är tillämpliga när, i en situation som den i förevarande fall, den aktuella infrastrukturen inte har finansierats genom det dominerande företagets egna investeringar, utan genom offentliga medel och detta företag inte är ägare till denna infrastruktur.
För det tredje ska det erinras om att domstolen redan har slagit fast att en lagstadgad skyldighet kan vara relevant för bedömningen av ett beteende som utgör missbruk i den mening som avses i artikel 102 FEUF. Även om förekomsten av en lagstadgad skyldighet för det dominerande företaget att ge tillträde till den aktuella infrastrukturen inte kan befria kommissionen från skyldigheten att fastställa att det föreligger ett ”missbruk” i den mening som avses i artikel 102 FEUF, får införandet av en sådan skyldighet till följd att det dominerande företaget inte kan vägra att ge tillgång till denna infrastruktur, utan att detta i förekommande fall påverkar företagets självständiga beslutsfattande med avseende på villkoren för ett sådant tillträde (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 mars 2021, Deutsche Telekom/kommissionen,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Tribunalen gjorde sig således inte heller skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkterna 91 och 92 i den överklagade domen slog fast att de kriterier som fastställdes i domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), inte är tillämpliga när det dominerande företaget är skyldigt att ge tillträde till sin infrastruktur.
I det aktuella fallet har LG inte bestritt att det är skyldigt att ge tillträde till det litauiska järnvägsnätet. Det är endast omfattningen av denna skyldighet som har ifrågasatts.
Av det ovan anförda följer att i motsats till vad LG har hävdat kan avlägsnandet av järnvägsspåret inte betraktas som ett tillträdesförbud i den mening som avses i den rättspraxis som följer av domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), utan ska i förekommande fall betraktas som en självständig form av missbruk (se, analogt, dom av den 17 februari 2011, TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
, punkterna
–
, och dom av den 10 juli 2014, Telefónica och Telefónica de España/kommissionen,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, punkt
). De kriterier som fastställdes i punkt 41 i domen av den 26 november 1998, Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), är således inte tillämpliga vid bedömningen av det aktuella beteendet.
Härav följer att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den i punkt 99 i den överklagade domen fann att kommissionen inte gjorde fel när den underlät att pröva huruvida det aktuella beteendet uppfyllde dessa kriterier.
Av det anförda följer att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Den andra grunden
Parternas argument
LG har genom sin andra grund gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att kommissionen hade styrkt att borttagandet av järnvägsspåret under omständigheterna i förevarande mål utgjorde ett ”missbruk” i den mening som avses i artikel 102 FEUF och därigenom på så sätt själv klassificerade detta borttagande som ”missbruk”.
Enligt LG grundade tribunalen, i punkterna 168, 170, 177, 197, 204 och 231 i den överklagade domen, i likhet med kommissionen, denna klassificering på två kumulativa omständigheter, nämligen att borttagandet skedde ”skyndsamt” och på att det skedde ”utan att [LG i förväg hade hade] erhållit nödvändiga medel”. Ingen av dessa två omständigheter gör det möjligt att göra en sådan klassificering.
LG har, för det första, med hänvisning till punkterna 148, 164 och 168 i den överklagade domen, understrukit att tribunalen medgav att LG kunde välja att ta bort järnvägsspåret i stället för att utföra partiella reparationer som skulle ha lett till att det senare skulle ha ersatts. Det missbruk som LG påstås ha gjort sig skyldigt till skedde således enbart vid denna borttagning, som inleddes den 3 oktober 2008. Eftersom tidpunkten för borttagningen inte påverkade kostnaderna för den, var beslutet om omedelbar borttagning ett rationellt beslut. Tribunalen konstaterade dessutom, i punkterna 197, 204 och 209 i den överklagade domen, att LG inte hade någon konkurrensbegränsande avsikt.
LG har, för det andra, hävdat att LG förväntade sig att erhålla medel för att återuppbygga järnvägen, vilka skulle vara tillgängliga när huvuddelen av arbetena genomfördes. LG har gjort gällande, med hänvisning till punkterna 152, 153, 160, 171, 174–176 och 196 i nämnda dom, att LG faktiskt ansökte om finansiering den 2 oktober 2008, innan arbetet med att ta bort järnvägsspåret påbörjades, att EU-medlen var tillgängliga vid den tidpunkten och därefter och att LG inte handlade med någon konkurrensbegränsande avsikt.
