CELEX: 62017CJ0399
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Regulamentul (CE) nr. 1013/2006
Transfer de deșeuri
Refuzul Republicii Cehe de a asigura preluarea amestecului TPS‑NOLO (Geobal) transferat din acest stat membru către Polonia
Existența unui deșeu
Sarcina probei
Probă

Prin intermediul cererii introductive, Comisia Europeană solicită Curții să constate că, prin faptul că a refuzat să asigure preluarea în Republica Cehă a amestecului TPS‑NOLO sau Geobal [denumit în continuare „TPS‑NOLO (Geobal)”] transferat din acest stat membru la Katowice (Polonia), Republica Cehă nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 24 alineatul (2) și al articolului 28 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 1013/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2006 privind transferurile de deșeuri (
JO 2006, L 190, p. 1
, Ediție specială, 15/vol. 16, p. 172).
Cadrul juridic
Regulamentul nr. 1013/2006
Potrivit articolului 1 din Regulamentul nr. 1013/2006, intitulat „Domeniul de aplicare”:
„(1)   Prezentul regulament stabilește proceduri și regimuri de control pentru transferul de deșeuri, în funcție de originea, destinația și ruta transferului, de tipul de deșeu transferat și de tipul de tratament care se aplică deșeului la destinație.
[…]”
Articolul 2 din acest regulament prevede:
„În sensul prezentului regulament:
1.
«deșeu» are sensul prevăzut la articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/12/CE [a Parlamentului European și a Consiliului din 5 aprilie 2006 privind deșeurile (
JO 2006, L 114, p. 9
, Ediție specială, 15/vol. 16, p. 45), înlocuită începând cu 12 decembrie 2010 de Directiva 2008/98/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 19 noiembrie 2008 privind deșeurile și de abrogare a anumitor directive (
JO 2008, L 312, p. 3
), al cărei articol 3 preia, în esență, definiția «deșeului» dată de Directiva 2006/12].
[…]
19.
«autoritate competentă de expediere» înseamnă autoritatea competentă pentru zona din care transferul a fost planificat sau efectuat;
20.
«autoritate competentă de destinație» înseamnă autoritatea competentă pentru zona spre care a fost prevăzut sau efectuat transferul […];
[…]
22.
«țară de expediere» înseamnă orice țară din care este planificat sau din care se realizează transferul de deșeuri;
23.
«țară de destinație» înseamnă orice țară spre care este planificat sau spre care se efectuează transferul de deșeuri […];
[…]
35.
«transfer ilegal» reprezintă orice transfer de deșeuri efectuat:
(a)
fără notificarea tuturor autorităților competente în cauză în conformitate cu prezentul regulament sau
[…]
(g)
despre care, în ceea ce privește transferurile de deșeuri menționate la articolul 3 alineatele (2) și (4), reiese că:
[…]
(iii)
transferul este efectuat într‑un mod care nu este specificat propriu‑zis în documentul prevăzut la anexa VII;
[…]”
În temeiul articolului 3 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1013/2006, transferurile transfrontaliere în interiorul Uniunii trebuie, în funcție de natura și de tratarea deșeurilor și de îndată ce acestea depășesc o cantitate de 20 de kilograme (kg), să facă obiectul unei proceduri de notificare a autorităților competente sau de informare a acestora din urmă.
Articolul 24 alineatele (1) și (2) din acest regulament prevede:
„(1)   Atunci când o autoritate competentă descoperă un transfer pe care îl consideră ilegal, aceasta informează de îndată celelalte autorități competente în cauză de acest lucru.
(2)   În cazul în care transferul ilegal reprezintă responsabilitatea notificatorului, autoritatea competentă de expediere se asigură că deșeurile respective sunt:
(a)
preluate de notificator
de facto
sau, în cazul în care nu a fost prezentată nicio notificare,
(b)
preluate de notificator
de iure
sau, în cazul în care acest lucru nu este posibil,
(c)
preluate personal de autoritatea competentă de expediere sau de altă persoană fizică sau juridică acționând în numele acesteia sau, în cazul în care nu este posibil,
(d)
recuperate sau eliminate printr‑o metodă alternativă, în țara de destinație sau de expediere, de către autoritatea competentă de expediere sau de o persoană fizică sau juridică acționând în numele acesteia sau, în cazul în care nu este posibil,
(e)
recuperate sau eliminate printr‑o metodă alternativă, în altă țară, de către autoritatea competentă de expediere sau de o persoană fizică sau juridică acționând în numele acesteia, în cazul în care toate autoritățile competente în cauză sunt de acord.
Operațiunea de preluare, recuperare sau eliminare se desfășoară în termen de 30 de zile sau în orice alt termen convenit de autoritățile competente în cauză, după ce autoritatea competentă de expediere a luat cunoștință sau a fost avizată, în scris, de către autoritățile competente de destinație sau de tranzit cu privire la transferul ilegal și după ce a fost informată de motivul (motivele) acestuia. Acest aviz poate rezulta din informațiile prezentate autorităților competente de destinație sau de tranzit,
inter alia
, de către alte autorități competente.
În cazurile de preluare a deșeurilor menționate la literele (a), (b) și (c), se prezintă o nouă notificare, cu excepția cazului în care autoritățile competente în cauză convin că este suficientă solicitarea motivată în mod corespunzător a autorității competente inițiale de expediere.
Noua notificare se prezintă de persoana sau autoritatea menționată la literele (a), (b) sau (c) în ordinea respectivă.
Nici o autoritate competentă nu se opune sau nu obiectează împotriva reintroducerii deșeurilor din transferul ilegal. În cazul aranjamentelor alternative menționate la literele (d) și (e) adoptate de autoritatea competentă de expediere, autoritatea competentă inițială de expediere sau o altă persoană fizică sau juridică acționând în numele acesteia prezintă o nouă notificare, cu excepția cazului în care autoritățile competente în cauză consideră că este suficientă solicitarea motivată în mod corespunzător a autorității respective.”
