CELEX: 62011TJ0479(01)
Valsts atbalsts
Naftas pētniecība
Atbalsta shēma, ko īstenojusi Francija
Netieša un neierobežota valsts garantija, kas piešķirta IFPEN, piešķirot EPIC statusu
Priekšrocība
Priekšrocības pastāvēšanas prezumpcija
Samērīgums

Tiesvedības priekšvēsture
Ar prasības pieteikumiem Francijas Republika un
IFP Énergies nouvelles
(turpmāk tekstā – “
IFPEN
”), kuras nosaukums pirms 2010. gada 13. jūlija bija
Institut français du pétrole
, pieprasa pilnībā atcelt Komisijas Lēmumu 2012/26/ES (2011. gada 29. jūnijs) par valsts atbalstu C 35/08 (ex NN 11/08), ko Francija piešķīrusi publiskajai organizācijai “
Institut français du pétrole
” (
OV 2012, L 14, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
IFPEN
ir publiska pētniecības organizācija, kurai ir trīs vispārējo interešu uzdevumi, proti, pētniecība un attīstība naftas un gāzes krājumu izpētes jomā, kā arī naftas pārstrādes un naftas ķīmijas tehnoloģiju jomā, inženieru un tehniskā personāla apmācība un nozaru informācijas un dokumentācijas sniegšana (apstrīdētā lēmuma 14. apsvērums).
Turklāt
IFPEN
tieši vai netieši kontrolē trīs komercsabiedrības –
Axens
,
Beicip‑Franlab
un
Prosernat
, ar kurām tā ir noslēgusi ekskluzīvus pētniecības un licences nolīgumus.
Līdz 2006. gadam
IFPEN
bija privāttiesību juridiska persona un atbilstoši Francijas valsts tiesību normām bija Francijas valdības ekonomiskā un finanšu kontrolē. Saskaņā ar
loi 2005‑781, du 13 juillet 2005, de programme fixant les orientations de la politique énergétique
[2005. gada 13. jūlija Likumu 2005‑781 par programmu, ar kuru nosaka enerģētikas politikas virzienus] (2005. gada 14. jūlija
JORF
, 11570. lpp.) no 2006. gada 6. jūlija
IFPEN
tika pārveidota par publisko tiesību juridisko personu, precīzāk – publisku organizāciju, kas nodarbojas ar rūpnieciskiem un komerciāliem jautājumiem (
établissement public à caractère industriel et commercial
; turpmāk tekstā – “
EPIC
”) (apstrīdētā lēmuma 21.–23. apsvērums).
No lietas materiāliem, pirmkārt, izriet, ka šo pārveidi veicināja Francijas iestāžu vēlme nodrošināt konsekvenci starp
IFPEN
darbības raksturu un veidu un tās finansējuma modeli. Ciktāl
IFPEN
galvenokārt saņēma finansējumu no budžeta dotācijas, pārveides mērķis bija mazināt plaisu starp šīs iestādes privāto statusu un ievērojamas tās līdzekļu daļas publisko izcelsmi. Otrkārt, šī pārveide bija daļa no Francijas pētniecības iestāžu statūtu standartizācijas.
Attiecībā uz
EPIC
juridisko statusu Francijas tiesībās ir jānorāda, ka šie uzņēmumi pieder pie publisko tiesību juridisko personu kategorijas, kas veic saimniecisku darbību. Tie ir no valsts atdalītas juridiskās personas, un tiem ir finanšu autonomija, kā arī īpašas pilnvaras, kas parasti ietver viena vai vairāku sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu izpildi. Saskaņā ar Francijas tiesībām uz publisko tiesību juridiskajām personām neattiecas vispārējo tiesību maksātnespējas procedūras saskaņā ar valsts īpašuma neaizskaramības vispārējo principu. Maksātnespējas procedūru nepiemērojamība
EPIC
tika apstiprināta ar Francijas
Cour de cassation
[Kasācijas tiesas] judikatūru, kas izstrādāta, pamatojoties uz
loi 85‑98, du 25 janvier 1985, relative au redressement et à la liquidation judiciaire des entreprises
[1985. gada 25. janvāra Likumu 85‑98 par uzņēmumu sanāciju un likvidāciju tiesas ceļā] (1985. gada 26. janvāra
JORF
, 1097. lpp.).
