CELEX: 62020CJ0012
Řízení o předběžné otázce
Železniční doprava
Mezinárodní koridory pro železniční nákladní dopravu
Nařízení (EU) č. 913/2010
Čl. 13 odst. 1
Zřízení jediného kontaktního místa pro každý koridor pro nákladní dopravu
Článek 14
Povaha rámce pro přidělování kapacity infrastruktury v koridoru pro nákladní dopravu vymezeného správní radou
Článek 20
Regulační subjekty
Směrnice 2012/34/EU
Článek 27
Postup pro podávání žádostí o kapacitu infrastruktury
Role provozovatele infrastruktury
Články 56 a 57
Funkce regulačního subjektu a spolupráce mezi regulačními subjekty

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 odst. 1, čl. 14 odst. 1 a 9, článku 18 písm. c) a článku 20 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 913/2010 ze dne 22. září 2010 o evropské železniční síti pro konkurenceschopnou nákladní dopravu (
Úř. věst. 2010, L 276, s. 22
, a oprava
Úř. věst. 2012, L 325, s. 19
), jakož i čl. 27 odst. 1 a 2, čl. 57 odst. 1 prvního pododstavce druhé věty a přílohy IV bodu 3 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/34/EU ze dne 21. listopadu 2012 o vytvoření jednotného evropského železničního prostoru (
Úř. věst. 2012, L 343, s. 32
, a oprava
Úř. věst. 2015, L 67, s. 32
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností DB Netz AG a Bundesrepublik Deutschland (Spolková republika Německo), zastoupenou Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (Spolková agentura pro sítě pro elektrickou energii, plyn, telekomunikace, poštu a železnice, Německo) (dále jen „Spolková agentura pro sítě“), ve věci námitek této agentury k jejímu návrhu na změnu podmínek pro podávání žádostí o kapacitu infrastruktury na mezinárodních předem plánovaných vlakových trasách na jediné kontaktní místo.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení č. 913/2010
V bodech 4, 7, 25 a 26 odůvodnění nařízení č. 913/2010 se uvádí:
„4)
Přestože otevření trhu železniční nákladní dopravy umožnilo novým provozovatelům vstup na železniční síť, tržní mechanismy nepostačovaly a nadále nepostačují k organizaci, regulaci a zabezpečení železniční nákladní dopravy. Pro optimalizaci využití sítě a pro zajištění její spolehlivosti je užitečné zavést doplňkové postupy na posílení spolupráce mezi jednotlivými provozovateli infrastruktury při přidělování mezinárodních tras pro nákladní vlaky.
[…]
7)
Tímto nařízením by neměla být dotčena práva a povinnosti provozovatelů infrastruktury uvedená ve směrnici [Rady 91/440/EHS ze dne 29. července 1991 o rozvoji železnic Společenství (
Úř. věst. 1991, L 237, s. 25
)] a směrnici [Evropského parlamentu a Rady 2001/14/ES ze dne 26. února 2001 o přidělování kapacity železniční infrastruktury, zpoplatnění železniční infrastruktury a o vydávání osvědčení o bezpečnosti (
Úř. věst. 2001, L 75, s. 29
)] a případně i práva a povinnosti přidělujících subjektů podle čl. 14 odst. 2 směrnice 2001/14[…], není-li stanoveno jinak. Uvedené akty zůstanou v platnosti, a to i pokud jde o ustanovení, která se vztahují na koridory pro nákladní dopravu.
[…]
25)
S cílem zajistit nediskriminační přístup k mezinárodním službám železniční dopravy je nezbytné zajistit účinnou koordinaci mezi regulačními orgány s ohledem na různé sítě, které koridor pro nákladní dopravu pokrývá.
26)
S cílem usnadnit přístup k informacím o využívání celé hlavní infrastruktury v koridoru pro nákladní dopravu a s cílem zaručit nediskriminační přístup na tento koridor by správní rada měla vypracovat, pravidelně aktualizovat a zveřejňovat dokument obsahující všechny tyto informace.“
Článek 1 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„Toto nařízení stanoví pravidla pro zřízení a organizaci mezinárodních železničních koridorů pro konkurenceschopnou nákladní železniční dopravu s cílem rozvoje evropské železniční sítě pro konkurenceschopnou nákladní dopravu. Stanoví pravidla pro výběr, organizaci, řízení koridorů pro nákladní dopravu a orientační plánování investic do těchto koridorů.“
Článek 2 uvedeného nařízení stanoví:
„1.   Pro účely tohoto nařízení se použijí definice, které jsou uvedeny v článku 2 směrnice 2001/14[…].
2.   Spolu s definicemi uvedenými v odstavci 1 se použijí tyto definice:
a)
‚koridorem pro nákladní dopravu‘ se rozumí všechny určené železniční tratě, včetně železničních trajektových linek na území členských států nebo mezi členskými státy a popřípadě v třetích evropských zemích, spojující dva nebo více terminálů podél některé z hlavních tras a případně objížďkové trati a úseky, které je spojují, včetně železniční infrastruktury a jejího zařízení a příslušných služeb železniční dopravy v souladu s článkem 5 směrnice 2001/14[…];
[…]“
Článek 8 téhož nařízení zní následovně:
„1.   Pro každý koridor pro nákladní dopravu zřídí dotyčné členské státy výkonnou radu odpovídající za definování obecných cílů koridoru pro nákladní dopravu, dohled a přijetí opatření, jak výslovně stanoví odstavec 7 tohoto článku a články 9 a 11, čl. 14 odst. 1 a článek 22. Výkonná rada se skládá ze zástupců orgánů dotyčných členských států.
2.   Pro každý koridor pro nákladní dopravu zřídí dotyční provozovatelé infrastruktury a případně přidělující subjekty podle čl. 14. odst. 2 směrnice 2001/14[…] správní radu odpovědnou za přijetí opatření, jak je výslovně stanoveno v odstavcích 5, 7, 8 a 9 tohoto článku a článcích 9, 10, 11 a 12, čl. 13 odst. 1, čl. 14 odst. 2, 6 a 9, čl. 16 odst. 1, čl. 17 odst. 1 a článcích 18 a 19 tohoto nařízení. Správní rada se skládá ze zástupců provozovatelů infrastruktury.“
3.   Členské státy a provozovatelé infrastruktury, kteří mají na koridoru pro nákladní dopravu zájem, spolupracují v rámci rad uvedených v odstavcích 1 a 2 s cílem zajistit rozvoj koridoru pro nákladní dopravu v souladu s jeho prováděcím plánem.
4.   Výkonná rada přijímá rozhodnutí na základě vzájemného souhlasu zástupců orgánů dotyčných členských států.
[…]
9.   Správní rada koordinuje v souladu s vnitrostátními a evropskými plány zavádění využívání interoperabilní informační aplikace nebo alternativních řešení, která mohou být v budoucnu k dispozici, k vyřizování žádostí o mezinárodní železniční trasy a provoz mezinárodní dopravy v koridoru pro nákladní dopravu.“
Článek 12 nařízení č. 913/2010 stanoví:
„Správní rada koordinuje svůj harmonogram pro provádění všech prací na infrastruktuře a jejím vybavení, které by omezily dostupnou kapacitu na koridoru pro nákladní dopravu, a zajišťuje jeho včasné a řádné zveřejnění na jednom místě.“
Článek 13 tohoto nařízení stanoví:
„1.   Správní rada koridoru pro nákladní dopravu určí nebo zřídí společný orgán, u kterého mohou žadatelé požádat na jediném místě v rámci jediné operace o přidělení kapacity infrastruktury pro nákladní vlaky překračující alespoň jednu hranici na trase koridoru pro nákladní dopravu (dále jen ‚jediné kontaktní místo‘) a obdrží na svou žádost odpověď.
2.   Jediné kontaktní místo jako koordinační nástroj rovněž poskytne základní informace týkající se přidělení kapacity infrastruktury, včetně informací podle článku 18. Zobrazí kapacitu infrastruktury, která je v době podání žádosti dostupná, a její charakteristiky v souladu s předem určenými parametry, jako je rychlost, délka, průjezdný průřez či hmotnost na nápravu, které jsou povoleny pro vlaky provozované v koridoru pro nákladní dopravu.