Potrivit articolului 28 din Regulamentul nr. 1013/2006:
„(1)   În cazul în care autoritățile competente de expediere și de destinație nu convin asupra clasificării privind diferențele dintre deșeuri și nondeșeuri, materialul respectiv este tratat ca și cum ar fi deșeu. Acest fapt nu aduce atingere dreptului țării de destinație de a trata materialul transferat în conformitate cu legislația internă a acesteia, după sosirea în țara respectivă a materialului transferat și atunci când legislația respectivă este în conformitate cu dreptul comunitar sau internațional.
(2)   În cazul în care autoritățile competente de expediere și de destinație nu pot conveni asupra clasificării deșeurilor notificate ca fiind enumerate la anexa III, IIIA, IIIB sau IV, deșeurile respective sunt considerate ca enumerate la anexa IV.
(3)   În cazul în care autoritățile competente de expediere și de destinație nu pot conveni asupra clasificării operațiunilor de tratare a deșeurilor notificate ca fiind de recuperare sau de eliminare, se aplică dispozițiile privind eliminarea.
(4)   Alineatele (1)-(3) se aplică numai în sensul prezentului regulament și nu aduc atingere drepturilor părților interesate de a soluționa orice litigiu referitor la aceste chestiuni în fața unei instanțe sau a unui tribunal.”
Rubrica A3190 din lista A care figurează în partea 1 din anexa V la Regulamentul nr. 1013/2006 este definită după cum urmează:
„Reziduuri de gudroane (excluzând cimenturile asfaltice) rezultate de la rafinarea, distilarea și orice proces pirolitic de tratare a materialelor organice.”
Directiva 2006/12
Considerentul (2) al Directivei 2006/12 enunță:
„Principalul obiectiv al dispozițiilor referitoare la gestionarea deșeurilor trebuie să fie protecția sănătății oamenilor și a mediului împotriva efectelor nocive cauzate de colectarea, transportul, tratarea, stocarea și depozitarea deșeurilor.”
Articolul 1 alineatul (1) litera (a) din această directivă definește „deșeul” ca fiind „orice substanță sau obiect inclus în categoriile prevăzute de anexa I pe care titularul le elimină ori intenționează sau are obligația să le elimine”.
Directiva 2008/98
Articolul 3 din Directiva 2008/98 prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
1.
«deșeuri» înseamnă orice substanță sau obiect pe care deținătorul le aruncă sau are intenția sau obligația să le arunce;
[…]”
Articolul 6 alineatul (1) din această directivă prevede:
„Anumite categorii de deșeuri încetează să mai fie considerate deșeuri, în sensul articolului 3 punctul 1, în momentul în care au trecut printr‑o operațiune de valorificare, inclusiv reciclarea, și îndeplinesc o serie de criterii specifice care urmează să fie definite conform următoarelor condiții:
(a)
substanța sau obiectul sunt utilizate în mod curent pentru îndeplinirea unor scopuri specifice;
(b)
există o piață sau cerere pentru substanța sau obiectul în cauză;
(c)
substanța sau obiectul îndeplinește cerințele tehnice pentru îndeplinirea scopurilor specifice și respectă legislația și normele aplicabile produselor; și
(d)
utilizarea substanței sau a obiectului nu va produce efecte nocive asupra mediului sau a sănătății populației.
Criteriile includ și valorile limită pentru poluanți, dacă este necesar, și iau în considerare orice eventuale efecte negative asupra mediului ale substanței sau produsului în cauză.”
Regulamentul REACH
Potrivit articolului 2 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1907/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 18 decembrie 2006 privind înregistrarea, evaluarea, autorizarea și restricționarea substanțelor chimice (REACH), de înființare a Agenției Europene pentru Produse Chimice, de modificare a Directivei 1999/45/CE și de abrogare a Regulamentului (CEE) nr. 793/93 al Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 1488/94 al Comisiei, precum și a Directivei 76/769/CEE a Consiliului și a Directivelor 91/155/CEE, 93/67/CEE, 93/105/CE și 2000/21/CE ale Comisiei (
JO 2006, L 396, p. 1
, Ediție specială, 13/vol. 60, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1272/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 decembrie 2008 (
JO 2008, L 353, p. 1
) (denumit în continuare „Regulamentul REACH”):
„Substanțele, amestecurile sau articolele în sensul articolului 3 din prezentul regulament nu sunt considerate deșeuri, astfel cum sunt definite în Directiva 2006/12/CE […].”
Articolul 128 din Regulamentul REACH prevede:
„(1)   Sub rezerva alineatului (2), statele membre nu interzic, restricționează sau împiedică producerea, importul, introducerea pe piață sau utilizarea unei substanțe ca atare, în amestec sau în articol, ce intră sub incidența prezentului regulament, care este conformă cu prezentul regulament și, după caz, cu acte comunitare adoptate în vederea aplicării prezentului regulament.
(2)   Nici o dispoziție a prezentului regulament nu împiedică statele membre să mențină sau să stabilească norme naționale pentru protecția lucrătorilor, a sănătății umane și a mediului, aplicabile în cazurile în care prezentul regulament nu armonizează cerințele privind producerea, introducerea pe piață sau utilizarea.”
Procedura precontencioasă și procedura în fața Curții
Între sfârșitul anului 2010 și începutul anului 2011, un operator ceh a transferat din Litvínov (Republica Cehă) la Katowice (Polonia) aproximativ 20000 de tone de TPS‑NOLO (Geobal), un amestec compus din gudroane acide provenite din rafinarea petrolului, din praf de cărbune și din oxid de calciu.
Acest amestec a fost depus, în tot sau în parte, pe un teren închiriat de importatorul polonez și situat în Katowice, pe strada Karol Woźniak.
La 11 septembrie 2011, autoritățile poloneze au informat Ministerul Mediului ceh că considerau acest transfer ca fiind un transfer de deșeuri ilegal, în sensul articolului 2 punctul 35 litera (a) din Regulamentul nr. 1013/2006, în măsura în care nici expeditorul, nici destinatarul acestor deșeuri nu notificaseră transferul respectiv autorităților însărcinate cu protecția mediului.
