CELEX: 62015TJ0249
Žig Europske unije
Postupak prigovora
Prijava figurativnog žiga Europske unije QUILAPAYÚN
Relativni razlog za odbijanje
Dobro poznati žig
Članak 8. stavak 2. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 2. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001)
Nositelj žiga

Okolnosti spora
Eduardo Carrasco Pirard i druge stranke u postupku pred žalbenim vijećem Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO), čija se imena nalaze u prilogu (u daljnjem tekstu: podnositelji prijave), podnijeli su EUIPO‑u 16. rujna 2010. prijavu za registraciju žiga Europske unije, na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (
SL 2009., L 78, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.), kako je izmijenjena (zamijenjena Uredbom (EU) 2017/1001 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. lipnja 2017. o žigu Europske unije (
SL 2017., L 154, str. 1
.)).
Prijava za registraciju žiga podnesena je za sljedeći figurativni znak:
Proizvodi i usluge za koje je zatražena registracija pripadaju razredima 9, 16 i 41 u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, te za svaki od tih razreda odgovaraju sljedećem opisu:
–
razred 9.: „znanstveni, nautički, geodetski, fotografski, kinematografski i optički aparati i instrumenti kao i aparati i instrumenti za vaganje, mjerenje, signalizaciju, kontrolu (inspekciju), za pomoć (spašavanje) i za obuku; aparati i instrumenti za vođenje, distribuiranje, transformiranje, akumuliranje, podešavanje ili upravljanje električne struje; uređaji za snimanje, prijenos i reprodukciju zvuka ili slike; magnetne podloge za snimanje, akustičke ploče; automati i mehanizmi za uređaje koji se pokreću uz prethodno ubacivanje kovanica; registarske blagajne, računari, oprema za obradu podataka i računala; vatrogasni aparati”;
–
razred 16.: „papir, karton i proizvodi od tih materijala koji nisu obuhvaćeni drugim razredima; tiskarski proizvodi; proizvodi za uvezivanje knjiga; fotografije; pribor za pisanje; ljepila (ljepljive tvari za papirnate proizvode ili za kućanstvo; slikarski pribor; kistovi; pisaći strojevi i uredski pribor (osim namještaja); oprema za nastavu i obuku (osim aparata); plastični materijali za ambalažu (koji nisu obuhvaćeni drugim razredima); slova [tiskarska slova]; klišeji”;
–
razred 41.: „obuka; stručno osposobljavanje; razonoda; sportske i kulturne djelatnosti”.
Prijava za registraciju žiga Europske unije objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 181/2010 od 27. rujna 2010.
Dana 27. prosinca 2010. tužitelj, JT, podnio je, sukladno članku 41. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 46. Uredbe br. 2017/1001), prigovor na traženu registraciju prijavljenog žiga za proizvode i usluge navedene u točki 3. ove presude.
Prigovor se temeljio na sljedećim ranijim žigovima:
–
dobro poznati žig u Europskoj uniji, prikazan u daljnjem tekstu, u dijelu u kojem obuhvaća uslugu „glazbena skupina” iz razreda 41.:
–
francuski žig registriran 22. lipnja 1998. pod brojem 98738516, prikazan u daljnjem tekstu, u dijelu u kojem obuhvaća proizvode i usluge iz razreda 9., 16. i 41.:
–
međunarodni žig registriran 24. prosinca 2002. pod brojem 801761, prikazan u daljnjem tekstu, u dijelu u kojem obuhvaća proizvode i usluge iz razreda 9., 16. i 41.:
U prilog prigovoru navedeni su razlozi iz članka 8. stavka 1. točaka (a) i (b) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 1. točke (a) i (b) Uredbe br. 2017/1001).