[…]“
Článek 14 uvedeného nařízení stanoví:
„1.   Výkonná rada vymezí rámec pro přidělování kapacity infrastruktury v koridoru pro nákladní dopravu v souladu s čl. 14 odst. 1 směrnice 2001/14[…].
2.   Správní rada posoudí kapacitu potřebnou pro nákladní vlaky provozované na příslušném koridoru pro nákladní dopravu, přičemž zohlední studii dopravního trhu uvedenou v čl. 9 odst. 3 tohoto nařízení, žádosti o kapacitu infrastruktury týkající se období minulých i stávajících jízdních řádů a rámcové dohody.
[…]
6.   Správní rada podporuje koordinaci pravidel přednosti souvisejících s přidělováním kapacity v koridoru pro nákladní dopravu.
[…]
9.   Správní rada dotyčného koridoru pro nákladní dopravu a poradní skupina uvedená v čl. 8 odst. 7 stanoví postupy k zajištění optimální koordinace přidělování kapacity mezi provozovateli infrastruktury jak pro žádosti podle čl. 13 odst. 1, tak pro žádosti obdržené od dotyčných provozovatelů infrastruktury. Přitom se rovněž zohlední přístup k terminálům.
[…]“
Článek 16 odst. 1 téhož nařízení stanoví:
„Správní rada koridoru pro nákladní dopravu zavede postupy pro koordinaci řízení dopravy na celém koridoru pro nákladní dopravu. Správní rady propojených koridorů pro nákladní dopravu zavedou postupy pro koordinaci dopravy na trasách těchto koridorů pro nákladní dopravu.“
Článek 18 nařízení č. 913/2010 stanoví:
„Správní rada vypracuje, pravidelně aktualizuje a zveřejňuje dokument, který obsahuje:
a)
všechny informace obsažené ve zprávách o sítích [referenčních dokumentech o podmínkách využívání vnitrostátních sítí] pro jednotlivé vnitrostátní sítě, které se týkají koridoru pro nákladní dopravu, vypracovaných postupem podle článku 3 směrnice 2001/14[…];
[…]
c)
informace týkající se postupů uvedených v článcích 13 až 17 tohoto nařízení a
[…]“
Článek 20 tohoto nařízení stanoví:
„1.   Regulační subjekty uvedené v článku 30 směrnice 2001/14[…] spolupracují na sledování hospodářské soutěže v rámci koridoru pro železniční nákladní dopravu. Zejména zajistí nediskriminační přístup k příslušnému koridoru a jsou odvolacími orgány podle čl. 30 odst. 2 uvedené směrnice. Vyměňují si potřebné informace získané od provozovatelů infrastruktury a případně od jiných osob.
[…]
3.   V případě stížnosti předložené regulačnímu subjektu žadatelem ohledně služeb mezinárodní železniční nákladní dopravy nebo v rámci šetření prováděného z vlastního podnětu regulačním subjektem dotyčný regulační subjekt konzultuje regulační subjekty všech dalších členských států, přes jejichž území vede mezinárodní trasa dotyčného nákladního vlaku, a před přijetím rozhodnutí si vyžádá veškeré nezbytné informace.
[…]“
Směrnice 2012/34
Článek 3 body 2, 19 a 26 směrnice 2012/34 stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
2)
‚provozovatelem infrastruktury‘ každý subjekt nebo podnik pověřený zejména zřízením, správou a udržováním železniční infrastruktury, včetně řízení dopravy a zabezpečení a signalizace. Funkce provozovatele infrastruktury na železniční síti nebo části železniční sítě je možné přidělit různým subjektům nebo podnikům;
[…]
19)
‚žadatelem‘ železniční podnik nebo mezinárodní seskupení železničních podniků nebo jiné osoby nebo právní subjekty, jako například příslušné orgány ve smyslu nařízení [Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1370/2007 ze dne 23. října 2007 o veřejných službách v přepravě cestujících po železnici a silnici a o zrušení nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 a č. 1107/70 (
Úř. věst. 2007, L 315, s. 1
)] a zasilatelé, dopravci a provozovatelé kombinované dopravy se zájmem v oblasti veřejné služby nebo obchodním zájmem na získání kapacity infrastruktury;
[…]
26)
‚zprávou o síti [referenčním dokumentem o podmínkách využívání železniční sítě]‘ podrobný výklad všeobecných pravidel, lhůt, postupů a kritérií systému zpoplatnění a systému přidělování kapacity, včetně informací potřebných k podání žádosti o přidělení kapacity infrastruktury“.
Článek 27 této směrnice stanoví:
„1.   Provozovatel infrastruktury po projednání se zúčastněnými stranami vypracuje a zveřejní zprávu o síti [referenčním dokumentem o podmínkách využívání železniční sítě], kterou [který] je možno obdržet za poplatek nepřesahující náklady na její[jeho] vydání. Zpráva o síti [referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě] se zveřejní nejméně ve dvou úředních jazycích Unie. Obsah zprávy o síti [obsah referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě] je bezplatně k dispozici v elektronické podobě na internetovém portálu provozovatele infrastruktury a je přístupný prostřednictvím společného internetového portálu. Uvedený internetový portál zřídí provozovatelé infrastruktury v rámci své spolupráce podle článků 37 a 40.
2.   Zpráva o síti [referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě] stanoví povahu infrastruktury dostupné železničním podnikům a obsahuje informace určující podmínky přístupu k příslušné železniční infrastruktuře. Zpráva o síti [referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě] rovněž obsahuje informace stanovující podmínky pro přístup k zařízením služeb napojeným na síť provozovatele infrastruktury a pro poskytování služeb v těchto zařízeních nebo uvádí internetovou stránku, kde jsou takové informace bezplatně k dispozici v elektronické podobě. Obsah zprávy o síti [Obsah referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě] je stanoven v příloze IV.
[…]“
Článek 39 odst. 1 uvedené směrnice zní:
„Členské státy mohou stanovit rámec pro přidělování kapacity infrastruktury, za podmínky nezávislosti řízení stanovené v článku 4. Stanoví se specifická pravidla pro přidělování kapacity. Provozovatel infrastruktury provádí postupy přidělování kapacity. Provozovatel infrastruktury zejména zajistí, aby kapacita infrastruktury byla přidělována spravedlivým a nediskriminačním způsobem a v souladu s právem Unie.“
Článek 40 odst. 1 téže směrnice upřesňuje:
„Členské státy zajistí, aby provozovatelé infrastruktury spolupracovali v zájmu účinného vytváření a přidělování kapacity infrastruktury, která přesahuje rámec jedné sítě železničního systému Unie, a to i na základě rámcových dohod uvedených v článku 42. Provozovatelé infrastruktury k tomu stanoví vhodné postupy dodržující pravidla této směrnice a odpovídajícím způsobem organizují trasy vlaků překračující rámec jedné sítě.