În luna ianuarie 2012, Ministerul Mediului ceh a răspuns autorităților poloneze că, întrucât TPS‑NOLO (Geobal) a fost înregistrat în conformitate cu Regulamentul REACH, nu îl considera drept deșeu și că, prin urmare, refuza să îi solicite expeditorului ceh al amestecului în cauză să asigure preluarea sa.
Sesizată la 4 februarie 2014 de o asociație de protecție a mediului cu o plângere referitoare la acest transfer, Comisia a deschis o anchetă la 12 iunie 2014.
La 27 noiembrie 2014, Comisia a adresat Republicii Cehe o scrisoare de punere în întârziere, la care statul membru respectiv a răspuns la 20 februarie 2015, arătând că TPS‑NOLO (Geobal) nu constituia un deșeu.
La 22 octombrie 2015, Comisia a notificat Republicii Cehe un aviz motivat, la care Republica Cehă a răspuns la 18 decembrie 2015, confirmând refuzul său de a asigura transferul pe teritoriul său al amestecului în cauză.
Constatând că Republica Cehă refuza să se conformeze avizului său motivat, Comisia a decis să introducă prezenta acțiune.
Cu privire la cererea de redeschidere a procedurii orale
În urma prezentării concluziilor avocatului general, Comisia a solicitat Curții, prin scrisoarea din 23 noiembrie 2018, redeschiderea fazei orale a procedurii, în conformitate cu articolul 83 din Regulamentul de procedură al Curții, întrucât motivele pe care s‑a întemeiat avocatul general pentru a concluziona în sensul respingerii acțiunii ca inadmisibilă nu fuseseră dezbătute între părți nici în cursul fazei scrise, nici în cursul fazei orale a procedurii.
Trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 83 din Regulamentul de procedură, Curtea poate oricând să dispună, după ascultarea avocatului general, redeschiderea fazei orale a procedurii, în special atunci când consideră că nu este suficient de lămurită sau atunci când o parte a invocat, după închiderea acestei faze, un fapt nou de natură să aibă o influență decisivă asupra deciziei Curții sau atunci când cauza trebuie soluționată pe baza unui argument care nu a fost pus în discuția părților ori a persoanelor interesate prevăzute la articolul 23 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
Curtea consideră, după ascultarea avocatului general, că dispune de toate elementele necesare pentru a se pronunța asupra prezentei acțiuni și că această cauză nu trebuie să fie examinată în raport cu un argument care nu a fost dezbătut în fața sa.
Prin urmare, se impune respingerea cererii de redeschidere a fazei orale a procedurii prezentată de Comisie.
Cu privire la acțiune
Argumentația părților
Comisia reproșează Republicii Cehe că a refuzat, cu încălcarea articolului 24 din Regulamentul nr. 1013/2006, să dea curs cererii autorităților poloneze de a prelua amestecul în cauză, care ar fi fost transferat ilegal pe teritoriul polonez.
TPS‑NOLO (Geobal) ar trebui să fie calificat drept „deșeu”.
Astfel, în primul rând, acest amestec ar fi produs din deșeuri provenite dintr‑o fostă activitate de rafinare, pe situl din Ostrava (Republica Cehă).
În al doilea rând, gudroanele acide, din care este obținut TPS‑NOLO (Geobal), la fel ca acest amestec în sine, ar constitui deșeuri periculoase.
În al treilea rând, în Republica Cehă, la fel ca în Polonia, amestecul în cauză ar fi considerat un deșeu. Republica Cehă nu ar contesta această stare de fapt în ceea ce o privește. De altfel, Nejvyšší správní soud (Curtea Administrativă Supremă, Republica Cehă) ar fi constatat, printr‑o decizie din 3 decembrie 2015, că substanța „Geobal” era clasificată ca deșeu. În plus, decizia referitoare la modificarea nr. 20 a autorizației integrate referitoare la complexul de deșeuri din Litvínov ar desemna substanța „Geobal 4” drept deșeu.
În al patrulea rând, această substanță nu ar fi încetat să fie un deșeu ca urmare a înregistrării sale în temeiul Regulamentului REACH. Astfel, pe de o parte, deșeurile ar fi excluse din domeniul de aplicare al acestui regulament, în temeiul articolului 2 alineatul (2) din acesta. Prin urmare, articolul 128 din Regulamentul REACH, care interzice, printre altele, orice obstacol în calea liberei circulații a substanțelor care intră în domeniul de aplicare al regulamentului menționat, nu s‑ar aplica în cazul unei substanțe clasificate inițial ca deșeu atât timp cât aceasta nu ar fi încetat să mai fie un deșeu. Pe de altă parte, înregistrarea în temeiul regulamentului menționat nu ar constitui decât unul dintre factorii care pot prezenta un interes în scopul de a determina dacă o substanță a încetat să mai fie deșeu, astfel cum ar fi statuat Curtea în Hotărârea din 7 martie 2013, Lapin ELY‑keskus, liikenne ja infrastruktuuri (
C‑358/11
,
EU:C:2013:142
). În sfârșit, în temeiul articolului 20 alineatul (2) din Regulamentul REACH, Agenția Europeană pentru Produse Chimice (ECHA) ar fi abilitată exclusiv să controleze caracterul complet al dosarului de înregistrare, fără ca o evaluare a calității sau a caracterului adecvat al datelor prezentate să fie realizată.
În al cincilea rând, intenția deținătorului nu ar fi unicul element determinant pentru calificarea unui material drept deșeu. Astfel cum Curtea ar fi statuat în Hotărârea din 15 iunie 2000, ARCO Chemie Nederland și alții (
C‑418/97 și C‑419/97
,
EU:C:2000:318
, punctul
), calitatea de deșeu ar trebui să fie determinată în raport cu împrejurările fiecărui caz în parte, iar definiția termenului „deșeu” nu ar putea fi interpretată în mod restrictiv. Compoziția unui material și pericolul pe care îl constituie pentru mediu și sănătatea umană ar fi factori importanți pentru a determina dacă acesta constituie sau nu constituie un deșeu.