Odlukom od 2. prosinca 2013. Odjel za prigovore je na temelju samog ranije dobro poznatog žiga djelomično prihvatio prigovor odbijajući prijavu za registraciju za „magnetne podloge za snimanje, akustičke ploče” iz razreda 9. i za „razonoda; sportske i kulturne djelatnosti“ iz razreda 41. Smatrao je da dokumenti koje je podnio tužitelj dokazuju da je raniji neregistrirani žig bio dobro poznat kao naziv glazbene skupine i da ga se neprekinuto rabilo u Uniji i osobito u Španjolskoj. On je osim toga smatrao da je, s jedne strane, „razonoda” iz razreda 41. bila obuhvaćena suprotstavljenim žigovima i da su, s druge strane, „magnetne podloge za snimanje, akustičke ploče” iz razreda 9., kao i „sportske i kulturne djelatnosti” iz razreda 41., obuhvaćene prijavljenim žigom, bile slične uslugama obuhvaćenima ranijim žigom. Slijedom toga, uzimajući u obzir to da su suprotstavljeni znakovi bili istovjetni, i da su spomenuti proizvodi i usluge bili istovjetni odnosno slični, Odjel za prigovore je zaključio da postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu između tih žigova za te proizvode i usluge.
Podnositelji prijave su 29. siječnja 2014. EUIPO‑u podnijeli žalbu protiv odluke Odjela za prigovore na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 (koji su postali članci 66. do 71. Uredbe 2017/1001).
Odlukom od 13. ožujka 2015. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) drugo žalbeno vijeće OHIM‑a poništilo je odluku Odjela za prigovore i odbilo prigovor u cijelosti. Preciziralo je da se će se prigovor ispitati na temelju samog ranijeg dobro poznatog žiga jer je francuski žig registriran pod brojem 98738516 bio proglašen ništavim, kao i slijedom toga međunarodni žig registriran pod brojem 801761. Osim toga je utvrdilo da, usto što tužitelj nije podnio dokaz da je „stvarni nositelj” ranijeg dobro poznatog žiga, podnositelji prijave tvrde da su oni nositelji tog žiga. Žalbeno je vijeće dodalo da mu Uredba br. 207/2009 ne daje nikakvu nadležnost za utvrđivanje svojstva nositelja ranijeg dobro poznatog neregistriranog žiga jer je to pitanje obuhvaćeno nadležnošću nadležnog nacionalnog suda.
Postupak i zahtjevi stranaka
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 15. svibnja 2015. tužitelj je zatražio besplatnu pravnu pomoć. Predsjednik Općeg suda je rješenjem od 29. listopada 2015. odobrio tužitelju besplatnu pravnu pomoć.
Dopisom od 6. kolovoza 2015. Opći je sud podsjetio tužitelja da mu je u okviru postupka dodjele besplatne pravne pomoći identitet bio zaštićen i upitao ga želi li da to bude tako i u glavnom postupku. Slijedom tužiteljeva pristanka, predsjednik četvrtog vijeća Općeg suda je 28. kolovoza 2015. odlučio da mu se u ovom predmetu zaštiti identitet.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
odbije prijavu za registraciju prijavljenog žiga za proizvode i usluge iz razreda 9. i 41.
EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
tužitelju naloži snošenje troškova.
Pravo
Argumenti stranaka
Tužitelj u prilog tužbi ističe jedini tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci u tumačenju i primjeni članka 8. stavka 2. točke (c) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 8. stavak 2. točka (c) Uredbe 2017/1001) u vezi s člankom 6.a stavkom 1. Pariške konvencije za zaštitu industrijskog vlasništva od 20. ožujka 1883., kako je revidirana i izmijenjena (u daljnjem tekstu: Pariška konvencija).
Tužitelj kao prvo tvrdi da iz zajedničkog tumačenja članka 8. stavka 2. točke (c) i članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 proizlazi da za prigovor zahtjevu za registraciju žiga moraju biti ispunjena dva uvjeta, odnosno, kao prvo, da je žig na kojemu se temelji prigovor dobro poznat na relevantnom području u trenutku podnošenja prijave za registraciju žiga i, kao drugo, da postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu na području na kojem se štiti raniji žig zbog toga što su dva žiga istovjetna ili slična i zbog toga što su istovjetni ili slični proizvodi ili usluge koje ta dva žiga opisuju. Međutim, prema tužiteljevom mišljenju, ta su dva uvjeta u ovom slučaju ispunjena.
