CELEX: 62018CJ0360
Præjudiciel forelæggelse
forordning (EU) nr. 1360/2013
landbrug
fælles markedsordning
sukkersektoren
produktionsafgift
effektiv virkning
ret til tilbagebetaling af beløb, som er betalt for meget
anvendelse af nationale regler om forældelsesfrister
effektivitetsprincippet

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets forordning (EU) nr. 1360/2013 af 2. december 2013 om fastsættelse af produktionsafgifter i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02, 2002/03, 2003/04, 2004/05 og 2005/06, den koefficient, som kræves for beregning af tillægsafgiften for produktionsårene 2001/02 til 2004/05, og det beløb, som sukkerproducenterne skal betale sukkerroesælgere som følge af forskellen mellem den maksimale afgift og den afgift, der skal opkræves for produktionsårene 2002/03, 2003/04 og 2005/06 (
EUT 2013, L 343, s. 2
).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Cargill Deutschland GmbH og Hauptzollamt Krefeld (hovedtoldkontoret i Krefeld, Tyskland) vedrørende tilbagebetaling af produktionsafgifter i sukkersektoren, der var betalt i produktionsårene 2001/02 til 2004/05.
Retsforskrifter
EU-retten
10., 11., 13. og 23. betragtning til forordning nr. 1360/2013 har følgende ordlyd:
»(10)
Den 27. september 2012 erklærede Domstolen i de forenede sager C-113/10, C-147/10 og C-234/10 [Kommissionens forordning (EF) nr. 1193/2009 af 3. november 2009 om berigtigelse af forordning (EF) nr. 1762/2003, (EF) nr. 1775/2004, (EF) nr. 1686/2005 og (EF) nr. 164/2007 og om fastsættelse af produktionsafgifterne i sukkersektoren for produktionsåret 2002/03, 2003/04, 2004/05, 2005/06 (
EUT 2009, L 321, s. 1
)] for ugyldig, idet den anførte, at ved beregningen af det anslåede gennemsnitlige tab pr. ton af varen skulle artikel 15, stk. 1, litra d), i [Rådets forordning (EF) nr. 1260/2001 af 19. juni 2001 om den fælles markedsordning for sukker (
EFT 2001, L 178, s. 1
)] fortolkes således, at det samlede restitutionsbeløb omfatter det samlede eksportrestitutionsbeløb, der rent faktisk blev betalt.
(11)
Afgifter i sukkersektoren bør følgelig fastsættes på det relevante niveau. […]
[…]
(13)
[D]e justerede afgifter bør anvendes fra samme datoer som de afgifter, der blev erklæret for ugyldige.
[…]
(23)
Af hensyn til retssikkerheden og for at sikre ensartet behandling af de berørte operatører i de forskellige medlemsstater er det nødvendigt at fastsætte en fælles dato, hvor de ved nærværende forordning fastsatte afgifter bør fastlægges […] Denne frist bør dog ikke finde anvendelse, hvis medlemsstaterne i henhold til national ret skal tilbagebetale de berørte operatører efter denne dato.«
I denne forordnings artikel 1, stk. 1, bestemmes:
»Produktionsafgifterne i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02, 2002/03, 2003/04, 2004/05 og 2005/06 er de i punkt 1 i bilaget fastsatte.«
Nævnte forordnings artikel 2 har følgende ordlyd:
»Datoen for fastlæggelse, jf. artikel 2, stk. 2, andet afsnit, i [Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 om gennemførelse af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (
EFT 2000, L 130, s. 1
)], af de ved nærværende forordning fastsatte afgifter er senest den 30. september 2014, undtagen hvis medlemsstater forhindres i at overholde denne frist på grund af anvendelsen af national lovgivning i forbindelse med tilbagebetaling til økonomiske operatører af betalte med ikke skyldige beløb.«
Samme forordnings artikel 3, stk. 2-4, fastsætter de datoer, hvorfra de produktionsafgifter, der fremgår af punkt 1 i bilaget til forordningen, finder anvendelse for produktionsårene 2001/02 til 2005/06.