În al șaselea rând, potrivit Hotărârii din 28 martie 1990, Vessoso și Zanetti (
C‑206/88 și C‑207/88
,
EU:C:1990:145
, punctul
), precum și Hotărârii din 18 decembrie 1997, Inter‑Environnement Wallonie ASBL (
C‑129/96
,
EU:C:1997:628
, punctul
și jurisprudența citată), posibilitatea unei reutilizări economice nu ar exclude noțiunea de deșeu. De altfel, interesul economic al amestecului în cauză nu ar fi stabilit și nu ar putea fi dedus din contractul de vânzare încheiat în regim de consignație. Acest contract nu ar dovedi existența în Polonia a unei cereri pentru materialul în discuție drept combustibil pentru fabricile de ciment dat fiind că în acest stat membru cumpărătorul nu ar fi realizat vânzarea amestecului depozitat în conformitate cu prevederile contractuale. Ținând cont de diminuarea cantității de amestec prezente pe situl în cauză, care a fost constatată de inspectorii polonezi, o parte din acesta ar fi fost probabil reexportată.
În orice caz, din însuși textul articolului 28 din Regulamentul nr. 1013/2006 ar rezulta că, în lipsa unui acord între autoritățile cehe și autoritățile poloneze, amestecul în cauză ar trebui să fie tratat ca și cum ar constitui un deșeu. În mod întemeiat autoritățile poloneze ar fi concluzionat, având în vedere testele pe care le‑au realizat în laborator, că amestecul în cauză era considerat deșeu în lumina anexei IV la acest regulament și a legislației poloneze.
În apărare, Republica Cehă arată că statele membre nu pot face uz în mod discreționar de articolul 28 din Regulamentul nr. 1013/2006. Această dispoziție nu ar putea fi aplicată decât atunci când un stat membru are îndoieli puternice cu privire la calitatea de deșeu a materialului în cauză. Dacă s‑ar permite unui stat membru să invoce, fără a aduce nicio dovadă, articolul 28 din acest regulament, ar rezulta o atingere gravă adusă libertății de circulație. Această interpretare ar fi confirmată de Hotărârea din 9 iunie 2016, Nutrivet (
C‑69/15
,
EU:C:2016:425
). Or, Comisia nu ar aduce nicio dovadă pentru faptul că amestecul în cauză este un deșeu, în sensul articolului 3 punctul 1 din Directiva 2008/98.
Ar reieși din definiția „deșeurilor”, în sensul articolului 3 punctul 1 din Directiva 2008/98, și din jurisprudența Curții (Hotărârea din 18 decembrie 1997, Inter‑Environnement Wallonie,
C‑129/96
,
EU:C:1997:628
, punctul
, precum și Hotărârea din 15 iunie 2000, ARCO Chemie Nederland și alții,
C‑418/97 și C‑419/97
,
EU:C:2000:318
, punctele
și
) că, în scopul clasificării unui material ca deșeu, ceea ce ar conta ar fi modul în care deținătorul său intenționează să îl trateze, astfel încât același material ar putea sau nu să fie calificat drept deșeu. Prin urmare, în vederea calificării unui material drept deșeu, simpla compoziție a acestuia nu ar fi determinantă. Astfel, testele realizate în laborator de autoritățile poloneze nu ar fi pertinente pentru calificarea amestecului în cauză.
Comisia nu s‑ar putea prevala de faptul că Republica Cehă nu a prezentat nicio decizie națională potrivit căreia amestecul în cauză ar fi încetat să mai fie un deșeu. Astfel, acest argument al Comisiei s‑ar întemeia pe articolul 6 din Directiva 2008/98, care nu ar fi aplicabil
ratione temporis
acestui amestec. Astfel, termenul de transpunere a acestei directive ar fi expirat la 12 decembrie 2010, în timp ce amestecul respectiv ar fi fost produs înainte de această dată.
De altfel, amestecul în cauză nu ar fi fost niciodată calificat drept deșeu. Afirmația Comisiei potrivit căreia acest amestec era considerat deșeu în Republica Cehă nu ar fi susținută. Dimpotrivă, autorizația integrată referitoare la instalațiile în care acest amestec a fost produs ar indica în mod clar că tratarea pe care o prevede urmărește realizarea unui produs combustibil. Cererea pentru acesta din urmă ar fi existat nu numai în Republica Cehă, ci și în Polonia.
În special, ar fi evident că, la data transferului în discuție, amestecul în cauză nu era un deșeu. Deținătorul său nu ar fi avut intenția să îl elimine, după cum ar atesta, în primul rând, înregistrarea acestui amestec drept combustibil, în conformitate cu Regulamentul REACH, înainte de exportul său în Polonia. Or, în conformitate cu Hotărârea din 7 martie 2013, Lapin ELY‑keskus, liikenne ja infrastruktuuri (
C‑358/11
,
EU:C:2013:142
), înregistrarea respectivului amestec în temeiul Regulamentului REACH ar trebui să fie luată în considerare ca factor care stabilește intenția deținătorului de a utiliza același amestec nu ca deșeu, ci din punct de vedere economic.
În al doilea rând, exportul amestecului în cauză în Polonia s‑ar fi efectuat pe baza unui contract de vânzare încheiat în regim de consignație cu o întreprindere poloneză stabilită în Sosnowiec (Polonia) în scopul producerii de ciment. Afirmația Comisiei potrivit căreia acest amestec ar fi fost probabil reexportat nu ar fi nicidecum susținută. Amenda aplicată cumpărătorilor polonezi și constatarea de către autoritățile poloneze a unei diminuări substanțiale a volumului amestecului respectiv ar stabili, dimpotrivă, că amestecul în cauză a avut în Polonia o utilizare conformă cu proiectul inițial.