EPIC
īpašais juridiskais statuss piesaistīja Eiropas Komisijas uzmanību, un tā Lēmumā 2010/605/ES (2010. gada 26. janvāris) par valsts atbalstu C 56/07 (ex E 15/05), ko Francija piešķīrusi
La Poste
(
OV 2010, L 274, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “lēmums
La Poste
”), pirmo reizi izskatīja šo statusu saskaņā ar noteikumiem, kas reglamentē valsts atbalstu Eiropas Savienībā. Šajā lēmumā Komisija secināja, ka sava statusa dēļ
EPIC
savas saimnieciskās darbības īstenošanai saņēma netiešu un neierobežotu valsts garantiju, iesaistot publiskos līdzekļus. Šis secinājums bija balstīts uz šādiem elementiem (apstrīdētā lēmuma 25. apsvērums un lēmuma
La Poste
20.–37. apsvērums):
–
vispārējo tiesību maksātnespējas procedūras
EPIC
nav piemērojamas;
–
tomēr
EPIC
ir piemērojams
loi 80‑539, du 16 juillet 1980, relative aux astreintes prononcées en matière administrative et à l’exécution des jugements par les personnes morales de droit public
[1980. gada 16. jūlija Likums 80‑539 par administratīvajās lietās pasludinātajām kavējuma naudām un par juridisko personu, uz kurām attiecas publiskās tiesības, izpildītajiem spriedumiem] (1980. gada 17. jūlija
JORF
, 1799. lpp.) un tā īstenošanas noteikumi. Tajos skaidri ir noteikts, ka valsts ir kompetentā iestāde attiecībā uz publisko iestāžu parādu piedziņu, ar tiem valstij tiek piešķirtas lielas pilnvaras, piemēram, rīkojums administratīvā kārtā un pietiekamu līdzekļu nodrošināšana, un izveidots valsts atbildības pēdējā instancē princips attiecībā uz publisko tiesību juridisko personu parādiem;
–
ja
EPIC
tiek likvidēta, parasti ir piemērojams princips, ka tās parādi tiek nodoti valstij vai citai publiskai iestādei, lai nodrošinātu, ka neviens
EPIC
kreditors nezaudē savu prasījumu šādai iestādei;
–
EPIC
varētu būt privileģēta piekļuve “Valsts kases avansa kontiem”.
Lēmumā
La Poste
Komisija pauda viedokli, ka netieša un neierobežota valsts garantija, kas raksturīga
La Poste
EPIC
statusam, ir uzskatāma par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē, ciktāl tā ļāva
La Poste
iegūt labvēlīgākus kreditēšanas nosacījumus nekā gadījumā, ja tiktu vērtēts tikai tās veikums (lēmuma
La Poste
256.–300. apsvērums).
Saistībā ar procedūru, kurā tika pieņemts lēmums
La Poste
, 2006. gadā Francijas iestādes informēja Komisiju par
IFPEN
pārveidi par
EPIC
. Šī informācija tika iesniegta Komisijai saistībā ar 2005. gadā sākto procedūru par valsts finansējuma, ko Francijas iestādes piešķīrušas
IFPEN
, izvērtēšanu saskaņā ar noteikumiem, kas reglamentē valsts atbalstus (apstrīdētā lēmuma 1.–3. apsvērums).
Tādēļ Komisija nolēma nodalīt jautājuma par to, vai
IFPEN
pārveide par
EPIC
varētu būt valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, izskatīšanu no jautājuma par
IFPEN
valsts finansējumu izskatīšanas. Tādējādi 2008. gada 16. jūlijā tā slēdza valsts
IFPEN
piešķirtā finansējuma pārbaudi, pieņemot Lēmumu 2009/157/EK par atbalstu, ko Francija sniegusi grupai
IFPEN
(C 51/05 (ex NN 84/05)) (
OV 2009, L 53, 13. lpp.
). Tajā pašā dienā ar lēmumu, kas publicēts
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(
OV 2008, C 259, 12. lpp.
; turpmāk tekstā – “lēmums par formālas izmeklēšanas procedūras sākšanu”), tā nolēma sākt formālu izmeklēšanas procedūru par neierobežotu valsts garantiju par labu
IFPEN
un aicināja ieinteresētos lietas dalībniekus iesniegt apsvērumus.
Lēmumā par formālas izmeklēšanas procedūras sākšanu Komisija it īpaši norādīja, ka
IFPEN
esot guvusi priekšrocības no savas pārveides par
EPIC
, galvenokārt izmantojot par labvēlīgākiem atzītus finansējuma nosacījumus, kas tai bija pieejami finanšu tirgos. Šī priekšrocība, kas finansēta ar valsts līdzekļiem, pēc Komisijas domām, bija valsts atbalsts tās paziņojuma par [LESD 107.] un [108.] panta piemērošanu valsts atbalstam garantiju veidā (
OV 2008, C 155, 10. lpp.