LG har hävdat att de omständigheter som tribunalen hänvisade till för att fastställa det missbruk som bolaget klandrats för i huvudsak uppkom efter den 3 oktober 2008. Enligt LG gjorde tribunalen i detta sammanhang en felaktig rättstillämpning genom att i punkterna 164, 165, 170 och 178 i samma dom kräva att LG skulle styrka eller motivera tidpunkten för borttagningen av järnvägsspåret, trots att det ankommer på kommissionen att styrka missbruk.
Vidare underlät tribunalen, i punkterna 152 och 170 i den överklagade domen, att göra en konkret bedömning av dess argument avseende upplagen av de återanvändbara delarna av järnvägsspåren och deras återanvändning för andra järnvägsspår. Det är i vart fall inte nödvändigt, för att kunna påbörja de förberedande etapperna i ett projekt, att i förväg ha erhållit de medel som är nödvändiga för hela projektet.
LG har i sin replik preciserat att bolaget har grundat denna grund på de enda två omständigheter som tribunalen genomgående har nämnt och som avser den omständigheten att borttagandet av järnvägsspåret har skett ”skyndsamt” och utan att LG i förväg har erhållit nödvändiga medel. Även om samtliga de fyra eller fem omständigheter som avses i punkterna 42 och 194 i den överklagade domen skulle beaktas, har det i vart fall inte visats att det föreligger missbruk. De ytterligare omständigheter som är accessoriska eller irrelevanta kan nämligen inte utgöra grund för ett sådant missbruk.
LG har dessutom framfört argument i syfte att bestrida var och en av dessa fem omständigheter vid den muntliga förhandlingen.
Kommissionen anser att det saknas stöd för denna grund.
Orlen har gjort gällande att denna grund är verkningslös och att den i vart fall inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den innebär ett ifrågasättande av tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna och bevisningen.
Domstolens bedömning
LG har genom sin andra grund gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning när den fastställde kommissionens klassificering av borttagandet av järnvägsspåret som ”missbruk av dominerande ställning” i den mening som avses i artikel 102 FEUF. Enligt LG grundade tribunalen, i punkterna 168, 170, 177, 197, 204 och 231 i den överklagade domen, denna klassificering på två kumulativa omständigheter, nämligen att borttagandet skedde ”skyndsamt” och att det skedde ”utan att [LG i förväg hade] erhållit nödvändiga medel”.
I den mån denna argumentation grundar sig på antagandet att klassificeringen av borttagandet av järnvägsspåret som ”missbruk av dominerande ställning” uteslutande grundar sig på dessa två omständigheter, konstaterar domstolen att den grundar sig på en uppenbart felaktig tolkning av den överklagade domen.
Det framgår nämligen otvetydigt av en helhetsbedömning av den överklagade domen, och särskilt av punkterna 42, 83, 193, 194, 196 och 224, att tribunalen underströk att det var med beaktande av ett antal faktiska och rättsliga omständigheter i samband med borttagandet av järnvägsspåret som kommissionen i det omtvistade beslutet kom fram till att borttagandet utgjorde ett ”missbruk av dominerande ställning” i den mening som avses i artikel 102 FEUF.
Dessa omständigheter, som beskrivs i punkt 39 i förevarande dom, avser de sakförhållandena att LG hade kännedom om Orlens plan att vända sig till Lettlands kustterminaler med hjälp av LDZ:s tjänster, att LG skyndsamt hade tagit bort spåret utan att säkerställa nödvändig finansiering och utan att vidta någon normal förberedande åtgärd för återuppbyggnaden, att borttagningen av spåret stred mot gängse praxis inom sektorn, att LG var medvetet om risken att förlora all transportverksamhet för Orlens produkter om järnvägsspåret återuppbyggdes och att LG hade verkat för att övertyga den litauiska regeringen att inte återuppbygga järnvägsspåret.
Det var först efter att ha underkänt samtliga argument som LG hade anfört för att bestrida dessa bedömningar som tribunalen bekräftade att kommissionens bedömning var välgrundad.