13. og 14. betragtning til Rådets forordning (EU) 2018/264 af 19. februar 2018 om fastsættelse for produktionsåret 1999/2000 af produktionsafgifterne og koefficienten for beregning af tillægsafgiften for sukker og om fastsættelse for produktionsåret 2000/01 af produktionsafgifterne for sukker (
EUT 2018, L 51, s. 1
) er affattet således:
»(13)
Af hensyn til retssikkerheden og for at sikre en ensartet behandling af de økonomiske operatører i de forskellige medlemsstater er det nødvendigt at fastsætte en dato for, hvornår de ved nærværende forordning fastsatte afgifter bør fastlægges […] Denne frist bør dog ikke finde anvendelse, hvis medlemsstaterne i henhold til national ret skal tilbagebetale de berørte operatører efter denne dato.
(14)
Forskellen mellem de beløb, som blev opkrævet med urette for produktionsafgifter i sukkersektoren, som er fastlagt ved [Kommissionens forordning (EF) nr. 2267/2000 af 12. oktober 2000 om fastsættelse for produktionsåret 1999/2000 af produktionsafgifterne og koefficienten for beregning af tillægsafgiften for sukker (
EFT 2000, L 259, s. 29
)] og [Kommissionens forordning (EF) nr. 1993/2001 af 11. oktober 2001 om fastsættelse for produktionsåret 2000/01 af produktionsafgifterne for sukker (
EFT 2001, L 271, s. 15
)], og de afgifter, der er fastlagt ved nærværende forordning, bør betales tilbage.«
Denne forordnings artikel 2, stk. 2, bestemmer:
»Forskellen mellem de afgifter, der er fastlagt ved forordning […] nr. 2267/2000 og […] nr. 1993/2001, og de afgifter, der er fastsat i artikel 1 i nærværende forordning, skal betales tilbage til de økonomiske operatører, der har betalt afgifter for produktionsårene 1999/2000 og 2000/01, efter behørigt begrundet ansøgning.«
Tysk ret
§ 12, stk. 1, første punktum, i Gesetz zur Durchführung der Gemeinsamen Marktorganisationen und der Direktzahlungen (lov om gennemførelse af de fælles markedsordninger og direkte betalinger) (Bundesgesetzblatt 2017, del I, s. 3746) bestemmer følgende:
»Afgiftslovens […] bestemmelser finder tilsvarende anvendelse på afgifter til markedsordningsformål, der opkræves vedrørende varer under markedsordninger, medmindre andet er fastsat i denne lov eller ved bekendtgørelse på grundlag af denne lov.«
Ved afgiftslovens § 37, stk. 2, første og andet punktum, bestemmes det:
»Såfremt en skat eller afgift […] er blevet betalt eller tilbagebetalt uden retlig grund, har den, for hvis regning betalingen er foretaget, over for modtageren af betalingen krav på tilbagebetaling af det betalte eller tilbagebetalte beløb. Dette gælder også, såfremt den retlige grund til betalingen eller tilbagebetalingen senere bortfalder.«
Denne lovs § 164, stk. 1, § 164, stk. 1, 2 og 4, har følgende ordlyd:
»(1)   Afgifterne kan […] fastsættes generelt eller konkret med forbehold for efterprøvelse, uden at dette kræver begrundelse […]
(2)   Så længe forbeholdet gælder, kan afgiftsfastsættelsen ophæves eller ændres.
[…]
(4)   Forbeholdet for efterprøvelse bortfalder, når fastsættelsesfristen udløber.«
Lovens § 169, stk. 1 og 2, fastsætter:
»(1)   En afgift kan ikke længere fastsættes, annulleres eller ændres, når fastsættelsesfristen er udløbet. […]
(2)   Fastsættelsesfristen udgør:
1.
et år for forbrugsafgifter og refusioner af forbrugsafgifter
2.
fire år for afgifter og afgiftsrefusioner, som ikke er afgifter eller afgiftsrefusioner som omhandlet i nr. 1 eller import- og eksportafgifter i henhold til artikel 5, nr. 20) og 21), i EU’s toldkodeks.
[…]«
Afgiftslovens § 170, stk. 1, bestemmer:
»Fastsættelsesfristen regnes fra udløbet af det kalenderår, hvor afgiften er opstået […]«
Lovens § 175, stk. 1, første afsnit, er affattet således:
»En afgiftsansættelse skal udstedes, annulleres eller ændres,
[…]
2.
hvis der indtræder en begivenhed, som har afgiftsmæssig tilbagevirkende kraft (tilbagevirkende begivenhed).«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Cargill Deutschland var som isoglucoseproducerende selskab underlagt den produktionsafgiftsordning i sukkersektoren, der var fastsat ved forordning nr. 1260/2001, for produktionsårene 2001/02 til 2005/06.