Členské státy zajistí, aby zástupci provozovatelů infrastruktury, jejichž rozhodnutí o přidělení mají dopad na jiné provozovatele infrastruktury, byli sdruženi za účelem přidělování nebo koordinace přidělování veškeré příslušné kapacity infrastruktury na mezinárodní úrovni, aniž jsou dotčena zvláštní pravidla upravující sítě železniční nákladní dopravy obsažená v právu Unie. Zásady a kritéria pro přidělování kapacity stanovené v rámci této spolupráce provozovatelé infrastruktury zveřejňují ve své zprávě o síti [referenčním dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě] v souladu s přílohou IV odst. 3. K těmto postupům se mohou přidružit příslušní zástupci provozovatelů infrastruktury ze třetích zemí.“
V článku 55 odst. 1 směrnice 2012/34 je uvedeno:
„Každý členský stát zřídí jediný vnitrostátní regulační subjekt pro železniční odvětví. Aniž je dotčen odstavec 2, tento subjekt je samostatným orgánem, který je, pokud jde o organizaci, funkce, hierarchii a rozhodování, právně odlišný od jakéhokoli jiného veřejnoprávního nebo soukromého subjektu a je na něm nezávislý. Je rovněž nezávislý, pokud jde o organizaci, rozhodnutí o financování, právní strukturu a rozhodování, na jakémkoli provozovateli infrastruktury, správci poplatků, přidělujícím subjektu nebo žadateli. Tento subjekt je dále funkčně nezávislý na kterémkoli příslušném orgánu, který se účastní uzavírání smlouvy na veřejné služby.“
Článek 56 odst. 1 a 2 této směrnice stanoví:
„1.   Aniž je dotčen čl. 46 odst. 6, má žadatel právo podat stížnost regulačnímu subjektu, pokud se domnívá, že se s ním nejedná poctivě, že je diskriminován nebo jinak poškozen, a zejména může podat žádost o přezkum rozhodnutí přijatých provozovatelem infrastruktury nebo případně železničním podnikem nebo provozovatelem zařízení služeb, která se týkají:
a)
zprávy o síti [referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě] v předběžném i konečném znění;
b)
kritérií v ní [něm] stanovených;
c)
procesu přidělování a jeho výsledků;
d)
systému zpoplatnění;
e)
úrovně nebo systému poplatků za infrastrukturu [za využívání infrastruktury], které jsou nebo mohou být účtovány;
f)
úpravy přístupu podle článků 10 až 13;
g)
přístupu ke službám a zpoplatnění služeb podle článku 13;
2.   Aniž jsou dotčeny pravomoci vnitrostátních orgánů pro hospodářskou soutěž týkající se zajištění hospodářské soutěže na trzích železniční dopravy, má regulační subjekt pravomoc sledovat situaci v oblasti hospodářské soutěže na trzích železniční dopravy a z vlastní iniciativy a s cílem předcházet diskriminaci žadatelů zejména kontroluje odst. 1 písm. a) až g). Kontroluje zejména to, zda zpráva o síti [referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě] neobsahuje diskriminační ustanovení či nedává provozovateli infrastruktury prostor pro volné uvážení, který by mohl být využit k diskriminaci žadatelů.“
Článek 57 odst. 1 první pododstavec uvedené směrnice zní následovně:
„Regulační subjekty si vyměňují informace o své práci, zásadách rozhodování a praxi a především si vyměňují informace o hlavních záležitostech řešených v řízeních a o problémech s výkladem železničního práva Unie provedeného ve vnitrostátním právu. Regulační subjekty i jiným způsobem spolupracují za účelem koordinace svého rozhodování napříč Unií. Za tímto účelem se účastní činnosti a společně pracují v rámci sítě, která se schází v pravidelných intervalech. Komise je jejím členem; koordinuje a podporuje její činnost a v případě potřeby pro ni vydává doporučení. Zajistí rovněž aktivní spolupráci příslušných regulačních subjektů.“
Článek 65 téže směrnice stanoví:
„Směrnice 91/440[…], [směrnice Rady 95/18/ES ze dne 19. června 1995 o vydávání licencí železničním podnikům (
Úř. věst. 1995, L 143
, 27.6.1995, s. 70)] a 2001/14[…] ve znění směrnic uvedených v příloze IX části A se zrušují s účinkem ode dne 17. června 2015, aniž jsou dotčeny povinnosti členských států týkající se lhůt pro provedení směrnic uvedených v části B přílohy IX ve vnitrostátním právu.
Odkazy na zrušené směrnice se považují za odkazy na tuto směrnici v souladu se srovnávací tabulkou obsaženou v příloze X.“
V příloze IV směrnice 2012/34 se uvádí:
„Zpráva o síti [referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě] uvedená [uvedený] v článku 27 obsahuje tyto informace:
[…]
3)
Oddíl o zásadách a kritériích pro přidělování kapacity. Tento oddíl stanoví všeobecné kapacitní vlastnosti infrastruktury, která je k dispozici železničním podnikům […]. Tento oddíl také stanoví postupy a lhůty v procesu přidělování kapacity. Obsahuje specifická kritéria uplatňovaná při tomto procesu, zejména:
a)
postupy, podle kterých mohou žadatelé od provozovatele infrastruktury požadovat kapacitu;
b)
požadavky, které musí žadatel splňovat;
[…]
[…]“
Německé právo
AEG
Ustanovení § 14 odst. 1 Allgemeines Eisenbahngesetz (všeobecný zákon o železnici) ze dne 27. prosince 1993, ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „AEG“), stanoví:
„Podniky provozující železniční infrastrukturu jsou povinny zajistit nediskriminační využívání jimi provozované železniční infrastruktury a nediskriminační poskytování jimi nabízených služeb, a to v rozsahu, který je stanoven v nařízení přijatém na základě § 26 odst. 1 bodů 6 a 7 a odst. 4 bodu 1. […]“
Ustanovení § 14d AEG stanoví:
„Veřejnoprávní provozovatelé železniční infrastruktury jsou povinni regulačnímu orgánu oznámit:
[…]
6.
návrh nového znění nebo změny referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě a podmínek využívání servisních zařízení, včetně odpovídajících zásad a výše poplatků, které připadají v úvahu.
[…]“
Ustanovení § 14e tohoto zákona stanoví:
„1)   Po obdržení oznámení podle § 14d může regulační orgán vznést ve lhůtě
[…]
4. čtyř týdnů námitku proti navrhovanému novému znění nebo změně na základě § 14d první věty bodu 6,
nejsou-li zamýšlená rozhodnutí v souladu s ustanoveními předpisů o železnici týkajících se přístupu k železniční infrastruktuře.
[…]
3)   Uplatní-li regulační orgán právo vznést námitky,
[…]
2.
referenční dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě nebo podmínky pro využívání servisních zařízení včetně zásad a výše poplatků, které připadají v úvahu, nevstoupí v platnost v případech uvedených v odst. 1 bodě 4.
[…]“
EIBV
Ustanovení § 3 odst. 1 Eisenbahninfrastruktur-Benutzungsverordnung (nařízení o využívání železniční infrastruktury) ze dne 3. června 2005 (BGBl. I, s. 1566, dále jen „EIBV“), stanoví:
„Podniky provozující železniční infrastrukturu povolí nediskriminační využívání jimi provozovaných servisních zařízení a nediskriminační poskytování služeb souvisejících se službami popsanými v příloze 1 bodě 2, jsou-li součástí jejich obchodní činnosti. Provozovatelé železničních tratí jsou kromě toho povinni zpřístupnit jimi provozované železniční tratě, řídicí a bezpečnostní systémy, jakož i související systémy pro traťové napájení některých úseků trakčním proudem, přidělovat trasy vlaků v souladu s tímto nařízením a poskytovat služby popsané v příloze 1 bodě 1.“
Ustanovení § 4 tohoto nařízení stanoví:
„1)   Provozovatel železničních tratí stanoví a […] oznámí podmínky pro využívání (referenční dokument) platné pro poskytování služeb uvedených v příloze 1 bodě 1.
Provozovatel železničních tratí předá subjektům, které jsou oprávněny k přístupu k infrastruktuře, referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě, a to na jejich žádost a na jejich náklady.
2)   Referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě obsahuje alespoň údaje uvedené v příloze 2 a v ostatních ustanoveních tohoto nařízení, jakož i obecné podmínky pro využívání vlakových tras. Seznam poplatků není součástí zprávy o síti.