Den omständigheten att tribunalen i punkterna 168, 170, 177, 197, 204 och 231 i den överklagade domen, vilka LG har ifrågasatt, hänvisade till endast två av de omständigheter som angetts i punkterna 39 och 107 i förevarande dom, nämligen att järnvägsspåret togs bort skyndsamt och utan garanti för nödvändiga medel, påverkar inte denna tolkning av den överklagade domen. I dessa punkter begränsade sig tribunalen till att pröva specifika argument som hade samband med dessa omständigheter och som LG hade anfört för att bestrida konstaterandet att det förelåg ett ”missbruk av dominerande ställning” i den mening som avses i artikel 102 FEUF.
Av detta följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser denna grund, utan att det är nödvändigt att pröva de argument som mer specifikt avser dessa två omständigheter.
Det ska under alla omständigheter påpekas, i likhet med vad generaladvokaten gjorde i punkterna 99–102 i sitt förslag till avgörande, att LG genom dessa argument, liksom genom de argument som framförts för sent i repliken och vid förhandlingen för att bestrida de övriga omständigheter som låg till grund för konstaterandet av ett missbruk av dominerande ställning, i själva verket försökt få till stånd en ny bedömning av de faktiska omständigheterna.
I avsaknad av något som helst åberopande av en missuppfattning av de faktiska omständigheterna kan dessa argument, i enlighet med den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 60 i förevarande dom, inte tas upp till sakprövning.
Av det anförda följer att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser någon del av den andra grunden.
Den tredje grunden
Parternas argument
Genom sin tredje grund har LG gjort gällande att tribunalen, i punkterna 219–233 i den överklagade domen, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att kvalificera borttagandet av järnvägsspåret, som sådant och oberoende av den tidigare avstängningen av trafiken på detta spår, som ett ”förfarande som kan begränsa konkurrensen”.
För det första, grundar sig tribunalens synsätt på ett felaktigt antagande, vilket framgår av punkterna 223, 225 och 227 i den överklagade domen. Enligt detta antagande från tribunalen skulle ett alternativ bestående av riktade inledande reparationer följd av en fullständig rekonstruktion av hela spåret inom fem år, vilket LG kallar ”alternativ 1”, vara ett relevant och ekonomiskt rimligt alternativ till alternativet bestående av en omedelbar fullständig rekonstruktion av järnvägsspåret, vilket LG kallar ”alternativ 2”. Tribunalen underkände inte LG:s ståndpunkt, som sammanfattades i punkterna 150, 151 och 167 i domen, att ”alternativ 2” var det enda relevanta och ekonomiskt rimliga alternativet, utan lämnade frågan obesvarad i punkt 168 i nämnda dom. Under dessa omständigheter anser LG att det i detta mål om överklagande ska anses att ”alternativ 2” var det enda relevanta och ekonomiskt rimliga alternativet. LG har härav dragit slutsatsen att punkterna 223, 225 och 227 i samma dom är motstridiga och oförenliga med valet av sistnämnda alternativ.
Punkterna 223, 225 och 227 i den överklagade domen vilar dessutom på det felaktiga antagandet att järnvägsspåret skulle ha kunnat tas i bruk ”på kort sikt” tack vare de inledande reparationerna enligt ”alternativ 1”. Så är emellertid inte fallet, eftersom sådana reparationer, såsom LG gjorde gällande vid tribunalen, skulle ha krävt att företaget följde samma förfarande som för ”alternativ 2”, bland annat för att erhålla medel från Republiken Litauen eller unionen. Tribunalen bortsåg från detta och motsade således sig själv.
För det andra, motsade tribunalen sig själv när den i punkt 225 i den överklagade domen slog fast att det första steget i ”alternativ 1” omfattade ”lokala reparationer”, trots att det, såsom tribunalen medgav i punkt 164 i den överklagade domen, innebar betydande reparationer längs hela banan.
För det tredje, anser LG, i motsats till vad tribunalen angav i punkterna 221–223 i den överklagade domen, att LG inte har någon absolut rättslig skyldighet att återställa den normala situationen på järnvägsspåret genom att göra de inledande reparationerna enligt ”alternativ 1” och att LG hade rätt att välja ”alternativ 2”. Detta skulle ha gjort det möjligt att återställa den normala situationen, med preciseringen att tidpunkten för borttagandet, vilket var oundvikligt vid genomförandet av ”alternativ 2”, saknar betydelse i detta avseende.