Produktionsafgifternes størrelse for disse produktionsår blev fastsat i medfør af Europa-Kommissionens årligt vedtagne forordninger, nemlig Kommissionens forordning (EF) nr. 1837/2002 af 15. oktober 2002 om fastsættelse for produktionsåret 2001/02 af produktionsafgifterne og koefficienten for tillægsafgiften for sukker (
EFT 2002, L 278, s. 13
), Kommissionens forordning (EF) nr. 1762/2003 af 7. oktober 2003 om fastsættelse for produktionsåret 2002/03 af produktionsafgifterne for sukker (
EUT 2003, L 254, s. 4
), Kommissionens forordning (EF) nr. 1775/2004 af 14. oktober 2004 om fastsættelse for produktionsåret 2003/04 af produktionsafgifterne i sukkersektoren (
EUT 2004, L 316, s. 64
), Kommissionens forordning (EF) nr. 1686/2005 af 14. oktober 2005 om fastsættelse for produktionsåret 2004/05 af produktionsafgifterne samt koefficienten for tillægsafgiften for sukker (
EUT 2005, L 271, s. 12
) og Kommissionens forordning (EF) nr. 164/2007 af 19. februar 2007 om fastsættelse for produktionsåret 2005/06 af produktionsafgifterne i sukkersektoren (
EUT 2007, L 51, s. 17
).
I henhold til disse forordninger fastsatte hovedtoldkontoret i Krefeld bl.a. den produktionsafgift, som Cargill Deutschland skulle betale for disse produktionsår, ved afgiftsansættelser udstedt med forbehold for efterprøvelse henholdsvis den 23. oktober 2002, den 20. oktober 2003, den 30. marts 2004 og den 18. oktober 2005.
Ved dom af 8. maj 2008, Zuckerfabrik Jülich m.fl. (
C-5/06 og C-23/06 – C-36/06
,
EU:C:2008:260
), og ved kendelser af 6. oktober 2008, Raffinerie Tirlemontoise (
C-200/06
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2008:541
), og SAFBA (
C-175/07 – C-184/07
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2008:543
), fastslog Domstolen imidlertid, at forordning nr. 1762/2003, nr. 1775/2004 og nr. 1686/2005 var ugyldige. Disse forordninger blev derfor ændret ved forordning nr. 1193/2009.
Ved dom af 27. september 2012, Zuckerfabrik Jülich m.fl. (
C-113/10, C-147/10 og C-234/10
,
EU:C:2012:591
), fastslog Domstolen, at forordning nr. 1193/2009 var ugyldig. Efter afsigelsen af denne dom fastsatte Rådet for Den Europæiske Union atter produktionsafgifterne i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02 til 2005/06 ved vedtagelsen af forordning nr. 1360/2013, hvori det nedsatte produktionsafgifterne for disse produktionsår.
Den 1. maj 2014 fremsatte Cargill Deutschland for hovedtoldkontoret i Krefeld en ansøgning om fastsættelse af nye produktionsafgifter og om tilbagebetaling af de afgifter, som selskabet havde betalt for produktionsårene 2001/02 til 2004/05.
Ved afgørelse af 18. april 2016, som blev tiltrådt den 19. september 2016 efter en indsigelse, hvori selskabet ikke fik medhold, afviste hovedtoldkontoret i Krefeld denne ansøgning, da den firårige fastsættelsesfrist, der er fastsat i afgiftslovens § 164 og § 169, stk. 2, andet punktum, nr. 2, for annullation, ændring eller korrektion af afgiftsansættelserne, var udløbet for disse produktionsår, hvorfor de tilsvarende afgiftsansættelser var blevet endelige.
I henhold til afgiftslovens § 170, stk. 1, regnes fastsættelsesfristen nemlig fra udløbet af det kalenderår, hvor afgiften er opstået. Som den forelæggende ret har anført i forelæggelsesafgørelsen, skulle fastsættelsesfristen for produktionsåret 2004/05 således regnes fra den 31. december 2006. Eftersom Cargill Deutschlands ansøgning først blev indgivet i 2014, var den således indgået til hovedtoldkontoret i Krefeld efter udløbet af denne fastsættelsesfrist. Hvad angår produktionsafgifterne for de tidligere produktionsår var denne fastsættelsesfrist så meget desto mere ligeledes udløbet.