Tužitelj se među ostalim poziva na odluku tijela Oficina Española de Patentes y Marcas (Španjolski ured za patente i žigove) koje je odbilo registraciju nacionalnog žiga QUILAPAYÚN u njegovu korist, odluku tijela Instituto nacional de propiedad industrial (INAPI, Nacionalni institut za industrijsko vlasništvo, Čile) i potvrdu udruženja Sociedad chilena del derecho de autor (SCD, Čileansko udruženje za autorska prava) u potporu argumentu prema kojem se prijavljeni žig ne može registrirati u korist podnositelja prijave jer je znak QUILAPAYÚN povezan sa zajednicom osoba kojoj pripadaju kako on sam tako i podnositelji prijave.
Stoga tužitelj tvrdi da je Odjel za prigovore pravilno protumačio odredbe članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 8. stavkom 2. točkom (c) iste uredbe i člankom 6.a Pariške konvencije, odbivši registraciju prijavljenog žiga samo u korist podnositelja prijave jer je postojao raniji žig koji je bio dobro poznat u Uniji i osobito u Španjolskoj, čiji je on nositelj. U tom pogledu tužitelj navodi da je on jedini održao stalne komercijalne, poslovne i umjetničke odnose koristeći znak QUILAPAYÚN.
Tužitelj dodaje da je žig QUILAPAYÚN 1998. bio registriran u Francuskoj prije nego što su njegovu registraciju 2003. poništili francuski sudovi. U tom pogledu tužitelj smatra da su poništenjem registracije nacionalnog žiga francuski sudovi počinili tešku pogrešku u ocjeni te da se ta odluka u svakom slučaju odnosi samo na državno područje Francuske.
Tužitelj također navodi da je 2002. registrirao žig QUILAPAYÚN pri Svjetskoj organizaciji za intelektualno vlasništvo (WIPO) i da je ta registracija valjana do 24. prosinca 2012. te da joj se podnositelji prijave nisu protivili.
Registracije žigova QUILAPAYÚN u Francuskoj i pri WIPO‑u dokazuju tužiteljevu želju da zaštiti znak QUILAPAYÚN prije nego što su podnositelji prijave osnovali novu glazbenu skupinu 2003.
Budući da nisu postojali propisi o zajedničkom nositeljstvu žiga odnosno imena i uzimajući u obzir činjenicu da je glazbena skupina pod tužiteljevim vodstvom, nakon što su podnositelji prijave napustili skupinu, nastavila djelovati pod imenom QUILAPAYÚN na temelju „časnog sporazuma”, podnositelji prijave koji su 2003. osnovali novu glazbenu skupinu nisu smjeli rabiti znak QUILAPAYÚN da bi izbjegli zabunu kod javnosti i medija.
Tužitelj osim toga ističe da su se podnositelji prijave, prije nego što je osnovana nova skupina 2003., posvetili zadaćama koje nisu imale veze s glazbom, da su živjeli u posve različitim dijelovima svijeta, da su se ponovno okupljali uglavnom tijekom godišnjih odmora za točno određene koncerte profitirajući od zagarantirane publike koja se okupila zbog drugih umjetničkih događanja, da su se ponovno okupljali u svim mogućim kombinacijama, uključujući sa svojom djecom, i da pod imenom QUILAPAYÚN nisu stvorili nikakva značajna djela.
Nasuprot tome, što se tiče tužitelja, uz njegove isključive odnose s diskografskom kućom pod imenom QUILAPAYÚN i komercijalne, poslovne i umjetničke odnose ostvarene korištenjem znaka QUILAPAYÚN, različiti izresci iz tiska dokazuju stalnu uporabu ranijeg žiga, barem u Španjolskoj, i na način koji pokazuje da je bio dobro poznat. On je jedini član originalne skupine koji je stalno putovao svijetom, uglavnom Europom i Čileom, tijekom 40 godina pod imenom QUILAPAYÚN. On je također od 1988. do 2003. izdao tri kompaktna diska i dvije kompilacije, koji su svi naišli na vrlo dobar prijem publike i kritičara. Tijekom svih tih godina podnositelji prijave nisu bili dio skupine.
EUIPO početno ističe da tužitelj ne osporava pobijanu odluku time što smatra da raniji francuski i međunarodni žigovi ne mogu biti temelj prigovora.