För det fjärde, är det oförenligt med konstaterandena i punkterna 24 och 25 i den överklagade domen att i punkt 225 i den domen slå fast att en utestängningseffekt uppstod genom att LDZ, när Orlen ansåg att LG inte hade för avsikt att reparera järnvägsspåret på kort sikt, drog tillbaka sin ansökan om tillstånd för att trafikera den litauiska delen av den korta rutten till Lettland. I punkterna 24 och 25 slog tribunalen fast att LDZ hade ingett en ansökan om ett sådant tillstånd ”i slutet av juni 2009”, det vill säga efter det att järnvägsspåret hade tagits bort. Borttagningen av spåret hade således ingen inverkan på beslutet att dra tillbaka tillståndsansökan, vilket i själva verket berodde på att Orlen i mitten av 2010 hade dragit slutsatsen att LG inte hade för avsikt att reparera järnvägsspåret på kort sikt, såsom framgår av punkt 26 i den överklagade domen.
LG har, för det femte, i sin replik tillagt att det snabba genomförandet av borttagandet av järnvägsspåret inte har förvärrat den situation som förelåg efter det att trafiken redan tidigare hade avbrutits. Vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna, det vill säga den 3 oktober 2008, fanns det, i avsaknad av borttagande, ”ingen möjlighet att järnvägsspåret på kort sikt skulle tas i bruk”.
Kommissionen och Orlen har yrkat att samtliga dessa argument ska underkännas, eftersom de i huvudsak är ogrundade.
Domstolens bedömning
Genom den tredje grunden har LG gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning i punkterna 219–233 i den överklagade domen.
I dessa punkter prövade och underkände tribunalen de argument som LG hade anfört i syfte att bestrida kommissionens bedömning att borttagandet av järnvägsspåret som sådant, oberoende av att trafiken dessförinnan hade avbrutits, medförde konkurrensbegränsande verkningar genom att konkurrensen utestängs.
För det första, grundar sig argumentationen avseende motstridighet mellan punkt 168 i den överklagade domen och punkterna 223, 225 och 227 i den domen på en felaktig tolkning av den första av dessa punkter.
I punkt 168 i den överklagade domen har tribunalen nämligen inte på något sätt kvalificerat ”alternativ 2”, som innebär en fullständig och omedelbar rekonstruktion av järnvägsspåret, som det enda relevanta och ekonomiskt rimliga alternativet. Formuleringen ”om det antogs, såsom LG har gjort gällande, att alternativ 2 var det enda relevanta och ekonomiskt rimliga alternativet”, i den punkten, visar tvärtom tydligt, vilket LG för övrigt har medgett, att tribunalen inte avgjorde frågan huruvida detta alternativ var det enda relevanta och ekonomiskt rimliga alternativet, och i förekommande fall med uteslutande av ”alternativ 1”. Härav följer, i motsats till vad LG har gjort gällande, att det är uppenbart att det i förevarande överklagande inte kan hävdas att ”alternativ 2” var det enda relevanta och ekonomiskt rimliga alternativet.
De argument som grundar sig på ett sådant antagande och som avser att motiveringen är motsägelsefull kan således inte godtas.
I den mån LG har ifrågasatt bedömningen, i punkterna 223, 225 och 227 i den överklagade domen, att järnvägsspåret hade kunnat tas i bruk ”på kort sikt” genom inledande reparationer, räcker det att konstatera att LG därigenom i själva verket, under förevändning av en påstådd motsägelse, försöker ifrågasätta tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna. Eftersom LG inte har gjort gällande att tribunalen missuppfattade dessa omständigheter kan LG:s argument, i enlighet med den rättspraxis som det erinrats om i punkt 60 i förevarande dom, inte tas upp till sakprövning.