Cargill Deutschland har for den forelæggende ret, Finanzgericht Düsseldorf (domstolen i skatte- og afgiftsretlige sager i Düsseldorf, Tyskland), anlagt sag med påstand om annullation af afgørelsen fra hovedtoldkontoret i Krefeld, idet selskabet har gjort gældende, at dets ret til tilbagebetaling af den afgift, der var betalt for meget, følger direkte af forordning nr. 1360/2013. Denne ret er ikke underlagt en fastsættelsesfrist og påvirkes ikke af, om de afgiftsansættelser, som hovedtoldkontoret i Krefeld har udstedt, er endelige.
Den forelæggende ret har i denne forbindelse bemærket, at den i tidligere sager har været af den opfattelse, at spørgsmålet om, hvorvidt et selskab kan have ret til tilbagebetaling af de produktionsafgifter, der var betalt for meget, når satserne for disse produktionsafgifter nedsættes med tilbagevirkende kraft i henhold til forordning nr. 1360/2013, alene skal behandles efter gældende national ret under hensyntagen til ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
I det foreliggende tilfælde vil en sådan tilgang indebære, at Cargill Deutschland nægtes denne ret, bl.a. fordi den nedsættelse af produktionsafgifterne med tilbagevirkende kraft, som foreskrives i forordning nr. 1360/2013, udelukkende bevirker, at afgørelserne om afgiftsfastsættelse er ulovlige, men ikke, at de tilsvarende afgiftsansættelser er ugyldige, idet de, da de var udstedt på grundlag af afgørelser, der var blevet endelige, ikke længere kan ændres i henhold til bestemmelserne i gældende national ret.
Den forelæggende ret har imidlertid fremhævet, at Cargill Deutschland som led i en lignende sag vedrørende berigtigelse af produktionsafgifternes størrelse i sukkersektoren for produktionsårene 1999/2000 og 2000/01 ved hovedtoldkontoret i Krefelds afgørelse af 7. maj 2018 i henhold til forordning 2018/264 havde opnået delvis tilbagebetaling af de afgifter, som selskabet havde betalt for meget, selv om den i henhold til national ret gældende forældelsesfrist var udløbet. Denne tilbagebetaling blev nemlig muliggjort dels efter afsigelsen af dom af 9. februar 2017, Raffinerie Tirlemontoise (
C-585/15
,
EU:C:2017:105
), hvorved Domstolen fastslog, at forordning nr. 2267/2000 og nr. 1993/2001, som fastsatte disse beløb, var ugyldige, dels ved den efterfølgende vedtagelse af forordning 2018/264, som atter fastsatte disse beløb uden udtrykkeligt at kræve, at der blev taget hensyn til disse forældelsesfrister.
På denne baggrund nærer den forelæggende ret tvivl om, hvorvidt EU-lovgiver ved vedtagelsen af forordning 2018/264 ikke i virkeligheden tilsigtede at fastlægge et generelt princip, som herefter gav mulighed for tilbagebetaling af produktionsafgifter, der var betalt for meget i sukkersektoren, uden hensyntagen til de gældende forældelsesfrister i national ret. Den forelæggende ret har anført, at en sådan fortolkning således ville gøre det muligt for Cargill Deutschland at opnå tilbagebetaling af de produktionsafgifter, der var betalt for meget for produktionsårene 2001/02 til 2004/05, som genberegnet i henhold til forordning nr. 1360/2013.
Finanzgericht Düsseldorf (domstolen i skatte- og afgiftsretlige sager i Düsseldorf) har derfor besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal tilbagebetalingen af produktionsafgifterne i sukkersektoren, for hvilke der i henhold til [forordning nr. 1360/2013] skal foretages andre beregninger end tidligere, under hensyntagen til ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet foretages efter national lovgivning og navnlig under anvendelse af [de] i denne lovgivning fastsatte forældelsesregler?«
Det præjudicielle spørgsmål
Med spørgsmålet ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om forordning nr. 1360/2013, som bl.a. fastsætter produktionsafgifter i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02 til 2005/06, skal fortolkes således, at tilbagebetalingen af beløb, som de erhvervsdrivende har betalt for meget i medfør af disse afgifter, under hensyntagen til ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet skal foretages i henhold til national ret og navnlig de heri fastsatte forældelsesfrister.
Det skal indledningsvis bemærkes, at den tvivl, som den forelæggende ret har givet udtryk for, bl.a. skyldes, at Cargill Deutschland fra de kompetente tyske myndigheder i medfør af artikel 2, stk. 2, i forordning 2018/264 havde opnået tilbagebetaling af den afgift, der var betalt for meget for produktionsårene 1999/2000 og 2000/01, selv om den forældelsesfrist, der var fastsat i de gældende bestemmelser i national ret, var udløbet.