[…]“
Ustanovení § 6 odst. 1 téhož nařízení stanoví:
„Subjekty, které jsou oprávněny k přístupu k infrastruktuře, mohou kdykoli požádat provozovatele železničních tratí o přidělení vlakové trasy, nestanoví-li toto nařízení jinak. […]“
Příloha 1 téhož nařízení uvádí:
„1. Součástí služeb mandatorně poskytovaných provozovatelem železničních tratí je:
a)
zpracování žádostí o přidělení vlakové trasy;
[…]“
Příloha 2 EIBV uvádí:
„Referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě ve smyslu § 4 obsahuje tyto informace:
[…]
3. Zásady a kritéria pro přidělování železniční kapacity.
Poskytují se informace o obecných parametrech kapacity železničních tratí, která je k dispozici subjektům oprávněným k přístupu k infrastruktuře, jakož i o jakémkoliv omezení využívání včetně očekávané potřeby kapacity pro účely údržby. Poskytují se rovněž informace o průběhu postupu přidělování kapacity železniční infrastruktury včetně lhůt, a to zejména o
a)
postupu, jakým subjekty oprávněné k přístupu k infrastruktuře předkládají žádosti o přidělení vlakových tras provozovateli železničních tratí;
[…]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Společnost DB Netz, 100% dceřiná společnost skupiny Deutsche Bahn AG, je veřejným podnikem železniční infrastruktury, který provozuje největší železniční síť v Německu.
Jakožto provozovatel infrastruktury je společnost DB Netz na základě německého práva povinna mimo jiné v souladu s § 4 odst. 1 a 2 a přílohou 2 bodem 3 třetí větou písm. a) EIBV, kterým se provádí článek 27 směrnice 2012/34, vyhotovit a zveřejnit referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě s informacemi o postupu a lhůtách pro podávání žádostí o kapacitu železniční infrastruktury, a zejména o postupu, jakým subjekty oprávněné k přístupu k infrastruktuře předkládají žádosti o vlakové trasy provozovateli železničních tratí.
Společnost DB Netz se kromě toho podílí na provozování evropských koridorů pro nákladní dopravu ve smyslu článku 2 nařízení č. 913/2010, přičemž šest z těchto koridorů se týká železniční sítě společnosti DB Netz. Podle ustanovení tohoto nařízení zřídí společnost DB Netz spolu s ostatními dotčenými provozovateli infrastruktury pro každý předmětný koridor pro nákladní dopravu správní radu, která se podílí na řízení dotčeného koridoru pro nákladní dopravu a má pravomoc určit a zřídit jediné kontaktní místo pro každý koridor pro nákladní dopravu, které slouží k tomu, aby subjekty využívající tento koridor mohly podávat žádosti o kapacitu infrastruktury pro účely přeshraniční nákladní dopravy na jediném místě a v rámci jediné operace. Správní rada stanoví postupy pro koordinaci provozovatelů infrastruktury pro účely přidělování kapacity a připravuje a zveřejňuje dokument zvaný „Corridor Information Document (CID)“, který obsahuje informace o podmínkách využívání dotyčného koridoru pro nákladní dopravu. V praxi je u všech koridorů pro nákladní dopravu, jimiž je dotčena společnost DB Netz, pro účely podávání žádostí v jediném kontaktním místě využíván elektronický rezervační systém zvaný „Path Coordination System“ (systém koordinace vlakových tras) (dále jen „rezervační systém PCS“).
V roce 2015 rozhodly správní rady koridorů pro nákladní dopravu, jimiž byla dotčena společnost DB Netz, že žádosti o kapacitu infrastruktury na předem sjednaných mezinárodních vlakových trasách lze podávat v jediných kontaktních místech pro jednotlivé koridory pouze prostřednictvím elektronického rezervačního systému PCS. Tato pravidla byla zveřejněna v knize 4 CID.
Dne 31. srpna 2015 informovala společnost DB Netz Spolkovou agenturu pro sítě jakožto vnitrostátní regulační subjekt příslušný ve smyslu článku 55 směrnice 2012/34 o návrhu na změnu svého referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě pro rok 2016. Tato změna se týkala konkrétně toho, jakým způsobem mají být v jediném kontaktním místě podávány žádosti o kapacitu infrastruktury na předem stanovených trasách v koridorech pro nákladní dopravu v souladu s nařízením č. 913/2010. Cílem zamýšlené změny bylo umožnit pro účely podávání žádostí o kapacitu infrastruktury používat pouze rezervační systém PCS, takže by již nebylo možné využít formulář žádosti v případě technické poruchy tohoto systému. Změna byla odůvodněna zejména tím, že pravidla pro podávání žádostí přijatá a zveřejněná správními radami koridorů pro nákladní dopravu nepočítala s použitím takového formuláře.
Rozhodnutím ze dne 22. září 2015 vznesla Spolková agentura pro sítě na základě § 14 odst. 1 AEG námitku vůči navrhované změně referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě pro rok 2016 předložené společností DB Netz a rozhodnutím ze dne 8. března 2016 zamítla stížnost podanou tímto provozovatelem. Odmítnutí odůvodnila tím, že navrhovaná změna, jejímž cílem bylo zrušit možnost použít alternativní řešení v případě technické poruchy rezervačního systému PCS, nebyla v souladu s povinností společnosti DB Netz zajistit nediskriminační využívání železniční infrastruktury, kterou provozuje, jakož i nediskriminační poskytování povinných služeb, které nabízí, a to včetně vyřizování žádostí o přidělení vlakových tras, vyplývající z § 14 odst. 1 první věty AEG ve spojení s čl. 3 odst. 1 a přílohou 1 bodem 1 EIBV.
Dne 15. března 2016 podala společnost DB Netz žalobu k Verwaltungsgericht Köln (Správní soud v Kolíně nad Rýnem, Německo), kterou se domáhala zrušení zamítavého rozhodnutí Spolkové agentury pro sítě. Tento soud tuto žalobu rozsudkem ze dne 20. dubna 2018 zamítl, přičemž v podstatě následoval argumentaci této agentury.
Společnost DB Netz podala proti tomuto rozsudku odvolání k předkládajícímu soudu, který si klade otázku, zda Spolková agentura pro sítě vznesla námitku proti změně referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě pro rok 2016, kterou navrhovala společnost DB Netz, oprávněně.
Předkládající soud má za to, že Spolková agentura pro sítě měla dostatečné důvody k tomu se domnívat, že postup pro podávání žádostí o přidělení kapacity infrastruktury v jediném kontaktním místě ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení č. 913/2010, který byl upraven v bodě 4.2.5.1 referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě pro rok 2016, může být diskriminační, nebude-li dostupné alternativní řešení pro případ technické poruchy rezervačního systému PCS.
Předkládající soud si však zaprvé klade otázku, zda v souladu s § 4 odst. 1 a 2 EIBV ve spojení s jeho přílohou 2 bodem 3 třetí větou písm. a) může tento postup upravit společnost DB Netz v referenčním dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě, a zda tedy podléhá úplné kontrole ze strany Spolkové agentury pro sítě, anebo má v této otázce výlučnou pravomoc správní rada dotyčného koridoru pro nákladní dopravu. Vzhledem k tomu, že cílem § 4 odst. 1 a 2 EIBV ve spojení s jeho přílohou 2 bodem 3 třetí větou písm. a) je provést ustanovení čl. 27 odst. 1 a 2 směrnice 2012/34 ve spojení s její přílohou IV bodem 3 písm. a), je podle předkládajícího soudu rozhodující, zda se na postup podávání žádostí o přidělení kapacity infrastruktury dotčený ve věci v původním řízení vztahují uvedená ustanovení této směrnice.
Zadruhé si předkládající soud klade otázku, zda v případě, že by tento postup skutečně mohla upravit i společnost DB Netz v referenčním dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě, musí vnitrostátní regulační subjekt při ověřování takového dokumentu ve smyslu článku 27 směrnice 2012/34 respektovat ustanovení článku 20 nařízení č. 913/2010, podle něhož spolu vnitrostátní regulační subjekty spolupracují, a pokud ano, zda tato povinnost spolupracovat vylučuje, aby byla přijímána jednostranná opatření, nebo znamená, že vnitrostátní regulační subjekt musí usilovat alespoň o koordinovaný postup. Pro případ, že by tento článek 20 nebyl použitelný, se předkládající soud táže, zda srovnatelná povinnost spolupracovat vyplývá z ustanovení směrnice 2012/34, a zejména z ustanovení jejího článku 57. V tomto ohledu má uvedený soud za to, že bez koordinace v této problematice by protichůdné požadavky vnitrostátních regulačních subjektů mohly ztížit, nebo dokonce znemožnit dosažení cíle uvedeného v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 913/2010, tj. možnost podávat žádosti o přidělení kapacity infrastruktury na jediném místě a v rámci jediné operace.