; turpmāk tekstā – “paziņojums par garantijām”) izpratnē.
Francijas iestādes ar 2008. gada 14. oktobra vēstuli iesniedza Komisijai savus apsvērumus par šo lēmumu. Vēlāk tās arī atbildēja uz Komisijas papildu jautājumiem un sniedza informāciju par
IFPEN
attiecībām ar dažādām kreditoru grupām. 2010. gada 20. maijā tika arī noorganizēta Komisijas un Francijas iestāžu sanāksme.
Turklāt
Axens
konkurente
UOP Limited
, Apvienotās Karalistes uzņēmums, kas atrodas Gilfordā (Apvienotā Karaliste), atbildot uz lēmumu par formālas izmeklēšanas procedūras sākšanu, iesniedza savus komentārus. Francijas iestādēm bija iespēja sniegt savus apsvērumus par šiem komentāriem.
2011. gada 29. jūnijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Pirmkārt, piemērojot tādu pašu argumentāciju kā lēmumā
La Poste
, kā arī iekļaujot daudzas atsauces uz minēto lēmumu (it īpaši skat. apstrīdētā lēmuma 98. un nākamos apsvērumus), Komisija apstrīdētajā lēmumā norādīja, ka
IFPEN
pārveide par
EPIC
2006. gada jūlijā tai ir nodrošinājusi neierobežotu un netiešu valsts garantiju. Komisija turklāt uzskatīja, ka minētā garantija ir izraisījusi valsts līdzekļu nodošanu paziņojuma par garantijām 2.1. punkta izpratnē, jo
IFPEN
nemaksāja nekādu prēmiju par šo garantiju. Tādējādi, pēc Komisijas domām, vienlaikus pastāvēja gan priekšrocības uzņēmumam, gan valsts resursu tērēšana, jo valsts atteicās no atlīdzības, kas parasti ir saistīta ar garantijām. Turklāt Komisija uzskatīja, ka garantija esot radījusi iespējamu iesaistīšanās risku attiecībā uz valsts līdzekļiem, kā rezultātā valstij varētu nākties maksāt
IFPEN
parādus (apstrīdētā lēmuma 134. un 135. apsvērums).
Savukārt attiecībā uz
IFPEN
meitasuzņēmumiem Komisija norādīja, ka tie kā komercsabiedrības bija pakļauti vispārējo tiesību maksātnespējas procedūrām un turklāt to kreditori nevarēja automātiski uzlikt atbildību tos kontrolējošajam akcionāram. Tā secināja, ka uz šiem meitasuzņēmumiem neattiecas neierobežota valsts garantija, kura ir
IFPEN
tās
EPIC
statusa dēļ (apstrīdētā lēmuma 176. un 177. apsvērums).
Otrkārt, Komisija precizēja, ka neierobežota valsts garantija, kas izriet no
IFPEN
EPIC
statusa, varētu būt valsts atbalsts, ciktāl tā sedz tās saimnieciskās darbības. Tādējādi tā nolēma veikt savu pārbaudi par valsts atbalsta esību tikai attiecībā uz
IFPEN
veiktām saimnieciska rakstura darbībām – pretēji, pirmām kārtām, darbībām, kuras veic tās meitasuzņēmumi, uz kuriem minētā garantija neattiecās, un, otrām kārtām,
IFPEN
nesaimnieciska rakstura darbībām. Komisija norādīja, ka
IFPEN
saimnieciskās darbības ir tikai tās līgumpētījumu darbības, ko tā veikusi meitasuzņēmumu un trešo personu vārdā, tās tehnoloģiju pārneses darbības, kuras attiecas uz ekskluzīvajām meitasuzņēmumu
Axens
,
Prosernat
un
Beicip‑Franlab
darbības jomām, kā arī infrastruktūras iznomāšana, personāla izmantošana un juridisku pakalpojumu sniegšana meitasuzņēmumu labā (apstrīdētā lēmuma 187. un 189.–191. apsvērums).
Treškārt, Komisija izskatīja jautājumu par to, vai attiecīgā netiešā un neierobežotā garantija ir sniegusi selektīvas priekšrocības grupai, ko veido
IFPEN
un tās meitasuzņēmumi (turpmāk tekstā – “
IFPEN
grupa”).
Šajā sakarā Komisija nolēma vispirms izskatīt jautājumu par to, vai
IFPEN
varēja pati izmantot priekšrocības, ko sniedz netieša un neierobežota valsts garantija, un pēc tam pārbaudīt, vai tā varēja šīs priekšrocības nodot saviem meitasuzņēmumiem (apstrīdētā lēmuma 192. apsvērums).