Forordning 2018/264, som berigtigede produktionsafgifternes størrelse for produktionsårene 1999/2000 og 2000/01, bestemmer nemlig i artikel 2, stk. 2, at de beløb, som de erhvervsdrivende, der har betalt produktionsafgifter for disse år, har betalt for meget, betales tilbage til dem efter behørigt begrundet ansøgning, uden at der i denne bestemmelse på nogen måde henvises til gældende national ret.
På denne baggrund udelukker den forelæggende ret ikke, at artikel 2, stk. 2, i forordning 2018/264 kan fortolkes således, at den fastlægger et generelt princip, der giver mulighed for tilbagebetaling af beløb, som de erhvervsdrivende har betalt for meget for produktionsafgifter i sukkersektoren. Et sådant princip kan finde anvendelse uafhængigt af udløbet af de forældelsesfrister, der gælder i medfør af national ret, selv om der er fremsat ansøgning om denne tilbagebetaling i henhold til forordning nr. 1360/2013.
Det skal i denne forbindelse blot bemærkes, som generaladvokaten har anført i punkt 31 i forslaget til afgørelse, at forordning 2018/264, eftersom den alene angår produktionsårene 1999/2000 og 2000/01, ikke finder anvendelse ratione temporis på tvisten i hovedsagen, som vedrører en ansøgning om tilbagebetaling af produktionsafgifter, der er betalt for produktionsårene 2001/2002 til 2004/05.
Det følger heraf, at forordning 2018/264 ikke kan danne retsgrundlag for en ansøgning om tilbagebetaling af de afgifter, som er betalt for meget med urette for sidstnævnte produktionsår.
Det skal imidlertid bemærkes, at Domstolen ved dom af 27. september 2012, Zuckerfabrik Jülich m.fl. (
C-113/10, C-147/10 og C-234/10
,
EU:C:2012:591
), fastslog, at forordning nr. 1193/2009 var ugyldig. Som det bl.a. fremgår af denne doms præmis 48 og 49, var den beregningsmetode, som fremgår af denne forordning, og som Kommissionen anvendte til fastsættelse af produktionsafgifterne for produktionsårene 2001/02 til 2005/06, ikke korrekt, eftersom den medførte, at det samlede restitutionsbeløb kunstigt forhøjedes. Som det fremgår af nævnte doms præmis 69, havde producenterne følgelig ikke alene krav på tilbagebetaling af de beløb, der var betalt for meget for de produktionsafgifter, som medlemsstaterne havde opkrævet for meget i den pågældende periode, men ligeledes på betaling af renter af disse beløb.
For at efterkomme dom af 27. september 2012, Zuckerfabrik Jülich m.fl. (
C-113/10, C-147/10 og C-234/10
,
EU:C:2012:591
), vedtog Rådet forordning nr. 1360/2013, hvis formål var med tilbagevirkende kraft at korrigere størrelsen af de produktionsafgifter i sukkersektoren, der var fastsat for produktionsårene 2001/02 til 2005/06. Ifølge EU-lovgiver blev de nye produktionsafgifter beregnet i henhold til den metode, som Domstolen havde godkendt i denne dom, og fastsat til det »relevante niveau« som omhandlet i 11. betragtning til denne forordning.
Den effektive virkning af forordning nr. 1360/2013 indebærer følgelig, at de berørte sukkerproducenter får mulighed for at opnå tilbagebetaling af de produktionsafgifter, der blev betalt for meget i flere år inden vedtagelsen af denne forordning.
Det følger for det første heraf, som generaladvokaten har anført i punkt 37 i forslaget til afgørelse, at sukkerproducenternes ret til tilbagebetaling af afgifter, der blev betalt for meget for de i hovedsagen omhandlede produktionsår, følger af EU-retten som fortolket af Domstolen ved dom af 27. september 2012, Zuckerfabrik Jülich m.fl. (
C-113/10, C-147/10 og C-234/10
,
EU:C:2012:591
), og som gennemført af EU-lovgiver i lyset af denne dom ved vedtagelsen af forordning nr. 1360/2013.