Zatřetí je předkládající soud toho názoru, že v případě, že způsob, jakým mají být podávány žádosti v jediném kontaktním místě, je oprávněna stanovit sama správní rada koridoru pro nákladní dopravu, vyvstávají pochybnosti o tom, že by Spolková agentura pro sítě mohla zkontrolovat referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě pro rok 2016 vypracovaný společností DB Netz nad rámec věcného souladu s pravidly přijatými touto správní radou.
Začtvrté v případě, že by vnitrostátní regulační subjekty měly pravomoc provést takovou kontrolu, považuje předkládající soud za nezbytné objasnit význam rámce pro přidělování kapacity infrastruktury v koridoru pro nákladní dopravu, který byl na základě čl. 14 odst. 1 nařízení č. 913/2010 vymezen výkonnou radou koridoru pro nákladní dopravu. Předkládající soud si klade otázku, jak skloubit to, že výkonné rady dotčených koridorů pro nákladní dopravu stanovily v tomto případě v čl. 8 odst. 2 svého regulačního rámce, že kapacita dotyčného koridoru pro nákladní dopravu má být zveřejňována a přidělována za pomoci mezinárodního systému pro podávání žádostí, který musí být koordinován s ostatními koridory pro nákladní dopravu, tj. za pomoci rezervačního systému PCS, s jednostranným postupem Spolkové agentury pro sítě, jehož cílem je uložit společnosti DB Netz povinnosti ohledně koncepce systému pro podávání žádostí o kapacitu infrastruktury, bez koordinace s regulačními subjekty jiných dotčených členských států, než je Spolková republika Německo. Předkládající soud má v tomto ohledu pochybnosti o právní povaze a závaznosti rámce pro přidělování kapacity infrastruktury v koridoru pro nákladní dopravu ve smyslu čl. 14 odst. 1 nařízení č. 913/2010 a klade si otázku, zda tento rámec podléhá výkladu ze strany vnitrostátních soudů nebo ze strany Soudního dvora.
Za těchto podmínek se Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Vrchní správní soud spolkové země Severní Porýní-Vestfálsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být [nařízení č. 913/2010] zejména s ohledem na úkoly správní rady koridoru pro nákladní dopravu stanovené v čl. 13 odst. 1, čl. 14 odst. 9 a čl. 18 písm. c) tohoto nařízení vykládáno v tom smyslu, že správní rada koridoru pro nákladní dopravu je oprávněna sama stanovit postup pro podávání žádostí o přidělení kapacity infrastruktury k jedinému kontaktnímu místu uvedenému v čl. 13 odst. 1 uvedeného nařízení a přitom požadovat, jako za okolností v projednávané věci, že musí být použit výhradně elektronický rezervační systém, anebo tento postup podléhá obecným ustanovením čl. 27 odst. 1 a 2 ve spojení s bodem 3 písm. a) přílohy IV směrnice [2012/34], takže může být upraven pouze provozovateli infrastruktury zúčastněnými na koridoru pro nákladní dopravu v jejich příslušném referenčním dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě?
2)
Pokud bude první otázka zodpovězena v tom smyslu, že postup v ní uvedený může být upraven pouze v referenčních dokumentech o podmínkách využívání železniční sítě provozovatelů infrastruktury zúčastněnými na koridoru pro nákladní dopravu, řídí se kontrola těchto dokumentů vnitrostátním regulačním subjektem v tomto ohledu článkem 20 nařízení č. 913/2010 nebo pouze ustanoveními směrnice [2012/34] a vnitrostátními právními předpisy přijatými k jejímu provedení?
a)
Řídí-li se kontrola podle článku 20 [nařízení č. 913/2010], je s ustanoveními tohoto článku slučitelné, že vnitrostátní regulační subjekt zpochybní taková pravidla stanovená v referenčním dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě, jako jsou pravidla uvedená v první otázce, aniž postupuje společně a jednotně s regulačními subjekty [jiných členských států, než je dotčený členský stát] zúčastněných na koridoru pro nákladní dopravu nebo je alespoň předem konzultuje ve snaze o jednotný postup?
b)
Řídí-li se kontrola ustanoveními směrnice [2012/34] a vnitrostátními právními předpisy přijatými k jejímu provedení, je s nimi, a zejména s obecnou povinností koordinace zakotvenou v čl. 57 odst. 1 [prvním pododstavci] druhé větě této směrnice, slučitelné, že vnitrostátní regulační subjekt taková pravidla zpochybní, aniž postupuje společně a jednotně s regulačními subjekty [jiných členských států, než je dotčený členský stát] zúčastněných na koridoru pro nákladní dopravu nebo je alespoň předem konzultuje ve snaze o jednotný postup?
3)
Pokud bude první otázka zodpovězena v tom smyslu, že správní rada koridoru pro nákladní dopravu je oprávněna sama stanovit postup v ní popsaný, je vnitrostátní regulační subjekt podle článku 20 nařízení č. 913/2010 nebo podle ustanovení směrnice [2012/34] a právních předpisů přijatých k jejímu provedení oprávněn kontrolovat referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě provozovatele infrastruktury nad rámec jejího obsahového souladu s postupem stanoveným správní radou a případně jej zpochybnit, obsahuje-li tento dokument pravidla týkající se tohoto postupu? V případě kladné odpovědi, jak je třeba odpovědět na druhou otázku pod písm. a) a b) ohledně této pravomoci regulačního subjektu?
4)
Mají-li vnitrostátní regulační subjekty na základě předchozích otázek pravomoc kontrolovat postup uvedený v první otázce, musí být čl. 14 odst. 1 [nařízení č. 913/2010] vykládán v tom smyslu, že rámec vymezený výkonnou radou podle tohoto ustanovení je součástí unijního práva, které je závazné pro vnitrostátní regulační subjekty a vnitrostátní soudy, má přednost před vnitrostátním právem a podléhá konečnému závaznému výkladu ze strany Soudního dvora?
5)
V případě kladné odpovědi na čtvrtou otázku, brání ustanovení příslušného regulačního rámce vymezeného podle čl. 14 odst. 1 [nařízení č. 913/2010] výkonnými radami všech koridorů pro nákladní dopravu podle čl. 8 odst. 2, podle něhož musí být kapacita infrastruktury koridoru pro nákladní dopravu zveřejňována a přidělována prostřednictvím mezinárodního systému podávání žádostí, který má být v co největší míře koordinován s ostatními koridory pro nákladní dopravu, rozhodnutí vnitrostátního regulačního subjektu, které stanoví provozovateli infrastruktury podílejícímu se na koridoru pro nákladní dopravu, pro účely jeho referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě, požadavky na koncepci tohoto systému podávání žádostí, které nebyly předmětem koordinace s vnitrostátními regulačními subjekty [jiných členských států, než je dotčený členský stát] zúčastněnými na koridorech nákladní dopravy?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 13 odst. 1, čl. 14 odst. 9 a článek 18 písm. c) nařízení č. 913/2010, jakož i čl. 27 odst. 1 a 2 směrnice 2012/34 ve spojení s přílohou IV bodem 3 písm. a) této směrnice vykládány v tom smyslu, že orgánem, který má pravomoc přijmout pravidla upravující postup pro podávání žádostí o kapacitu infrastruktury, včetně pravidla o výlučném používání určitého elektronického rezervačního systému, v jediném kontaktním místě podle tohoto čl. 13 odst. 1 písm. a) této směrnice, je správní rada zřízená v souladu s čl. 8 odst. 2 tohoto nařízení, anebo provozovatel infrastruktury definovaný v článku 3 bodě 2 uvedené směrnice.