För det andra, vad gäller den påstådda motsägelsen mellan punkterna 164 och 225 i den överklagade domen, påpekar domstolen att tribunalen i punkt 164 i den överklagade domen påpekade att det framgick av en skrivelse som ledningen för LG:s järnvägsinfrastruktur den 18 september 2008 skickade till LG:s strategiska planeringsråd att endast 1,6 kilometer järnvägsspår omedelbart skulle rekonstrueras och att de brister som konstaterats på 19 kilometer järnvägsspår innebar att detta ”järnvägsspår [borde repareras helt] inom fem år”. Tribunalen ansåg att problem avseende 1,6 km av 19 km järnvägsspår inte kunde motivera ett fullständigt och omedelbart borttagande av järnvägsspåret. Tribunalen konstaterade även att det i denna skrivelse inte heller angavs att en fullständig reparation inom fem år skulle innebära ett sådant fullständigt och omedelbart borttagande.
Vad gäller punkt 225 i den överklagade domen påpekade tribunalen att det första steget i ”alternativ 1” bestod i att utföra ”lokala reparationer på de platser av järnvägsspåret som inte tillät en säker järnvägstrafik”.
Denna slutsats är inte på något sätt oförenlig med behovet av omedelbar reparation av en del av järnvägsspåret eller med behovet av fullständig reparation inom en längre period av fem år.
Argumentet att punkterna 164 och 225 i den överklagade domen är motsägelsefulla kan således inte godtas.
För det tredje, vad gäller de argument som syftar till att ifrågasätta punkterna 221–223 i den överklagade domen, konstaterar domstolen att dessa argument grundar sig på en isolerad och felaktig tolkning av dessa punkter.
I punkterna 221 och 222 i den överklagade domen konstaterade tribunalen att det ankom på LG, i egenskap av förvaltare av järnvägsinfrastrukturen, förutom en lagstadgad skyldighet att garantera trafiksäkerhet, en lagstadgad skyldighet att minimera störningarna och förbättra järnvägsnätets prestanda. I punkt 223 i den överklagade domen påpekade tribunalen att LG, i egenskap av dominerande företag på den relevanta marknaden, även hade ett särskilt ansvar för att inte undergräva en effektiv och icke snedvriden konkurrens genom sitt beteende. Enligt tribunalen borde LG ha beaktat detta och undvikit att undanröja alla möjligheter att på kort sikt åter ta järnvägen i bruk genom en stegvis återuppbyggnad. I punkt 224 i samma dom drog tribunalen därav slutsatsen att LG, genom att ta bort hela järnvägsspåret under de aktuella omständigheterna, underlät att beakta detta särskilda ansvar enligt artikel 102 FEUF.
Det framgår dessutom av punkterna 225 och 229 i den överklagade domen att konstaterandet att borttagandet av järnvägsspåret kunde medföra konkurrensbegränsande verkningar genom utestängning från marknaden grundar sig dels på den omständigheten att LG genom detta borttagande förvärrade den situation som rådde efter det att trafiken hade upphört på spåret, dels på det sätt på vilket ”alternativ 2” genomfördes, och inte valet av ”alternativ 2” i stället för ”alternativ 1”.
Det framgår av dessa omständigheter att tribunalen, i motsats till vad LG har gjort gällande, inte ålade bolaget någon ”absolut rättslig skyldighet” att återställa den normala situationen på järnvägsspåret genom att genomföra de inledande reparationerna enligt ”alternativ 1”. Tvärtom var det de konkreta formerna för genomförandet av ”alternativ 2” och verkningarna av avskaffandet av järnvägsspåret som motiverade konstaterandet att det förelåg konkurrensbegränsande verkningar.
Detta argument kan följaktligen inte godtas.
För det fjärde, såsom användningen av ordet ”för övrigt” i sista meningen i punkt 225 i den överklagade domen anger, är hänvisningen på detta ställe till att LDZ dragit tillbaka sin ansökan om tillstånd för att trafikera den litauiska delen av den korta vägen till Lettland ett överflödigt övervägande.
Härav följer att LG:s argument om en motsägelse mellan denna punkt och punkterna 24 och 25 i domen är verkningslösa.
För det femte, kan LG:s argument, som framställdes för första gången i repliken, att det skyndsamma genomförandet av borttagandet av järnvägsspåret inte förvärrade den situation som förelåg efter det att trafiken hade upphört på denna linje, inte tas upp till sakprövning, eftersom det framställts för sent. Detta argument syftar dessutom till att ifrågasätta en bedömning av de faktiska omständigheterna som, i enlighet med den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 60 i förevarande dom, inte omfattas av domstolens behörighet i ett mål om överklagande.