Domstolen har nemlig fastslået, at retten til at få tilbagebetalt afgifter, som en medlemsstat har opkrævet i strid med EU-rettens bestemmelser, består som en konsekvens af og i tilslutning til de rettigheder, som borgerne er tillagt ved EU-rettens bestemmelser efter den fortolkning, som Domstolen har givet af disse (dom af 12.12.2006, Test Claimants in the FII Group Litigation,
C-446/04
,
EU:C:2006:774
, præmis
, af 19.7.2012, Littlewoods Retail m.fl.,
C-591/10
,
EU:C:2012:478
, præmis
, og af 25.7.2018, Messer France,
C-103/17
,
EU:C:2018:587
, præmis
).
For det andet kunne de kompetente nationale myndigheder først efter fastsættelsen af de nye produktionsafgifter med tilbagevirkende kraft i forordning nr. 1360/2013 fastsætte det præcise overskydende beløb, som hver berørt producent havde betalt for disse afgifter.
På denne baggrund og for at sikre denne forordnings effektive virkning skal det fastslås, at de berørte sukkerproducenter fra datoen for dennes ikrafttræden, dvs. den 20. december 2013, havde mulighed for at få kendskab til den præcise størrelse af de afgifter, der blev betalt for meget, efter Kommissionens beregninger, som korrigeret for at tage hensyn til Domstolens praksis, og således for gyldigt at indgive ansøgninger om tilbagebetaling af disse afgifter.
I overensstemmelse med artikel 1, stk. 1, i forordning nr. 1360/2013 fastsætter punkt 1 i bilaget til denne forordning en tabel, som fastlægger produktionsafgifterne i sukkersektoren udtrykt som et beløb i EUR pr. ton produkt for hvert produktionsår fra produktionsåret 2001/02 til produktionsåret 2005/06.
Endvidere fastsætter samme forordnings artikel 2 den 30. september 2014 som det tidspunkt, hvor medlemsstaterne senest skal indskrive størrelsen af de ved forordning nr. 1360/2013 fastsatte afgifter på Unionens konto for egne indtægter.
Endelig fastsætter denne forordnings artikel 3 blot de datoer, hvorfra de produktionsafgifter, der fremgår af punkt 1 i bilaget til forordningen, finder anvendelse for hvert af de i hovedsagen omhandlede produktionsår.
Som generaladvokaten har anført i punkt 42 i forslaget til afgørelse, skal det fastslås, at forordning nr. 1360/2013 ikke indeholder nogen bestemmelser om de procedurer og ordninger, som medlemsstaterne skal anvende for at gennemføre de erhvervsdrivendes ret til at opnå tilbagebetaling for de produktionsafgifter, der blev betalt for meget i sukkersektoren, for de i hovedsagen omhandlede produktionsår.
Det følger af fast retspraksis, at eftersom der ikke er sket en harmonisering af bestemmelserne om tilbagebetaling af afgifter, der er opkrævet i strid med EU-retten, bevarer medlemsstaterne retten til at anvende de processuelle bestemmelser, der er fastsat i deres nationale retsorden, bl.a. om forældelses- og præklusionsfrister, med forbehold for iagttagelsen af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet (jf. i denne retning dom af 8.9.2011, Q-Beef og Bosschaert,
C-89/10 og C-96/10
,
EU:C:2011:555
, præmis
, og af 20.12.2017, Caterpillar Financial Services,
C-500/16
,
EU:C:2017:996
, præmis
).
Disse betingelser skal dog overholde ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, dvs. at de ikke må være mindre fordelagtige end dem, der regulerer tilsvarende krav på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), ligesom de heller ikke må gøre det praktisk umuligt at udøve de rettigheder, der tillægges i henhold til EU’s retsorden (effektivitetsprincippet) (jf. i denne retning dom af 27.9.2012, Zuckerfabrik Jülich m.fl.,
C-113/10, C-147/10 og C-234/10
,
EU:C:2012:591
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår i denne henseende af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at anvendelsen af de nationale regler ifølge den forelæggende ret er i overensstemmelse med disse principper, idet de under hensyntagen til den generelt gældende forældelsesfrist, der er fastsat i den tyske afgiftsret, tillader en korrektion i de tilfælde, hvor EU-retsakter ændres med tilbagevirkende kraft. Det fremgår imidlertid ligeledes i det væsentlige af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at afgiftsansættelsernes endelige karakter i henhold til tysk ret ifølge den forelæggende ret er til hinder for ansøgning om tilbagebetaling støttet på forordning nr. 1360/2013, idet den gældende forældelsesfrist var udløbet, da denne ansøgning blev indgivet.