Vzhledem k tomu, že se tato otázka týká výkladu ustanovení nařízení č. 913/2010 a směrnice 2012/34, je třeba úvodem zdůraznit, že z bodu 7 odůvodnění tohoto nařízení vyplývá, že není-li stanoveno jinak, musí být uvedené nařízení uplatňováno, aniž jsou dotčena práva a povinnosti provozovatelů infrastruktury stanovené směrnicemi 91/440 a 2001/14. Vzhledem k tomu, že směrnice 2012/34 zrušila obě tyto směrnice a že v souladu s jejím článkem 65 se odkazy na uvedené zrušené směrnice považují za odkazy na směrnici 2012/34, musí být ustanovení nařízení č. 913/2010 vykládána ve světle posledně uvedené směrnice, není-li stanoveno jinak.
Za účelem odpovědi na první otázku je tedy třeba zkoumat roli, kterou nařízení č. 913/2010 svěřuje správní radě koridorů pro nákladní dopravu, s přihlédnutím k ustanovením směrnice 2012/34 týkajícím se úkolů svěřeným provozovatelům infrastruktury.
V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že ustanovení unijního práva musí být vykládána nejen podle jejich znění, ale i podle jejich kontextu, jakož i cílů sledovaných právní úpravou, jejíž jsou součástí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. ledna 2021, De Ruiter,
C‑361/19
,
EU:C:2021:71
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud jde zaprvé o znění relevantních ustanovení nařízení č. 913/2010 a směrnice 2012/34, z čl. 8 odst. 2 tohoto nařízení vyplývá, že dotyční provozovatelé infrastruktury zřídí pro každý koridor pro nákladní dopravu správní radu, která se skládá ze zástupců takových provozovatelů a přijímá opatření, jak je výslovně stanoveno zejména v tomto čl. 8 odst. 9, v článku 12, v čl. 13 odst. 1, v čl. 14 odst. 2, 6 a 9, v čl. 16 odst. 1 uvedeného nařízení, jakož i v článku 18 uvedeného nařízení.
Podle článku 8 odst. 9 a článku 12 nařízení č. 913/2010 tedy správní rada koordinuje v souladu s vnitrostátními a evropskými plány na zavádění využívání interoperabilní informační aplikace nebo alternativních řešení, která mohou být v budoucnu k dispozici, k vyřizování žádostí o mezinárodní železniční trasy a provoz mezinárodní dopravy v koridoru pro nákladní dopravu, a dále koordinuje a zajišťuje zveřejnění harmonogramu všech prací na infrastruktuře a jejím vybavení, které omezují dostupnou kapacitu na koridoru pro nákladní dopravu.
Podle článku 13 odst. 1 nařízení č. 913/2010 dále správní rada koridoru určí nebo zřídí jediné kontaktní místo, což je společný orgán, u kterého mohou žadatelé požádat na jediném místě v rámci jediné operace o přidělení kapacity infrastruktury pro nákladní vlaky překračující alespoň jednu hranici na trase koridoru pro nákladní dopravu. V tomto ohledu podle čl. 14 odst. 2, 6 a 9, jakož i čl. 16 odst. 1 tohoto nařízení správní rada posoudí kapacitu potřebnou pro nákladní vlaky provozované na koridoru pro nákladní dopravu, podporuje koordinaci pravidel přednosti souvisejících s přidělováním kapacity v takovém koridoru, stanoví postupy k zajištění optimální koordinace přidělování kapacity mezi provozovateli infrastruktury jak pro žádosti podávané podle uvedeného čl. 13 odst. 1, tak pro žádosti obdržené dotyčnými provozovateli infrastruktury a zavede postupy pro koordinaci řízení dopravy na celém koridoru pro nákladní dopravu.
Konečně z článku 18 nařízení č. 913/2010 vyplývá, že správní rada vypracovává, pravidelně aktualizuje a zveřejňuje dokument, který v podstatě obsahuje informace o podmínkách využívání koridoru pro nákladní dopravu včetně – jak vyplývá z písmen a) a c) tohoto článku – informací obsažených v referenčních dokumentech pro jednotlivé vnitrostátní sítě, které se týkají koridoru pro nákladní dopravu, vypracovaných v souladu s postupem uvedeným v článku 27 směrnice 2012/34, jakož i informace týkající se postupů uvedených v článcích 13 až 17 tohoto nařízení.
Ze znění ustanovení nařízení č. 913/2010 uvedených v bodech 48 až 51 tohoto rozsudku vyplývá, že unijní normotvůrce chtěl výslovně upřesnit opatření, která má správní rada přijmout, a dále že tato rada hraje v podstatě roli koordinátora zejména, pokud je o kapacitu infrastruktury, informací dostupných v tomto ohledu, jakož i některých aspektů žádostí o takovou kapacitu.
Tato ustanovení však nijak nenaznačují, že by role uvedené rady mohla sahat až tak daleko, že bude určovat postup pro podávání žádostí o rezervaci kapacity infrastruktury v jediném kontaktním místě.
Zadruhé, pokud jde o úkoly svěřené provozovateli infrastruktury směrnicí 2012/34, z čl. 27 odst. 1 této směrnice vyplývá, že každý provozovatel infrastruktury musí vypracovat referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě a podle odstavce 2 tohoto článku ve spojení s přílohou IV bodem 3 písm. a) uvedené směrnice pak takový dokument obsahuje podmínky, za kterých mohou žadatelé od provozovatele infrastruktury požadovat kapacitu.
Ze znění těchto ustanovení směrnice 2012/34 tedy vyplývá, že přijímání pravidel upravujících podávání takových žádostí o kapacitu infrastruktury, jako jsou žádosti podávané v jediném kontaktním místě pro nákladní vlaky překračující alespoň jednu hranici na trase koridoru pro nákladní dopravu ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení č. 913/2010, spadá do pravomoci provozovatele infrastruktury.
Zadruhé analýza kontextu relevantních ustanovení nařízení č. 913/2010 a směrnice 2012/34 potvrzuje závěry uvedené v bodech 52 a 55 tohoto rozsudku.
Zaprvé, jak uvádí bod 26 odůvodnění uvedeného nařízení, požadavek, aby správní rada vypracovala, pravidelně aktualizovala a zveřejňovala dokument podle článku 18 téhož nařízení, má usnadnit přístup k informacím o využívání celé hlavní infrastruktury v koridoru pro nákladní dopravu obsaženým konkrétně v referenčních dokumentech o podmínkách využívání vnitrostátních sítí, jakož i zaručit nediskriminační přístup k tomuto koridoru.
Z toho vyplývá, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 71 svého stanoviska, že tento dokument má informativní povahu.
Zadruhé čl. 56 odst. 2 směrnice 2012/34 přiznává regulačnímu subjektu zavedenému v souladu s čl. 55 odst. 1 této směrnice, který je samostatným a nezávislým orgánem, pravomoc ověřit mimo jiné to, zda referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě definovaná v článku 3 bodě 26 uvedené směrnice obsahuje diskriminační ustanovení nebo přiznává provozovateli infrastruktury diskreční pravomoci, které mohou být použity k diskriminaci uchazečů. Z takové kontroly dodržování zásady zákazu diskriminace v rámci referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě tedy vyplývá, že vypracovat a zveřejnit referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě musí provozovatel infrastruktury, a nikoli správní rada, která má za úkol vymezit postup pro podávání žádostí o kapacitu infrastruktury.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr již v rámci analýzy čl. 27 odst. 1 a 2, jakož i přílohy IV směrnice 2012/34 konstatoval, že každá žádost o přidělení kapacity infrastruktury musí být podle této směrnice podána u provozovatele infrastruktury železničním podnikem v souladu s referenčním dokumentem o podmínkách využívání železniční sítě, který tento provozovatel vypracuje, a musí splňovat zásady a kritéria uvedená v tomto dokumentu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. února 2019, SJ,
C‑388/17
,
EU:C:2019:161
, bod
).