Attiecībā uz priekšrocībām, kuras, iespējams, saņēmusi
IFPEN
, Komisija nolēma pārbaudīt šīs
EPIC
attiecības ar banku un finanšu iestādēm, piegādātājiem un klientiem (apstrīdētā lēmuma 193. un 194. apsvērums).
Vispirms saistībā ar
IFPEN
attiecībām ar banku un finanšu iestādēm Komisija secināja, ka šī organizācija nav guvusi reālu ekonomisku priekšrocību no valsts garantijas saistībā ar tās
EPIC
statusu laikposmā no tās pārveides par
EPIC
2006. gada jūlijā līdz 2010. gada beigām (turpmāk tekstā – “attiecīgais laikposms”) (apstrīdētā lēmuma 195.–199. apsvērums). Komisija tomēr uzsvēra, ka šāds secinājums ir spēkā tikai attiecībā uz pagātni, jo tā nevarēja paredzēt tirgus dalībnieku turpmāko rīcību, ne arī to, kā mainīsies viņu priekšstats par valsts garantijas ietekmi uz
IFPEN
saistību neizpildes risku (apstrīdētā lēmuma 200. apsvērums). Līdz ar to Komisija nolēma uzlikt Francijas Republikai pienākumu tai iesniegt informāciju par
IFPEN
parādsaistību līmeni un noteikumiem, kā arī pierādījumus, ka šie aizņēmumi atbilst tirgus nosacījumiem, vai pievienot attiecīgā atbalsta ekvivalentu, aprēķinot garantijas ietekmes maksimālās summas. Komisija norādīja, ka Francijas Republikai uzliktie pienākumi un saistības, ko šī pēdējā ir uzņēmusies attiecībā uz katru operāciju finansējuma līgumā iekļaut rakstisku norādi, ar kuru izslēdz, ka valsts
IFPEN
sniedz finansiālu atbalstu parādu atmaksāšanai tās maksātnespējas gadījumā, neatrisinot visas garantijas problēmas, ļautu izmantot pieļautā riska izņēmumu un ierobežot garantijas iespējamo negatīvo ietekmi (apstrīdētā lēmuma 201. un 202. apsvērums).
Turpinājumā saistībā ar
IFPEN
attiecībām ar tās piegādātājiem Komisija secināja, ka
IFPEN
ir guvusi reālu ekonomisku priekšrocību, kas izpaudās kā tās piegādātāju praktizēto cenu samazinājums. Šis cenu samazinājums esot radies no tā, ka piegādātāji labvēlīgāk vērtēja
IFPEN
saistību neizpildes risku neierobežotās valsts garantijas dēļ, ko tai piešķīra tās
EPIC
statuss (apstrīdētā lēmuma 203.–215. apsvērums).
Visbeidzot saistībā ar
IFPEN
attiecībām ar klientiem Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā valsts piešķirto garantiju
IFPEN
, tās klienti bija pārliecināti, ka pret šo organizāciju nekad netiks piemērota likvidācijas procedūra tiesas ceļā un tā tātad vienmēr varēs pildīt savas līgumsaistības vai arī gadījumā, ja tā šīs saistības nepildīs, tās klienti saņems kompensāciju par šo nepildīšanu. Šādas garantijas neesamības gadījumā klientam, kurš vēlētos saņemt tāda paša līmeņa aizsardzību, būtu jāiegūst saistību izpildes garantija pie kāda finanšu starpnieka. Līdz ar to
IFPEN
esot guvusi reālu ekonomisku priekšrocību, kas izpaudās kā iespēja nemaksāt prēmiju, kura atbilst saistību izpildes garantijai vai vismaz lielākās piepūles garantijai, un ko tā varēja sniegt saviem klientiem (apstrīdētā lēmuma 216.–237. apsvērums).
Komisija uzskatīja, ka ekonomiskā priekšrocība, ko
IFPEN
guva no valsts garantijas, bija selektīva, ciktāl
IFPEN
konkurenti, uz kuriem attiecās vispārējo tiesību maksātnespējas procedūras, nesaņēma līdzvērtīgu valsts garantiju (apstrīdētā lēmuma 215. un 238. apsvērums).