Lipsa posibilităților actuale de utilizare a acestui amestec în acest stat membru, potrivit informațiilor furnizate de autoritățile statului membru respectiv, nu ar fi nicidecum pertinentă pentru a aprecia dacă, la exportul său, amestecul respectiv constituia sau nu un deșeu. De altfel, utilizarea unei substanțe înregistrate în aplicarea Regulamentului REACH nu poate fi limitată la teritoriul unui singur stat membru.
Comisia nu ar aduce nicio dovadă pentru faptul că amestecul transferat nu ar fi fost utilizat în conformitate cu contractul încheiat și pentru faptul că acesta ar fi fost reexportat.
Astfel, Comisia nu ar furniza niciun element de probă pentru faptul că amestecul în cauză era la data faptelor un deșeu, în sensul articolului 3 punctul 1 din Directiva 2008/98. Prin urmare, aceasta nu și‑ar fi îndeplinit obligația cu privire la sarcina probei care îi revine în cadrul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor.
Aprecierea Curții
Regulamentul nr. 1013/2006 stabilește procedurile și regimurile de control aplicabile transferului de deșeuri în special între statele membre ale Uniunii.
Articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1013/2006 supune transferurile în interiorul Uniunii ale tuturor deșeurilor destinate operațiunilor de eliminare, precum și ale numeroaselor deșeuri destinate operațiunilor de recuperare, în special cele enumerate în anexa IV la acest regulament, unei proceduri de notificare și unui acord preliminar scris. În temeiul articolului 3 alineatul (2) din regulamentul menționat, celelalte transferuri de deșeuri trebuie să facă obiectul unei informări prin completarea formularului prevăzut în anexa VII la același regulament, cu excepția cazului în care vizează cantități minime, care nu depășesc 20 kg.
Articolul 2 punctul 35 literele (a) și (g) din Regulamentul nr. 1013/2006 califică drept „transfer ilegal”, printre altele, un transfer de deșeuri care nu a făcut obiectul nici al unei notificări, nici al unei informări.
În cazul unui transfer ilegal pentru motivele menționate mai sus, articolul 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1013/2006 prevede că autoritatea însărcinată cu executarea acestui regulament în statul membru de proveniență a deșeurilor, desemnată ca fiind „autoritatea competentă de expediere”, trebuie să se asigure că, într‑un termen, în principiu, de 30 zile de la data la care a fost informată, deșeurile sunt preluate de „notificatorul
de iure
”, cu alte cuvinte, persoana care avea obligația de a notifica sau de a informa sau, în lipsă, de a asigura preluarea sau de a prelua ea însăși deșeurile.
În speță, transferul, între sfârșitul anului 2010 și începutul anului 2011, a 20000 de tone de TPS‑NOLO (Geobal) din Republica Cehă în Polonia nu a făcut obiectul unei notificări și nici al unei informări. Atunci când, în luna septembrie 2011, autoritățile poloneze au semnalat acest transfer Ministerului Mediului ceh, acesta a refuzat să îi solicite expeditorului ceh să procedeze la preluarea amestecului în cauză din Polonia, susținând că acesta din urmă nu constituia un deșeu. Persistența acestui refuz este cea care condus la deschiderea procedurii de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, apoi la sesizarea Curții de către Comisie.
Aceasta din urmă subliniază că, în temeiul articolului 28 din Regulamentul nr. 1013/2006, obiectul unui transfer este prezumat a fi un deșeu atunci când autoritățile competente de expediere și de destinație, precum în speță, nu convin cu privire la aspectul dacă obiectul acestui transfer trebuie calificat drept deșeu. Transportul amestecului în discuție în prezenta cauză ar fi trebuit, așadar, să fie considerat ca fiind un transfer de deșeuri, care, în lipsa îndeplinirii formalităților amintite la punctul 4 din prezenta hotărâre, era ilegal. În aceste condiții, Comisia consideră că Republica Cehă, sesizată cu o cerere în acest sens de autoritățile poloneze, avea obligația de a asigura preluarea deșeurilor în conformitate cu însuși textul articolului 24 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1013/2006. Comisia solicită Curții să constate că Republica Cehă nu și‑a îndeplinit obligația prin refuzul de a proceda astfel.
Potrivit Republicii Cehe, Comisia nu aduce dovada că amestecul în cauză este un deșeu.
Cu privire la sarcina probei
În cadrul unei proceduri în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, revine Comisiei, în temeiul unei jurisprudențe constante a Curții, obligația de a stabili existența pretinsei neîndepliniri a obligațiilor (Hotărârea din 25 mai 1982, Comisia/Țările de Jos,
97/81
,
EU:C:1982:193
, punctul
, și Hotărârea din 11 iulie 2018, Comisia/Belgia,
C‑356/15
,
EU:C:2018:555
, punctul
). Comisia este cea care trebuie să prezinte Curții elementele necesare pentru ca aceasta să verifice existența respectivei neîndepliniri a obligațiilor, fără să se poată întemeia pe vreo prezumție (Hotărârea din 10 iunie 2010, Comisia/Portugalia,
C‑37/09
, nepublicată,
EU:C:2010:331
, punctul
, Hotărârea din 22 septembrie 2011, Comisia/Spania,
C‑90/10
, nepublicată,
EU:C:2011:606
, punctul
, și Hotărârea din 13 februarie 2014, Comisia/Regatul Unit,
C‑530/11
,
EU:C:2014:67
, punctul
).
În speță, dacă amestecul în cauză nu este un deșeu, Regulamentul nr. 1013/2006 nu este aplicabil transferului său din Republica Cehă către Polonia, iar Comisia nu poate să invoce încălcarea acestuia de către primul dintre aceste state membre. Prin urmare, clasificarea ca deșeu a acestui amestec este necesară pentru constatarea unei neîndepliniri a obligațiilor întemeiate pe articolul 24 alineatul (2) din acest regulament și face parte, așadar, din elementele supuse verificării Curții în prezenta cauză.