Av det anförda följer att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser någon del av den tredje grunden.
Den fjärde grunden
Parternas argument
LG har som fjärde grund gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning vid sin bedömning av de böter som hade påförts LG.
LG har i detta avseende understrukit att det följer av punkterna 98, 196, 204 och 209 i den överklagade domen att tribunalen ansåg att det omtvistade beslutet och kommissionens bedömningar inte grundade sig på konstaterandet att LG hade en konkurrensbegränsande avsikt.
Vid kontrollen av böterna hänvisade tribunalen emellertid till en sådan avsikt vid prövningen av argumenten avseende att den juridiska teori som användes i det omtvistade beslutet var ny och avseende den påstådda överträdelsens allvar. Detta framgår av formuleringarna i punkterna 339, 368 och 374 i den överklagade domen, enligt vilka det påtalade beteendet ”syftar till att hålla konkurrenter långt från marknaden” eller har genomförts ”i syfte att hålla konkurrenterna borta från marknaden”.
Tribunalen har således motsagt sig själv. Denna motsägelse i domskälen påverkade tribunalens bedömning av behovet av att ålägga böter och, i förekommande fall, lämpligt belopp, samt av överträdelsens allvar. I avsaknad av denna motsägelse borde tribunalen ha godtagit att den juridiska teori som låg till grund för det omtvistade beslutet var ny och hade kunnat välja ett annat synsätt avseende överträdelsens allvar i avsaknad av konkurrensbegränsande avsikter och, således, vad gäller utövandet av sin obegränsade behörighet.
LG har i sin replik tillagt att eftersom konstaterandet av en sådan avsikt är felaktigt, skulle tribunalens bedömning kunna ändras, oberoende av de övriga omständigheter som tribunalen i förekommande fall har beaktat. Det kan under alla omständigheter inte uteslutas att det bötesbelopp som tribunalen fastställde skulle ha varit lägre om tribunalen inte hade grundat sig på ett motsägelsefullt resonemang och på antagandet att LG hade för avsikt att hålla konkurrenter utanför marknaden.
LG tillade vid förhandlingen att tribunalen, vid beräkningen av böterna i punkt 399 i den överklagade domen, beaktade överträdelsens allvar, som grundar sig på den konkurrensbegränsande avsikten. Genom att hänvisa till den konkurrensbegränsande avsikten som en del av bedömningen av överträdelsens allvar ändrade tribunalen de omständigheter som utgjorde den överträdelse som kommissionen hade konstaterat och överskred således sin behörighet.
Kommissionen har gjort gällande att denna grund är verkningslös.
Domstolens bedömning
Genom den fjärde grunden har LG kritiserat tribunalen för att ha lämnat motstridiga domskäl. Tribunalen uteslöt sålunda uttryckligen, i punkterna 169, 204 och 209 i den överklagade domen, förekomsten av en konkurrensbegränsande avsikt vid kontrollen av huruvida det förelåg missbruk av dominerande ställning. Å andra sidan hänvisade tribunalen emellertid till en sådan avsikt i punkterna 339, 368 och 374 i den domen och beaktade den vid beräkningen av bötesbeloppet i punkterna 397–406 i nämnda dom. Denna motsägelse och beaktandet av en konkurrensbegränsande avsikt vid beräkningen av böterna påverkade tribunalens utövande av sin obegränsade behörighet och följaktligen det bötesbelopp som påfördes.
Denna grund saknar verkan. Även om det antas att tribunalen motsade sig själv, såsom LG har påstått, skulle en sådan motsägelse varken kunna motivera att den överklagade domen upphävs eller leda till att domstolen omprövade bötesbeloppet.
Efter att ha underkänt samtliga grunder för ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet och samtliga de invändningar som LG hade anfört till stöd för sitt yrkande om nedsättning av bötesbeloppet, gjorde tribunalen i punkterna 389–406 i den överklagade domen en ny bedömning av bötesbeloppet. Efter denna omprövning fastställde tribunalen böterna till 20068650 euro, det vill säga ett belopp som var betydligt lägre än det som kommissionen hade fastställt, utan att på något sätt hänvisa till någon konkurrensbegränsande avsikt.