Det skal bemærkes, at det som led i det samarbejde mellem de nationale retter og Domstolen, som er indført ved artikel 267 TEUF, tilkommer Domstolen at give den nationale ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Til dette formål kan Domstolen fra samtlige de oplysninger, der er fremlagt af den nationale ret, og navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, udlede de EU-retlige forhold, som det under hensyntagen til genstanden for tvisten i hovedsagen er nødvendigt at fortolke (dom af 18.12.2019, Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava m.fl.,
C-447/18
,
EU:C:2019:1098
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal således i det foreliggende tilfælde endvidere efterprøves, om de nationale regler for udøvelse af retten til tilbagebetaling af det overskydende beløb, som sukkerproducenterne havde betalt for de produktionsafgifter, der var fastsat i forordning nr. 1260/2001 og endeligt fastsat i forordning nr. 1360/2013 for de i hovedsagen omhandlede produktionsår, der som fortolket og anvendt af de kompetente retsinstanser er til hinder for, at en ansøgning om tilbagebetaling indgives efter ikrafttrædelsen af forordning nr. 1360/2013, fordi den forældelsesfrist, der gælder for sådanne ansøgninger, er udløbet, er i overensstemmelse med ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet.
Det skal i denne sammenhæng indledningsvis undersøges, om sådanne regler er forenelige med effektivitetsprincippet. Det følger af fast retspraksis, at hvert enkelt tilfælde, hvor der opstår spørgsmål om, hvorvidt en national processuel bestemmelse gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at anvende EU-retten, skal bedømmes under hensyn til, hvilken stilling bestemmelsen indtager i den samlede procedure, herunder dens forløb og dens særlige kendetegn, for de forskellige nationale retter. I denne forbindelse skal der i givet fald bl.a. tages hensyn til princippet om beskyttelse af retten til forsvar, retssikkerhedsprincippet og princippet om en hensigtsmæssig gennemførelse af proceduren (dom af 20.10.2016, Danqua,
C-429/15
,
EU:C:2016:789
, præmis
, og af 22.2.2018, INEOS Köln,
C-572/16
,
EU:C:2018:100
, præmis
).
Hvad navnlig angår forældelses- og præklusionsfrister har Domstolen gentagne gange fastslået, at fastsættelsen af rimelige søgsmålsfrister i princippet opfylder kravet om effektivitet, for så vidt som det er udtryk for det grundlæggende retssikkerhedsprincip, som beskytter både den berørte og den pågældende myndighed, selv om udløbet af sådanne frister på grund af deres art kan forhindre de berørte personer i helt eller delvist at gøre deres rettigheder gældende (jf. i denne retning dom af 22.2.2018, INEOS Köln,
C-572/16
,
EU:C:2018:100
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis). I denne henseende er en national forældelsesfrist på tre år eksempelvis blevet anset for rimelig (dom af 8.9.2011, Q-Beef og Bosschaert,
C-89/10 og C-96/10
,
EU:C:2011:555
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår utvetydigt af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at Cargill Deutschland i medfør af national ret ikke længere kan kræve tilbagebetaling af afgifterne for de af hovedsagen omhandlede produktionsår, eftersom forældelsesfristen for at kræve en tilbagebetaling af beløb, der blev betalt for meget, som anført i nærværende doms præmis 21 og 22 er udløbet. Dette gælder ifølge anmodningen om præjudiciel afgørelse, selv om forordning nr. 1360/2013 ændrede EU-retten med tilbagevirkende kraft ved at erstatte bestemmelserne i de forordninger, som Domstolen tidligere havde erklæret ugyldige, og som afgørelserne om afgiftsfastsættelse og de tilsvarende afgiftsansættelser var støttet på. Denne ændring med tilbagevirkende kraft følger af denne forordnings artikel 3, stk. 2-4, som fastsætter de datoer, hvorfra de produktionsafgifter i sukkersektoren, der fremgår af punkt 1 i bilaget til forordningen, finder anvendelse for hvert af de i hovedsagen omhandlede produktionsår.
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 60 i forslaget til afgørelse, ville det i praksis have været umuligt for Cargill Deutschland at indgive en ansøgning om tilbagebetaling inden for den firårige forældelsesfrist, der er fastsat i denne henseende, idet denne frist var udløbet inden forordning nr. 1360/2013 trådte i kraft den 20. december 2013, dvs. inden EU-lovgiver berigtigede produktionsafgifterne i sukkersektoren for de i hovedsagen omhandlede produktionsår i medfør af denne forordnings artikel 1 og bilaget hertil.