Pe de altă parte, din moment ce, în temeiul jurisprudenței amintite la punctul 51 din prezenta hotărâre, Comisia nu se poate întemeia pe vreo prezumție pentru a face dovada unei neîndepliniri a obligațiilor, această instituție nu se poate limita la a invoca prezumția prevăzută la articolul 28 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1013/2006 și nici nu poate pretinde că se rezumă la simpla constatare a dezacordului existent între autoritățile competente de expediere și de destinație cu privire la clasificarea amestecului în cauză ca deșeu în scopul de a stabili că acesta chiar este un deșeu.
Rezultă din cele ce precedă că Comisia susține în mod greșit că nu îi revine obligația să aducă dovada că amestecul în cauză trebuie să fie calificat drept „deșeu” pentru prezenta procedură în constatarea neîndeplinirii obligațiilor.
Cu privire la proba neîndeplinirii obligațiilor
Întrucât este cert că niciuna dintre formalitățile necesare pentru un transfer de deșeuri nu a fost îndeplinită în vederea transportului amestecului în cauză, acesta trebuie considerat ca făcând obiectul unui transfer ilegal, în sensul articolului 2 punctul 35 din Regulamentul nr. 1013/2006, cu condiția să poată fi calificat drept deșeu. În acest caz, autoritatea competentă de expediere trebuia să asigure preluarea amestecului, la cererea autorităților poloneze, în aplicarea articolului 24 alineatul (2) din acest regulament. Trebuie, desigur, să se distingă ipoteza, prevăzută la articolul 24 alineatul (2) litera (d) din regulamentul menționat, în care această preluare ar fi imposibilă, dar o astfel de imposibilitate nu este invocată de niciuna dintre părți. În aceste condiții, calificarea amestecului în cauză drept deșeu este decisivă pentru a stabili existența neîndeplinirii obligațiilor invocate.
În temeiul articolului 2 punctul 1 din Regulamentul nr. 1013/2006, definiția noțiunii „deșeu”, în sensul acestui regulament, este cea prevăzută la articolul 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/12 după cum urmează: „orice substanță sau obiect inclus în categoriile prevăzute de anexa I pe care titularul le elimină ori intenționează sau are obligația să le elimine”. Fiind în mod expres neexhaustivă, lista categoriilor de deșeuri menționată în anexa I la această directivă are un conținut în principal ilustrativ (Hotărârea din 12 decembrie 2013, Shell Nederland,
C‑241/12 și C‑242/12
,
EU:C:2013:821
, punctul
).
Directiva 2008/98, care a înlocuit Directiva 2006/12, a preluat în esență această definiție la articolul 3 punctul 1. Cu toate acestea, trebuie să se arate că aplicabilitatea acestei directive prezentului litigiu nu reiese din elementele dosarului. Astfel, părțile nu prezintă niciun element de natură să stabilească că directiva menționată fusese transpusă în dreptul ceh la data transferului în litigiu, pe care părțile convin să o situeze, fără precizări suplimentare, între sfârșitul anului 2010 și începutul anului 2011. Or, astfel cum Comisia a recunoscut în cursul ședinței, data acestui transfer este cea la trebuie să ne plasăm pentru a califica sau nu drept deșeu amestecul în cauză, din moment ce legalitatea transferului trebuie să fie apreciată la aceeași dată.
Astfel cum reiese din definiția amintită mai sus, calificarea drept „deșeu” rezultă în primul rând din comportamentul deținătorului și din semnificația termenului „a elimina” (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 iunie 2008, Commune de Mesquer,
C‑188/07
,
EU:C:2008:359
, punctul
, și Hotărârea din 18 decembrie 2007, Comisia/Italia,
C‑263/05
,
EU:C:2007:808
, punctul
).
În ceea ce privește expresia „a elimina”, rezultă din jurisprudența Curții că aceasta trebuie să fie interpretată ținând seama de obiectivul Directivei 2006/12, care constă, potrivit considerentului (2) al acesteia, în protecția sănătății oamenilor și a mediului împotriva efectelor nocive cauzate de colectarea, transportul, tratarea, stocarea și depozitarea deșeurilor, precum și în lumina articolului 191 alineatul (2) TFUE, care prevede că politica Uniunii în domeniul mediului urmărește un nivel de protecție ridicat și se bazează în special pe principiile precauției și acțiunii preventive. Rezultă că termenul „a elimina” și, prin urmare, noțiunea „deșeu”, în sensul articolului 1 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2006/12, nu pot fi interpretate în mod restrictiv (Hotărârea din 12 decembrie 2013, Shell Nederland,
C‑241/12 și C‑242/12
,
EU:C:2013:821
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, Curtea a statuat că existența unui „deșeu” în sensul Directivei 2006/12 trebuie verificată cu luarea în considerare a tuturor circumstanțelor, ținând seama de obiectivul acestei directive și procedând în așa fel încât să nu fie prejudiciată eficacitatea sa (Hotărârea din 12 decembrie 2013, Shell Nederland,
C‑241/12 și C‑242/12
,
EU:C:2013:821
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În speță, trebuie ca examinarea elementelor de probă prezentate de Comisie să fie precedată de două observații introductive. În primul rând, întrucât se impune să se aprecieze calitatea de deșeu a amestecului transferat, împrejurările pertinente în raport cu care trebuie să se facă această apreciere sunt cele existente la data transferului, iar nu împrejurările anterioare și ulterioare acestei date. În al doilea rând, întrucât a considerat că îi revenea Republicii Cehe sarcina de a aduce dovada că TPS‑NOLO (Geobal) nu era un deșeu, în înscrisurile sale, Comisia a încercat mai puțin să furnizeze ea însăși dovezi în sensul că această substanță este un deșeu, răspunzând mai degrabă argumentelor invocate de statul membru pârât în cursul procedurii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor pentru a dovedi contrariul.