Zatim, EUIPO tvrdi da se uvjeti koji su nužni za podnošenje prigovora ne ograničavaju na one predviđene u članku 8. Uredbe br. 207/2009. Podnositelj prigovora također mora poštovati uvjete određene pravilom 19. stavkom 2. točkom (b) Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (
SL 1995., L 303, str. 1
.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17, svezak 1., str. 84.) (koje je kasnije postalo članak 7. stavak 2. točka (b) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2017/1430 od 18. svibnja 2017. o dopuni Uredbe br. 207/2009 i kojom se stavljaju izvan snage uredbe br. 2868/95 i (EZ) br. 216/96 (
SL 2017., L 205, str. 1
.)) i člankom 41. stavkom 1. točkom (a) Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 46. stavak 1. točka (a) Uredbe 2017/1001), prema kojima podnositelj prigovora mora podnijeti dokaze da ima pravo podnijeti prigovor. Stoga je podnositelj prigovora morao dokazati ne samo da je raniji žig bio dobro poznat, nego i svoje svojstvo nositelja tog žiga.
EUIPO osim toga tvrdi da podnositelji prijave nisu osporili to da je raniji žig bio dobro poznat.
EUIPO je također istaknuo da se tužiteljevi argumenti kojima dokazuje da je nositelj ranijeg žiga usredotočuju na to da je žig bio dobro poznat, upućivanjem na odluke nacionalnih ureda za žigove i nacionalnih sudova, na komercijalne, poslovne i umjetničke odnose koje je održavao da bi očuvao znak QUILAPAYÚN i na registracije za zaštitu tog znaka.
EUIPO tvrdi da ni tužitelj ni podnositelji prijave nisu isključivi nositelji znaka QUILAPAYÚN. Odluke nacionalnih ureda i sudova, kao i sudska praksa na koju se poziva tužitelj dokazuju, nasuprot tome, da se potonji ne može pozvati na bilo kakvo isključivo pravo na raniji žig. Na raspravi, u odgovoru na pitanje Općeg suda, EUIPO je ustvrdio da se u postupku pred njim nitko nije pozvao na pitanje suvlasništva nad ranijim žigom te da je prekasno da se na njega poziva po prvi put pred Općim sudom.
Dokumenti koje je podnio tužitelj ne dokazuju da su mu podnositelji prijave odobrili da bude isključivi nositelj ranijeg žiga. Komercijalni, poslovni i umjetnički odnosi koje je tužitelj održavao da bi zajamčio kontinuitet ranijeg žiga ne dokazuju sami po sebi da on ima svojstvo njegova isključivog nositelja. Žigovi koji odgovaraju znaku QUILAPAYÚN koji su bili predmet registracije su proglašeni svi ništavima, a prijave za registraciju tog znaka su sve odbijene.
Prema EUIPO‑ovu mišljenju, žalbeno je vijeće dakle pravilno odlučilo odbiti prigovor kao neosnovan, primjenom odredaba pravila 20. stavka 1. Uredbe br. 2868/95 (koje je postalo članak 8. stavak 1. i članak 7. Delegirane uredbe 2017/1430).
Konačno, EUIPO dodaje da, s obzirom na to da su podnositelji prijave mogli rabiti žig, ali ga nisu imali pravo registrirati, nijedan argument koji se odnosi na zajedničku uporabu žiga nije relevantan. Prema EUIPO‑ovom mišljenju, jedino pitanje o kojemu je žalbeno vijeće moralo odlučiti jest ono je li tužitelj nositelj isključivih prava na raniji žig i može li prema tome podnijeti prigovor protiv registracije prijavljenog žiga. Ako je odgovor niječan, prigovor se mogao samo odbiti a da to ne utječe na valjanost registracije žiga čiju registraciju traže podnositelji prijave. Prema EUIPO‑ovom mišljenju, samo sud može odlučiti o tome tko je nositelj i tko ima pravo podnijeti prijavu za registraciju žiga Europske unije. Međutim, budući da članak 101. stavak 2. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 129. stavak 2. Uredbe 2017/1001) nije predvidio tužbu koja bi se odnosila na svojstvo nositelja žiga, mora se primijeniti nacionalno pravo.