Pokud jde zatřetí o cíl sledovaný nařízením č. 913/2010 ve spojení se směrnicí 2012/34, z čl. 1 odst. 1 tohoto nařízení vyplývá, že toto nařízení stanoví pravidla pro zřizování a organizaci mezinárodních železničních koridorů pro konkurenceschopnou nákladní dopravu za účelem rozvoje evropské železniční sítě pro konkurenceschopnou nákladní dopravu, jakož i pravidla pro výběr, organizaci a řízení koridorů pro nákladní dopravu.
Jak v tomto ohledu uvádí i bod 4 odůvodnění nařízení č. 913/2010, pro optimalizaci využití sítě a pro zajištění její spolehlivosti toto nařízení zavádí doplňkové postupy na posílení spolupráce mezi jednotlivými provozovateli infrastruktury při přidělování mezinárodních tras pro nákladní vlaky.
I když je pravda, že takovou spolupráci mezi provozovateli infrastruktury v rámci koridoru pro nákladní dopravu může zaručit pouze správní rada, která má konkrétně za úkol vymezit pravidla pro provozování jediného kontaktního místa pro každý koridor pro nákladní dopravu, nevyplývá z toho, že taková správní rada má pravomoc specificky upravit postup pro podávání žádostí o kapacitu infrastruktury. Taková pravomoc by totiž mohla být ve střetu s úlohami provozovatelů infrastruktury stanovenými směrnicí 2012/34, což by odporovalo vůli unijního normotvůrce vyjádřenou v bodě 7 odůvodnění nařízení č. 913/2010, podle níž je třeba dodržovat, není-li stanoveno jinak, práva a povinnosti, které tato směrnice přiznává provozovatelům infrastruktury.
V tomto ohledu je třeba odmítnout argument společnosti DB Netz, podle kterého by tento cíl spočívající ve spolupráci mohl být ohrožen, pokud by provozovatelé infrastruktury měli pravomoc upravit v referenčním dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě pro podávání žádostí o kapacitu infrastruktury, neboť taková pravomoc by s sebou nesla riziko, že jednotlivé referenční dokumenty budou obsahovat nekoherentní pravidla.
Jak totiž uvedl generální advokát v bodě 69 svého stanoviska, postup upravený v referenčním dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě, který zahrnuje mimo jiné postup pro podávání žádostí o kapacitu infrastruktury v jediném kontaktním místě, je právě výrazem spolupráce mezi provozovateli infrastruktury, což vyplývá i z ustanovení čl. 40 odst. 1 směrnice 2012/34. V tomto ohledu je třeba dále uvést, že za účelem zaručení cíle spočívajícího ve spolupráci mezi provozovateli infrastruktury, se jeví nezbytné vykládat ustanovení nařízení č. 913/2010 týkající se role správní rady, zkoumaná v bodech 48 až 51 tohoto rozsudku, v tom smyslu, že tato správní rada má za úkol zajistit, že referenční dokumenty o podmínkách využívání železniční sítě nebudou obsahovat nekoherentní pravidla.
Z výše uvedeného vyplývá, že na první otázku je třeba odpovědět tak, že čl. 13 odst. 1, čl. 14 odst. 9 a článek 18 písm. c) nařízení č. 913/2010, jakož i čl. 27 odst. 1 a 2 směrnice 2012/34 ve spojení s přílohou IV bodem 3 písm. a) této směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že orgánem, jenž má pravomoc přijmout v rámci referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě pravidla upravující podávání žádostí o kapacitu infrastruktury, a to včetně pravidla, podle něhož bude jediné kontaktní místo ve smyslu tohoto čl. 13 odst. 1 využívat výlučně určitý elektronický rezervační systém, je provozovatel infrastruktury, který je definován v čl. 3 bodě 2 uvedené směrnice.
K druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda se kontrola pravidel pro podávání žádostí o kapacitu infrastruktury v jediném kontaktním místě stanovených v referenčním dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě, kterou provádí vnitrostátní regulační subjekt, řídí ustanoveními článku 20 nařízení č. 913/2010, nebo ustanoveními směrnice 2012/34, a konkrétně ustanoveními čl. 57 odst. 1 prvního pododstavce této směrnice, a zda musí být tato ustanovení vykládána v tom smyslu, že regulační subjekt členského státu může vznést námitku vůči těmto pravidlům bez spolupráce s regulačními subjekty ostatních členských států, které jsou součástí koridoru pro nákladní dopravu, nebo minimálně bez předchozí konzultace za účelem společného postupu.
Ze znění čl. 20 odst. 1 a 3 nařízení č. 913/2010 v podstatě vyplývá, že regulační subjekty se vzájemně konzultují a spolupracují na sledování hospodářské soutěže v rámci koridoru pro železniční nákladní dopravu, aby zajistily zejména nediskriminační přístup k příslušnému koridoru.
Článek 56 odst. 2 směrnice 2012/34 mimoto počítá s kontrolou referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě, kterou regulační subjekt provádí z vlastního podnětu „s cílem předcházet diskriminaci žadatelů“, přičemž upřesňuje, že tento subjekt „kontroluje zejména to, zda zpráva o síti [referenční dokument o podmínkách využívání železniční sítě] neobsahuje diskriminační ustanovení“. V tomto ohledu – stejně jako v souvislosti se všemi pravomocemi, které jsou jim svěřeny a k nimž patří rozhodovací pravomoc – z čl. 57 odst. 1 prvního pododstavce této směrnice vyplývá, že regulační subjekty spolupracují za účelem koordinace svého rozhodování napříč Unií.
Z toho vyplývá že, kontrola referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě regulačním subjektem za účelem zabránění diskriminačnímu zacházení může spadat jak pod ustanovení článku 20 nařízení č. 913/2010, tak pod ustanovení čl. 56 odst. 2 směrnice 2012/34. Jak článek 20 nařízení č. 913/2010, tak čl. 57 odst. 1 první pododstavec směrnice 2012/34 ukládají v takovém případě regulačním subjektům povinnost spolu spolupracovat. Nicméně v takovém případě, jako je případ dotčený ve věci v původním řízení, kdy jsou konkrétně kontrolována pravidla pro podávání žádostí o přidělení kapacity infrastruktury koridoru pro nákladní dopravu, musí regulační subjekty splnit povinnost spolupracovat stanovenou specificky v článku 20 nařízení č. 913/2010.
Pokud jde o otázku, zda a za jakých podmínek tento článek 20 vyžaduje, aby regulační subjekt členského státu sám nebo ve spolupráci s regulačními subjekty jiných členských států majících zájem na koridoru pro nákladní dopravu zkontroloval dokument provozovatele infrastruktury o síti, z uvedeného čl. 20 odst. 1 první věty na prvním místě vyplývá, že regulační subjekty musí spolupracovat za účelem dohledu nad hospodářskou soutěží v koridoru pro nákladní dopravu. Podle odstavce 3 téhož článku 20 dále platí, že v případě stížnosti ohledně služeb mezinárodní železniční nákladní dopravy nebo v rámci šetření prováděného z vlastního podnětu regulačním subjektem regulační subjekt dotčeného členského státu konzultuje regulační subjekty všech dalších členských států, přes jejichž území vede mezinárodní trasa dotyčného nákladního vlaku, a před přijetím rozhodnutí si vyžádá veškeré nezbytné informace.
Konečně podle bodu 25 odůvodnění nařízení č. 913/2010, který zrcadlí úpravu v čl. 20 odst. 1 druhé větě tohoto nařízení, je za účelem zajištění nediskriminačního přístupu k mezinárodním službám železniční dopravy nezbytné zajistit účinnou koordinaci mezi regulačními subjekty s ohledem na různé sítě, které koridor pro nákladní dopravu pokrývá.
Z článku 20 nařízení č. 913/2010 vykládaného ve světle bodu 25 odůvodnění tohoto nařízení tedy vyplývá povinnost spolupráce mezi regulačními subjekty členských států, v jejímž rámci musí v co největší míře postupovat společně, když v rámci svých kontrolních pravomocí přijímají rozhodnutí, jež mají zajistit nediskriminační přístup ke koridorům pro železniční nákladní dopravu.