Printre împrejurările pe care Comisia le prezintă ca fiind de natură să stabilească caracterul de deșeu al amestecului în cauză, ea menționează în primul rând că TPS‑NOLO (Geobal) este produs din deșeuri provenite dintr‑o fostă activitate de rafinare pe situl din Ostrava.
Acest punct a fost confirmat în timpul ședinței în fața Curții de Republica Cehă, care a admis de asemenea că gudroanele acide, principalul component al amestecului respectiv, rezultă din activitatea unei foste rafinării de petrol stabilite pe situl din Ostrava și corespund „[r]eziduuri[lor] de gudroane (excluzând cimenturile asfaltice) rezultate de la rafinarea, distilarea și orice proces pirolitic de tratare a materialelor organice”, care figurează în rubrica A3190 din lista A cuprinsă în partea 1 din anexa V la Regulamentul nr. 1013/2006. Cu toate acestea, acest stat membru susține că, prin amestecarea lor cu praful de carbon și cu oxidul de calciu pentru formarea TPS‑NOLO (Geobal), aceste gudroane au suferit o transformare care le‑a făcut să își piardă caracterul de deșeu și le‑a permis să fie utilizate drept combustibili în fabricile de ciment.
Or, faptul că o substanță este rezultatul unei operațiuni de valorificare a deșeurilor constituie doar unul dintre elementele care trebuie să fie luate în considerare pentru a se determina dacă substanța respectivă este considerată în continuare deșeu, însă acesta nu permite, prin el însuși, tragerea unei concluzii definitive în această privință (Hotărârea din 15 iunie 2000, ARCO Chemie Nederland și alții,
C‑418/97 și C‑419/97
,
EU:C:2000:318
, punctul
, precum și Hotărârea din 7 martie 2013, Lapin ELY‑keskus, liikenne ja infrastruktuuri,
C‑358/11
,
EU:C:2013:142
, punctul
). Prin urmare, simpla împrejurare că TPS‑NOLO (Geobal) este produs din deșeuri nu permite să se stabilească că este el însuși un deșeu.
În al doilea rând, Comisia subliniază periculozitatea gudroanelor acide din care este obținut TPS‑NOLO (Geobal) și a acestui amestec în sine.
Trebuie subliniat în prealabil că noțiunea de deșeu nu se deduce din periculozitatea substanțelor (Hotărârea din 18 aprilie 2002, Palin Granit și Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus,
C‑9/00
,
EU:C:2002:232
, punctul
). În ceea ce privește consecințele care decurg din pretinsa periculozitate a gudroanelor acide în cauză, dreptul Uniunii nu exclude în principiu ca un deșeu considerat periculos să poată înceta să fie considerat deșeu dacă o operațiune permite transformarea acestuia într‑un obiect utilizabil fără a pune în pericol sănătatea populației și fără a dăuna mediului și dacă, pe de altă parte, nu se constată că deținătorul obiectului în cauză îl aruncă sau are intenția să îl arunce (Hotărârea din 7 martie 2013, Lapin ELY‑keskus, liikenne ja infrastruktuuri,
C‑358/11
,
EU:C:2013:142
, punctul
).
În ceea ce privește calificarea drept deșeu periculos a însuși TPS‑NOLO (Geobal), invocată de Comisie, această instituție menționează amenda aplicată de o instanță poloneză unuia dintre cumpărătorii acestui amestec ca urmare a calificării acestuia drept deșeu periculos. Cu toate acestea, trebuie să se sublinieze limitele argumentului întemeiat pe calificarea unei alte substanțe decât cea în cauză și în împrejurări care nu sunt precizate. În ceea ce privește amestecul în cauză, Republica Cehă a admis în ședință că acea cantitate neutilizată care a rămas răspândită pe situl din Katowice de mai mulți ani, în condiții de conservare dăunătoare pentru mediu și pentru sănătatea publică, trebuie, fără îndoială, să fie considerată un deșeu. Cu toate acestea, astfel cum s‑a precizat la punctul 61 din prezenta hotărâre și după cum a susținut Republica Cehă, aceste împrejurări actuale nu sunt pertinente pentru a aprecia calitatea de deșeu a amestecului la data transferului său.
În al treilea rând, Comisia susține că TPS‑NOLO (Geobal) este considerat ca fiind un deșeu atât în Republica Cehă, cât și în Polonia.
Republica Cehă contestă această afirmație în ceea ce o privește. Potrivit acestui stat membru, Nejvyšší správní soud (Curtea Administrativă Supremă), în hotărârea sa din 3 decembrie 2015, pe care Comisia o citează ca dovadă a calificării drept deșeu a TPS‑NOLO (Geobal) în Republica Cehă, nu s‑a poziționat cu privire la acest aspect, ci s‑a mulțumit să prezinte, în rezumatul observațiilor părților, că acestea din urmă calificaseră acest amestec drept deșeu.
Comisia menționează de asemenea, în susținerea argumentației sale, modificarea nr. 20 a autorizației integrate referitoare la instalația din Litvínov, în care amestecul în cauză a fost depozitat înainte de transferul său în Polonia. Ea arată că această decizie desemnează „Geobal 4” ca deșeu. Cu toate acestea, asemănarea dintre numele acestor substanțe nu este suficientă pentru a stabili identitatea „Geobal 4” și a amestecului în cauză. În plus, astfel cum s‑a amintit la punctul 60 din prezenta hotărâre, calitatea de deșeu trebuie să fie apreciată
in concreto
, ținând seama de circumstanțele fiecărui caz în parte.