Ocjena Općeg suda
Članak 8. stavak 1. točke (a) i (b) Uredbe br. 207/2009 propisuju:
„1.   Na temelju prigovora nositelja ranijeg žiga, žig za koji je podnesena prijava za registraciju neće se registrirati:
(a)
ako je istovjetan s ranijim žigom i ako su proizvodi ili usluge za koje je podnesena prijava za registraciju istovjetni s proizvodima ili uslugama za koje je raniji žig zaštićen;
(b)
ako zbog njegove istovjetnosti ili sličnosti s ranijim žigom i istovjetnosti ili sličnosti proizvoda ili usluga obuhvaćenih tim žigovima postoji vjerojatnost dovođenja javnosti u zabludu na državnom području na kojem je zaštićen raniji žig; vjerojatnost dovođenja u zabludu uključuje vjerojatnost dovođenja u svezu s ranijim žigom.”
Prema članku 8. stavku 2. točki (c) Uredbe br. 207/2009, „raniji žigovi” definirani su osobito kao oni koji su, na dan prijave za registraciju žiga Europske unije ili, gdje je to primjereno, na dan kada je zatraženo pravo prvenstva u odnosu na prijavu za registraciju žiga Europske unije, dobro poznati u državi članici u smislu članka 6.a Pariške konvencije.
Članak 41. stavak 1. točka (a) Uredbe br. 207/2009 određuje da prigovor registraciji žiga Europske unije, u slučaju predviđenom u članku 8. stavku 1. iste uredbe, mogu podnijeti „nositelji ranijih žigova navedenih u članku 8. stavku 2.”.
Pravilo 19. stavak 2. Uredbe br. 2868/95 predviđa:
„[P]odnositelj prigovora […] podnosi dokaz o postojanju, valjanosti i opsegu zaštite njegova ranijeg znaka ili ranijeg prava, kao i dokaz o njegovoj ovlaštenosti da podnese prigovor”. Podnositelj prigovora osobito osigurava sljedeće dokaze:
[…]
(b)
Ako se prigovor temelji na dobro poznatom žigu u skladu s člankom 8. stavkom 2. točkom (c) Uredbe [br. 207/2009], dokaz koji potvrđuje da je žig dobro poznat na odgovarajućem području.”
Na temelju pravila 20. stavka 1. Uredbe br. 2868/95, ako podnositelj prigovora nije dokazao postojanje, valjanost i opseg zaštite ranijeg žiga ili ranijeg prava, kao ni svoje ovlaštenje da podnese prijavu, prijava se odbacuje kao neosnovana.
Iz odredaba navedenih u točkama 33. do 37. ove presude proizlazi da je za podnošenje prigovora, u smislu članka 8. stavka 1. Uredbe br. 207/2009, na temelju dobro poznatog žiga, u smislu članka 8. stavka 2. točke (c) navedene uredbe, podnositelj prigovora morao dokazati da je žig dobro poznat u državi članici u smislu članka 6.a Pariške konvencije te da je njegov nositelj.
U ovom je slučaju tužitelj podnio prigovor registraciji prijavljenog žiga temeljeći se na tri ranija žiga (vidjeti točku 6. ove presude). Odjel za prigovore i žalbeno vijeće ispitali su prigovor samo u dijelu koji se odnosi na neregistrirani dobro poznati žig, što stranke nisu osporavale, a što treba odobriti uzimajući u obzir proglašenje francuskog žiga ništavim i, slijedom toga, poništenjem učinaka međunarodnog žiga.
Što se tiče uvjeta koji se odnosi na to da je raniji žig bio dobro poznat, žalbeno je vijeće podsjetilo na ocjenu Odjela za prigovore prema kojoj je raniji žig dobro poznat u Uniji i osobito u Španjolskoj, što podnositelji prijave nisu osporavali.
Ispitivanje žalbenog vijeća odnosilo se isključivo na pitanje je li tužitelj nositelj ranijeg žiga i je li prema tome ovlašten podnijeti prigovor registraciji prijavljenog žiga. Žalbeno je vijeće ustanovilo da tužitelj nije dokazao da je „stvarni” nositelj ranijeg žiga jer su podnositelji prijave također ustvrdili da su nositelji tog žiga. Ukratko, žalbeno vijeće tužitelju prigovara da nije dokazao da je „isključivi” nositelj ranijeg žiga, što je EUIPO potvrdio u odgovoru na tužbu i na raspravi.