Dále je třeba zdůraznit, že tato povinnost spolupráce přispívá rovněž k zajištění cíle sledovaného uvedeným nařízením, kterým je posílit spolupráci mezi provozovateli infrastruktury zejména zřizováním správních rad pověřených určením nebo vytvořením jediného kontaktního místa. Bez spolupráce mezi regulačními subjekty, které mají zejména povinnost zajistit nediskriminační přístup ke koridorům pro nákladní dopravu, by totiž hrozilo, že budou pravidla pro výběr a organizaci týkající se služeb železniční nákladní dopravy v tomtéž koridoru pro nákladní dopravu odlišná a potenciálně si budou odporovat, což by mohlo nabourat koordinaci poskytovanou jediným koordinačním místem.
V projednávané věci proto Spolková agentura pro sítě nemůže přijmout takové rozhodnutí, jako je rozhodnutí dotčené ve věci v původním řízení, aniž bude respektovat povinnost spolupráce, která vyplývá z článku 20 nařízení č. 913/2010, a konkrétně bez předchozí konzultace s ostatními dotčenými regulačními subjekty.
Jak však v podstatě uvedl generální advokát v bodě 85 svého stanoviska, z žádného ustanovení nařízení č. 913/2010 nevyplývá, že s sebou povinnost spolupráce mezi regulačními subjekty nese, že regulační subjekt členského státu musí před přijetím rozhodnutí získat souhlas od regulačních subjektů z jiných dotčených členských států nebo že je vázán rozhodnutími přijatými těmito jinými regulačními subjekty.
Z výše uvedeného vyplývá, že na druhou otázku je třeba odpovědět tak, že kontrola pravidel pro podávání žádostí o kapacitu infrastruktury v jediném kontaktním místě stanovených v referenčním dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě, kterou provádí vnitrostátní regulační subjekt, se řídí ustanoveními článku 20 nařízení č. 913/2010 a že tato ustanovení musí být vykládána v tom smyslu, že regulační subjekt členského státu nemůže vznést námitku vůči těmto pravidlům, když nesplní povinnost spolupráce, která vyplývá z tohoto článku 20, a konkrétně bez konzultace s regulačními subjekty ostatních členských států, které jsou součástí koridoru pro nákladní dopravu, za účelem společného postupu v co největší míře.
K třetí otázce
Vzhledem k odpovědi na první otázku není namístě se zabývat třetí otázkou.
Ke čtvrté otázce
Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 14 odst. 1 nařízení č. 913/2010 vykládán v tom smyslu, že rámec pro přidělování kapacity infrastruktury v koridoru pro nákladní dopravu vymezený výkonnou radou na základě tohoto ustanovení je aktem unijního práva.
V tomto ohledu si tento soud klade zejména otázku, zda tento rámec brání tomu, aby vnitrostátní regulační subjekt mohl přijmout rozhodnutí, které zavádí systém pro podávání žádostí o kapacitu infrastruktury v jediném kontaktním místě, bez koordinace s ostatními vnitrostátními regulačními subjekty dotčenými v rámci koridoru pro nákladní dopravu.
Je třeba zdůraznit, že podle čl. 8 odst. 1 nařízení č. 913/2010 zřídí dotčené členské státy – tj. státy přes jejichž území vede koridor pro nákladní dopravu – pro každý koridor pro nákladní dopravu výkonnou radu, která má za úkol definovat obecné cíle koridoru pro nákladní dopravu, dohled a přijímání opatření, která výslovně stanoví mimo jiné čl. 14 odst. 1 tohoto nařízení. Výkonná rada se skládá ze zástupců orgánů dotčených členských států a podle odstavce 4 uvedeného článku 8 přijímá rozhodnutí na základě vzájemného souhlasu těchto zástupců.
Ze znění uvedeného čl. 14 odst. 1 dále vyplývá, že výkonná rada vymezí rámec pro přidělování kapacity infrastruktury v dotyčném koridoru pro nákladní dopravu v souladu s čl. 14 odst. 1 směrnice 2001/14, který s ohledem na to, co bylo uvedeno v bodě 45 tohoto rozsudku, odpovídá čl. 39 odst. 1 směrnice 2012/34.
Podle posledně uvedeného ustanovení přitom mohou rámec pro přidělování kapacity infrastruktury stanovit právě členské státy za podmínky, že je dodržena nezávislost řízení stanovená v článku 4 této směrnice.
Z těchto ustanovení tedy vyplývá, že i když je zřízení výkonné rady podle čl. 8 odst. 1 nařízení č. 913/2010 stanoveno unijním právem, takovou výkonnou radu zřizují členské státy, a není tedy orgánem, institucí nebo jiným subjektem Unie.
Skutečnost, že výkonná rada přijímá rámec pro přidělování kapacity infrastruktury v koridoru pro nákladní dopravu ve smyslu čl. 14 odst. 1 nařízení č. 913/2010, znamená pouze, že je přijímám v rámci kolektivního postupu provozovatelů infrastruktury, a tedy dotčených členských států, jehož cílem je provést unijní právo, jak stanoví nařízení č. 913/2010 a směrnice 2012/34.
Takový rámec proto není aktem unijního práva, a nemá tedy specifické rysy unijního práva.
Z toho vyplývá, že v projednávané věci, jak uvedl generální advokát v bodě 96 svého stanoviska, rámec pro přidělování kapacity infrastruktury v koridoru pro nákladní dopravu zavedený výkonnou radou ve smyslu čl. 14 odst. 1 nařízení č. 913/2010 nebrání zásahu ze strany dotčeného vnitrostátního regulačního subjektu v takovém případě, o jaký se jedná ve věci v původním řízení, za účelem nápravy případné diskriminace v postupu pro podávání žádostí o kapacitu infrastruktury v jediném kontaktním místě, který je definován v referenčním dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě provozovatele infrastruktury.
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 14 odst. 1 nařízení č. 913/2010 musí být vykládán v tom smyslu, že rámec pro přidělování kapacity infrastruktury v koridoru pro nákladní dopravu vymezený výkonnou radou na základě tohoto ustanovení není aktem unijního práva.
K páté otázce
Vzhledem k odpovědi podané na čtvrtou otázku není namístě se zabývat pátou otázkou.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 13 odst. 1, čl. 14 odst. 9 a článek 18 písm. c) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 913/2010 ze dne 22. září 2010 o evropské železniční síti pro konkurenceschopnou nákladní dopravu, jakož i čl. 27 odst. 1 a 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/34/EU ze dne 21. listopadu 2012 o vytvoření jednotného evropského železničního prostoru, ve spojení s přílohou IV bodem 3 písm. a) této směrnice, musí být vykládány v tom smyslu, že orgánem, jenž má pravomoc přijmout v rámci referenčního dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě pravidla upravující podávání žádostí o kapacitu infrastruktury, a to včetně pravidla, podle něhož bude jediné kontaktní místo ve smyslu tohoto čl. 13 odst. 1 využívat výlučně určitý elektronický rezervační systém, je provozovatel infrastruktury, který je definován v čl. 3 bodě 2 uvedené směrnice.

2)
Kontrola pravidel upravujících podávání žádostí o kapacitu infrastruktury v jediném kontaktním místě vymezených v referenčním dokumentu o podmínkách využívání železniční sítě, kterou provádí vnitrostátní regulační subjekt, se řídí ustanoveními článku 20 nařízení č. 913/2010 a tato ustanovení musí být vykládána v tom smyslu, že regulační subjekt členského státu nemůže vznést námitku vůči těmto pravidlům, když nesplní povinnost spolupráce, která vyplývá z tohoto článku 20, a konkrétně bez konzultace s regulačními subjekty ostatních členských států, které jsou součástí koridoru pro nákladní dopravu, za účelem společného postupu v co největší míře.

3)
Článek 14 odst. 1 nařízení č. 913/2010 musí být vykládán v tom smyslu, že rámec pro přidělování kapacity infrastruktury v koridoru pro nákladní dopravu vymezený výkonnou radou na základě tohoto ustanovení není aktem unijního práva.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.