În ceea ce privește calificarea TPS‑NOLO (Geobal) în dreptul polonez, trebuie să se arate că guvernul polonez nu a participat nici la procedura scrisă, nici la procedura orală și că poziția sa nu este cunoscută Curții decât prin două scrisori, din data de 21 iulie 2015 și din data de 11 mai 2016, adresate de Republica Polonă Comisiei, care le‑a depus la dosarul prezentat Curții. Din acestea reiese că, în acest stat membru, amestecul respectiv era considerat, la datele menționate, ca deșeu a cărui utilizare în calitate de combustibil era interzisă. Cu toate acestea, Republica Cehă a susținut în ședință, fără a fi contrazisă, că utilizarea amestecului respectiv drept combustibil în fabricile de ciment nu a fost interzisă în Polonia decât începând cu luna mai 2011, și anume ulterior transferului în cauză. De altfel, contractul de vânzare încheiat în regim de consignație pare să ateste că, la data semnării sale, în luna decembrie 2010, TPS‑NOLO (Geobal) avea în Polonia, potrivit importatorului polonez în discuție, o utilitate și o valoare economică.
În al patrulea rând, Comisia arată că nu se poate deduce din înregistrarea amestecului în cauză în temeiul Regulamentului REACH înainte de transferul său că acesta încetase să mai fie un deșeu.
Trebuie amintit în această privință că, potrivit articolului 2 alineatul (2) din acest regulament, substanțele, amestecurile sau articolele în sensul articolului 3 din acest regulament nu sunt considerate deșeuri. Desigur, astfel cum a susținut Comisia, amestecul în cauză a putut fi înregistrat în mod eronat în temeiul Regulamentului REACH, cu nerespectarea calificării sale drept deșeu. Rezultă că această ipoteză nu poate echivala cu demonstrarea naturii de deșeu a acestui amestec. Fără a permite vreo concluzie definitivă în sens opus, înregistrarea unei substanțe în conformitate cu Regulamentul REACH prezintă, cu toate acestea, un interes pentru a se determina dacă această substanță a încetat să mai fie un deșeu (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 martie 2013, Lapin ELY‑keskus, liikenne ja infrastruktuuri,
C‑358/11
,
EU:C:2013:142
, punctele
și
).
În al cincilea rând, Comisia evidențiază compoziția amestecului în cauză și pericolul pe care l‑ar prezenta pentru mediu sau pentru sănătatea umană. Trebuie arătat mai întâi, în această privință, că analizele acestui amestec de care se prevalează Comisia, fără a le produce, au fost realizate de autoritățile poloneze în mod necontradictoriu și că Republica Cehă nu este în măsură să procedeze la o contraexpertiză, întrucât amestecul respectiv se află pe teritoriul polonez. În continuare, astfel cum reiese din definiția deșeului, o substanță este un deșeu nu prin natură, ci ca urmare a intenției sau a obligației deținătorului său de a‑l elimina, adică prin voința deținătorului sau a legiuitorului. Rezultă că compoziția chimică a substanței în cauză poate cel mult să constituie o indicație cu privire la natura sa de deșeu (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 septembrie 2004, Van de Walle și alții,
C‑1/03
,
EU:C:2004:490
, punctul
). În sfârșit, riscurile pe care le prezintă o substanță pentru mediu sau pentru sănătatea umană nu au un impact decisiv asupra calificării sale drept deșeu (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iunie 2000, ARCO Chemie Nederland și alții,
C‑418/97 și C‑419/97
,
EU:C:2000:318
, punctul
).
În al șaselea rând, Comisia arată că, presupunând că TPS‑NOLO (Geobal) a putut face obiectul unei reutilizări economice, această împrejurare nu este incompatibilă cu calificarea sa drept deșeu (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 martie 1990, Vessoso și Zanetti,
C‑206/88 și C‑207/88
,
EU:C:1990:145
, punctul
, precum și Hotărârea din 18 decembrie 1997, Inter‑Environnement Wallonie,
C‑129/96
,
EU:C:1997:628
, punctul
). Cu toate acestea, această argumentație nu poate, invers, să fie considerată drept probă ori drept indiciu al naturii de deșeu a amestecului în cauză.
De asemenea, Comisia contestă utilitatea economică a amestecului în cauză. Ea deduce din diminuarea cantității de amestec prezente pe situl în discuție, constatată de inspectorii polonezi, că cumpărătorul nu ar fi realizat vânzarea în Polonia a acestui amestec, astfel cum prevedea contractul încheiat, și că acesta ar fi fost în parte reexportat. Ea concluzionează în această privință că nu exista cerere pentru respectivul amestec, în calitate de combustibil pentru fabricile de ciment, în acest stat membru.
Potrivit indicațiilor furnizate de autoritățile poloneze, cantitatea de TPS‑NOLO (Geobal) depusă la Katowice nu mai reprezenta, în cursul anului 2016, decât aproximativ 6000 de tone, din cele 20000 de tone din acest amestec transferate în cursul anului 2011. Pare dificil totuși să se deducă din această simplă constatare că vânzarea în regim de consignație a amestecului în cauză nu a fost realizată și că acesta din urmă a fost reexportat în parte. Astfel cum sugerează Republica Cehă, diminuarea cantităților de amestec prezente pe situl în discuție se poate explica și prin utilizarea acestuia drept combustibil în fabricile de ciment poloneze, conform destinației sale, atât timp cât această utilizare era autorizată. În orice caz, afirmațiile Comisiei cu privire la acest aspect nu sunt susținute de niciun element de probă.
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că nu se poate admite că Comisia a făcut, corespunzător cerințelor legale, dovada caracterului de deșeu, în sensul Directivei 2006/12, al amestecului în cauză. În consecință, ea nu a demonstrat că transferul acestuia din Republica Cehă în Polonia în perioada cuprinsă între sfârșitul anului 2010 și începutul anului 2011 a constituit, la data la care acesta a fost realizat, un transfer de deșeuri, în sensul Regulamentului nr. 1013/2006, și nici, prin urmare, că Republica Cehă a încălcat obligațiile care rezultă din dispozițiile coroborate ale articolului 24 alineatul (2) și ale articolului 28 alineatul (1) din acest regulament. În consecință, acțiunea Comisiei trebuie respinsă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Republica Cehă a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta a căzut în pretenții, se impune obligarea sa la plata cheltuielilor de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: ceha.