Det følger heraf, at for så vidt som de kompetente nationale myndigheder, som det er præciseret i nærværende doms præmis 40 og 41, ikke, inden forordning nr. 1360/2013 trådte i kraft, kunne opgøre størrelsen af en eventuel tilbagebetaling af de afgifter, som var blevet betalt for meget af de erhvervsdrivende, som støtter ret på denne forordning, og disse erhvervsdrivende heller ikke kunne have kendskab til et sådant beløb, gør de nationale regler, som fortolkes af den forelæggende ret, således at de foreskriver, at en relevant forældelsesfrist udløber inden denne forordnings ikrafttrædelse, det i praksis umuligt for de erhvervsdrivende at udøve den ret, som de er tillagt i EU’s retsorden, til at opnå tilbagebetaling af produktionsafgifter, som de har betalt for meget for de i hovedsagen omhandlede produktionsår.
Hvad angår det af hovedtoldkontoret i Krefeld i retsmødet anførte argument om, at en påpasselig erhvervsdrivende kunne have anfægtet afgiftsansættelserne, inden den gældende forældelsesfrist udløb, kan denne ikke rejse tvivl om denne konklusion. Det skal nemlig bemærkes, at processuelle regler, der er fastsat i national ret, i praksis gør det umuligt at udøve en ret, som er tillagt en erhvervsdrivende ved en EU-lovgivning, som endeligt fastsætter de betingelser, der gælder for denne ret, når disse nationale regler underkaster udøvelsen af denne ret en betingelse om, at den pågældende erhvervsdrivende, inden denne lovgivning er trådt i kraft, indgiver en ansøgning eller anlægger et søgsmål med henblik på at anfægte de nationale afgørelser, der er støttet på en tidligere udgave af denne EU-lovgivning, som Domstolen i mellemtiden har erklæret ugyldig.
Henset til den ovenstående analyse af effektivitetsprincippet og til konklusionen i nærværende doms præmis 55 er det ikke nødvendigt inden for rammerne af denne dom at undersøge, om ækvivalensprincippet eventuelt finder anvendelse.
Det følger af det ovenstående, at spørgsmålet skal besvares med, at forordning nr. 1360/2013 skal fortolkes som følger:
–
Tilbagebetalingen af beløb, som de erhvervsdrivende har betalt for meget for produktionsafgifter i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02 til 2005/06, skal under hensyntagen til ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet foretages i henhold til national ret, navnlig de heri fastsatte forældelsesfrister.
–
Forordningen er til hinder for nationale regler, der fortolkes således af de kompetente nationale retsinstanser, at de foreskriver, at den forældelsesfrist, der gælder for at ansøge om tilbagebetaling af sukkerproduktionsafgifter, der var betalt for meget, udløber inden denne forordnings ikrafttrædelse, hvilket i praksis gør det umuligt at udøve den ret, som er tillagt disse erhvervsdrivende i EU’s retsorden, til at opnå tilbagebetaling af disse afgifter for de i denne forordning omhandlede produktionsår.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:

Rådets forordning (EU) nr. 1360/2013 af 2. december 2013 om fastsættelse af produktionsafgifter i sukkersektoren for produktionsårene 2001/02, 2002/03, 2003/04, 2004/05 og 2005/06, den koefficient, som kræves for beregning af tillægsafgiften for produktionsårene 2001/02 til 2004/05, og det beløb, som sukkerproducenterne skal betale sukkerroesælgere som følge af forskellen mellem den maksimale afgift og den afgift, der skal opkræves for produktionsårene 2002/03, 2003/04 og 2005/06, skal fortolkes som følger:

–
Tilbagebetalingen af beløb, som de erhvervsdrivende har betalt for meget for disse afgifter, skal under hensyntagen til ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet foretages i henhold til national ret, navnlig de heri fastsatte forældelsesfrister.

–
Forordningen er til hinder for nationale regler, der fortolkes således af de kompetente nationale retsinstanser, at de foreskriver, at den forældelsesfrist, der gælder for at ansøge om tilbagebetaling af sukkerproduktionsafgifter, der er betalt for meget, udløber inden denne forordnings ikrafttrædelse, hvilket i praksis gør det umuligt at udøve den ret, som er tillagt disse erhvervsdrivende i EU’s retsorden, til at opnå tilbagebetaling af disse afgifter for de i denne forordning omhandlede produktionsår.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.