U tom pogledu valja uvodno podsjetiti da dokaz toga da je netko nositelj neregistriranog žiga, kao što je raniji žig u ovom slučaju, podliježe posebnim uvjetima. Tužitelj ne može primjerice podnijeti potvrdu da je podnio odnosno registrirao žig na kojem se temelji prigovor da bi dokazao da je nositelj tog žiga. On mora podnijeti dokaz da je uporabom ranijeg neregistriranog žiga stekao prava na nj (vidjeti u tom smislu presudu od 18. siječnja 2012., Tilda Riceland Private/OHIM – Siam Grains (BASmALI),
T‑304/09
,
EU:T:2012:13
, t.
17.
).
Usto, na jedno pitanje Općeg suda na raspravi tužitelj je odgovorio da pravila o postupku prigovora ne predviđaju nužnost dokazivanja tko je bio nositelj ranijeg dobro poznatog žiga podnošenjem službenog dokumenta iz kojeg proizlazi da je određena osoba nositelj tog žiga jer taj žig nije bio registriran. Nasuprot tomu, on je istaknuo da je podnio dokaze da je rabio raniji dobro poznati žig pomoću kojih se mogla utvrditi veza između njega i navedenog žiga.
Valja utvrditi da žalbeno vijeće nije ispitalo te dokaze da je tužitelj koristio ili rabio raniji žig. Ono se ograničilo na utvrđenje da tužitelj nije podnio dokaz da je bio njegov nositelj i da su, osim toga, podnositelji prijave također tvrdili da su nositelji tog žiga.
Dakle, za žalbeno vijeće, s obzirom na to da tužitelj nije mogao dokazati da je bio isključivi nositelj ranijeg žiga i uzimajući u obzir podnesene dokaze te zbog činjenice da su podnositelji prijave također tvrdili da su njegovi nositelji, on nije bio ovlašten podnijeti prigovor, u smislu članka 8. stavka 1. Uredbe br. 207/2009.
Međutim, ni iz jedne odredbe navedene u točkama 33. do 37. ove presude ne proizlazi da podnositelj prigovora, na temelju članka 8. stavka 2. točke (c) Uredbe br. 207/2009 treba dokazati da je „isključivi” nositelj ranijeg neregistriranog dobro poznatog žiga na kojem temelji svoj prigovor. Iz odredaba članka 41. Uredbe br. 207/2009, pravila 19. stavka 2. i pravila 20. stavka 1. Uredbe br. 2868/95 zaključuje se da je podnositelj prigovora obvezan dokazati da je stekao dovoljna prava na raniji neregistrirani dobro poznati žig, u smislu članka 8. stavka 2. točke (c) Uredbe br. 207/2009 da bi ga se smatralo nositeljem tog žiga, što ne podrazumijeva da treba dokazati da je bio njegov isključivi nositelj.
Pravilo 15. stavak 1. Uredbe br. 2868/95 (koje je postalo članak 2. stavak 1. Delegirane uredbe 2017/1430) usto određuje da „[a]ko raniji žig ima više nositelja (suvlasnici) ili ako ranije pravo može ostvarivati više osoba, prigovor mogu podnijeti bilo koji ili svi nositelji ili ovlaštene osobe”, što, kako je EUIPO potvrdio na raspravi, omogućuje svakom suvlasniku ranijeg žiga da podnese prigovor na registraciju prijavljenog žiga.
U tom pogledu valja istaknuti da, kad bi se zahtijevalo da podnositelj prigovora bude isključivi nositelj ranijeg žiga, ni tužitelj ni podnositelji prijave ne bi mogli podnijeti prigovor na to da znak QUILAPAYÚN registrira treća osoba, osim u slučaju kad bi prigovor toj registraciji podnijeli svi zajedno jer su svi oni nositelji tog znaka.