I detta avseende ska det erinras om att enligt artikel 261 FEUF och artikel 31 i förordning nr 1/2003 har tribunalen obegränsad behörighet att pröva de böter som kommissionen fastställt.
Tribunalen är således behörig, förutom att kontrollera böternas lagenlighet, att ersätta kommissionens bedömning med sin egen bedömning. Följaktligen kan den undanröja, sätta ned eller höja de böter som ålagts (dom av den 22 november 2012, E.ON Energie/kommissionen,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 18 mars 2021, Pometon/kommissionen,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
, punkt
).
Domstolen har däremot inte rätt att, när den prövar rättsfrågor i ett mål om överklagande, göra en skälighetsbedömning som ändrar den bedömning som tribunalen med stöd av sin obegränsade behörighet har gjort av det bötesbelopp som har ålagts företag på grund av att de åsidosatt unionsrätten. Det är därför endast om domstolen bedömer att böterna inte endast är olämpliga utan så överdrivet höga att de är oproportionerliga som den kan slå fast att tribunalen, genom att fastställa ett orimligt bötesbelopp, har gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning (dom av den 22 november 2012, E.ON Energie/kommissionen,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis, och dom av den 18 mars 2021, Pometon/Commission,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
, punkt
).
Det följer dessutom av fast rättspraxis att tribunalen vid utövandet av sin obegränsade behörighet är bunden av vissa skyldigheter, däribland motiveringsskyldigheten, vilken åligger tribunalen enligt artikel 36 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som enligt artikel 53 första stycket i samma stadga också är tillämplig på tribunalen, och principen om likabehandling (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 december 2014, kommission/Parker Hannifin Manufacturing och Parker-Hannifin,
C‑434/13 P
,
EU:C:2014:2456
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 18 mars 2021, Pometon/kommissionen,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
, punkt
).
I enlighet med artikel 23.3 i förordning nr 1/2003 vägleddes tribunalens bedömning av bötesbeloppet, såsom framgår av punkterna 394, 395, 397 och 404 i den överklagade domen, av beaktandet av hur allvarlig överträdelsen var och hur länge den pågått. I punkterna 399–402 i den överklagade domen beaktade tribunalen, med avseende på den aktuella överträdelsens allvar, överträdelsens art, LG:s situation på de relevanta marknaderna och överträdelsens geografiska omfattning.
Såsom generaladvokaten konstaterade i punkterna 151 och 153–155 i sitt förslag till avgörande framgår det otvetydigt av skälen i punkterna 398–406 i den överklagade domen att omvärderingen av bötesbeloppet inte alls grundar sig på ett beaktande av någon konkurrensbegränsande avsikt.
Härav följer att även om det antas att tribunalen, vid bedömningen av de argument som LG anfört till stöd för yrkandena om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet och nedsättning av bötesbeloppet, motsade sig själv beträffande huruvida det förelåg en konkurrensbegränsande avsikt, skulle en sådan motsägelse under alla omständigheter inte ha påverkat tribunalens omprövning av bötesbeloppet.
LG:s argument avseende motsägelsen i motiveringen till den överklagade domen är således under alla omständigheter verkningslösa.
Vad gäller LG:s yrkande om att domstolen ska pröva tribunalens utövande av dess obegränsade behörighet, räcker det att konstatera att LG, mot bakgrund av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 153 i förevarande dom, inte har inkommit med uppgifter som visar att nivån på böterna, efter tribunalens sänkning, inte endast är olämplig utan även så överdrivet hög att den är oproportionerlig.
Av det anförda följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser någon del av den fjärde grunden.
Eftersom överklagandet inte ska bifallas såvitt avser någon av de grunder som åberopats till stöd för överklagandet, ska överklagandet ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna för domstolen, som är tillämplig på mål om överklagande enligt artikel 184.1, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen och Orlen har yrkat att LG ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom LG har tappat målet, ska LG bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens och Orlens rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Lietuvos geležinkeliai AB ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Europeiska kommissionens och Orlen Lietuva AB:s rättegångskostnader.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.