Međutim, to što je tužitelj stekao prava na raniji neregistrirani žig omogućuje mu da podnese prigovor na registraciju prijavljenog žiga, neovisno o pitanju jesu li i drugi, među kojima su i podnositelji prijave, također stekli prava na taj žig zato što su ga rabili, što su oni također mogli učiniti.
Valja dakle smatrati da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku koja se tiče prava kad je od tužitelja zahtijevalo da dokaže da je isključivi nositelj ranijeg žiga a da nije ispitalo je li dovoljno da je on njegov zajednički nositelj.
Taj se zaključak ne dovodi u pitanje EUIPO‑ovim argumentom prema kojem je tužitelj po prvi put pred Općim sudom ustvrdio da je zajednički nositelj ranijeg žiga. Valja podsjetiti da je Odjel za prigovore prihvatio tužiteljev prigovor a da pritom nije razmatrao pitanje tko je nositelj ranijeg žiga. Osim toga, budući da je odluka Odjela za prigovore bila u njegovu korist, tužitelj se na nju nije žalio. Međutim, kako je na raspravi naveo EUIPO, u žalbi koju su podnijeli podnositelji prijave protiv odluke Odjela za prigovore pred žalbenim vijećem, oni su osporili tužiteljevo svojstvo nositelja ranijeg žiga. Iako je, međutim, točno da se u očitovanjima prilikom odgovora pred žalbenim vijećem tužitelj nije pozvao na pravilo 15. Uredbe br. 2868/95, on nije isključio mogućnost da raniji žig ima više nositelja. U tom je smislu naveo da su zbog nepostojanja izričite odluke što se tiče „zajedničkog nositeljstva žiga” istodobno nastale dvije skupine glazbenika, od kojih je svaka polagala prava na znak QUILAPAYÚN. U tim okolnostima EUIPO nije mogao tvrditi da je pojam suvlasništva po prvi put istaknut pred Općim sudom (vidjeti u tom smislu presudu od 6. travnja 2017., Nanu‑Nana Joachim Hoepp/EUIPO – Fink (NANA FINK),
T‑39/16
,
EU:T:2017:263
, t.
16.
i
25.
).
Slijedi da treba prihvatiti jedini tužbeni razlog i poništiti pobijanu odluku. Nadalje, što se tiče dijela tužiteljeva tužbenog zahtjeva kojim se od Općeg suda traži da odbije prijavu za registraciju prijavljenog žiga za proizvode i usluge iz razreda 9. i 41., valja podsjetiti da ovlast za preinaku, koju Opći sud ima na temelju članka 65. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 (koji je postao članak 72. stavak 3. Uredbe 2017/1001), nema za učinak dodjelu ovlasti za provođenje ocjene o kojoj navedeno vijeće još nije zauzelo stajalište. Izvršavanje ovlasti za izmjenu treba dakle biti ograničeno načelno na situacije u kojima Opći sud može donijeti, nakon izvršenog nadzora nad ocjenom žalbenog vijeća, na temelju činjeničnih i pravnih elemenata kako su utvrđeni, odluku koju je žalbeno vijeće trebalo donijeti (presuda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, t.
72.
). U tom pogledu valja istaknuti da je žalbeno vijeće utemeljilo pobijanu odluku samo na činjenici da tužitelj nije dokazao da je isključivi nositelj ranijeg žiga a da pritom nije ispitalo je li dovoljno da je on njegov zajednički nositelj. U tim okolnostima nije na Općem sudu da u ovom slučaju ispita argumentaciju koja se odnosi na tužiteljevo stjecanje prava na raniji neregistrirani žig. Zahtjev za preinaku pobijane odluke koji je postavio tužitelj na temelju te argumentacije treba prema tome odbiti.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Međutim, u ovom slučaju, tužitelj koji je uspio u postupku nije podnio zahtjev za snošenje troškova.
Stoga valja odlučiti da će svaka stranka snositi vlastite troškove.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (četvrto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se odluka drugog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 13. ožujka 2015. (predmet R 354/2014‑2).

2.
U preostalom dijelu tužba se odbija.

3.
Svaka stranka snosi svoje troškove.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 11. prosinca 2017.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski
(
)	Popis drugih stranaka u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a priložen je samo verziji koja je dostavljena strankama.