Attiecībā uz
IFPEN
radītās priekšrocības iespējamu pārnešanu [nodošanu] tās privāttiesību meitasuzņēmumiem, atsaucoties uz Lēmumā 2009/157 veikto
IFPEN
un tās meitasuzņēmumu attiecību analīzi, Komisija secināja, ka, lai arī
IFPEN
attiecības ar
Beicip‑Franlab
bija īstenotas parastos tirgus apstākļos, meitasuzņēmumi
Axens
un
Prosernat
zināmā mērā bija varējuši gūt labumu no ekonomiskās priekšrocības, kas bija radusies
IFPEN
sakarā ar garantiju, ko tā guva no sava
EPIC
statusa. Tā šo priekšrocību raksturoja kā selektīvu, jo
Axens
un
Prosernat
konkurentiem nebija piekļuves
IFPEN
tehnoloģijām, cilvēkresursiem un materiālajiem resursiem ar tikpat labvēlīgiem nosacījumiem (apstrīdētā lēmuma 226. un 243.–250. apsvērums).
Ceturtkārt, Komisija skatīja jautājumu par konkurences izkropļojumiem un tirdzniecības iespaidošanu. Komisija norādīja, ka valsts garantija “var izraisīt [
IFPEN
] darbības izmaksu samazināšanu attiecībā uz pakalpojumiem, ko tā sniedz trešām personām (līgumpētījumi), kā arī
Axens
un
Prosernat
darbības izmaksu samazināšanu attiecībā uz pakalpojumiem, ko tie saņem no mātesuzņēmuma (pētījumi to ekskluzīvajās jomās, līgumpētījumi, personāla un materiālu izmantošana, administratīvo pakalpojumu sniegšana), kā rezultātā [
IPFEN
] grupai piešķirti labvēlīgāki nosacījumi un tiek kropļota konkurence LESD 107. panta 1. punkta nozīmē”. Komisijas ieskatā, ciktāl tirgi, kuros darbojas
IFPEN
grupa, ir plašai tirdzniecībai atvērti tirgi Eiropas Savienībā, valsts garantijas piešķiršana
IFPEN
var nelabvēlīgi ietekmēt konkurējošos uzņēmumus, kuri darbojas vai vēlas darboties līdzīgās saimnieciskajās jomās attiecīgajos tirgos, un līdz ar to kropļot konkurenci un iespaidot tirdzniecību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (251.–[253]. apsvērums).
Komisija no tā secināja, ka šī garantija ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (apstrīdētā lēmuma 255. apsvērums).
Piektkārt, Komisija pārbaudīja šī atbalsta saderību, nošķirot, pirmām kārtām, atbalstu līgumpētījumu un
IFPEN
gan trešo personu, gan savu meitasuzņēmumu vārdā sniegto pakalpojumu jomā un, otrām kārtām,
IFPEN
grupai piešķirto atbalstu
Axens
un
Prosernat
ekskluzīvajās darbības jomās. Tā secināja, ka valsts atbalsts, kas piešķirts
IFPEN
grupai, ir saderīgs ar iekšējo tirgu, ja tiek ievēroti daži nosacījumi, kas precizēti apstrīdētajā lēmumā.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas galvenie punkti ir šādi:
“1. pants
1.   Publiskās organizācijas, kas nodarbojas ar rūpnieciskiem un komerciāliem jautājumiem, statuss, ko Francija piešķīra [
IFPEN
], sākot ar 2006. gada 7. jūliju, deva tai iespēju saņemt neierobežotu valsts garantiju (turpmāk tekstā – “valsts garantija”) visām tās darbībām.
2.   Tas, ka valsts garantija sedz [
IFPEN
] nesaimnieciskā rakstura darbības, jo īpaši apmācību, lai nodrošinātu kvalificētāku cilvēkresursu pieaugumu, neatkarīgas pētniecības un attīstības darbības, lai paplašinātu zināšanas un uzlabotu izpratni, [un] pētniecības rezultātu izplatīšanas darbības, nav uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
3.   Tas, ka valsts garantija sedz to tehnoloģiju pārneses darbības, ko veic [
IFPEN
] jomās, kas noteiktas ar ekskluzīvo vienošanos par izstrādi, pārdošanu un izmantošanu ar tās meitasuzņēmumu
Beicip‑Franlab
, nav uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
4.   Tas, ka valsts garantija sedz tehnoloģiju pārneses darbības, ko [
IFPEN
] veic jomās, kas noteiktas ar ekskluzīvo vienošanos ar tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
, kas minētas [Lēmuma 2009/157] 3. panta 1. punktā [..], ir uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
5.   Tas, ka valsts garantija sedz līgumpētījumu pakalpojumus un pakalpojumus, ko [
IFPEN
] sniedz gan trešo personu, gan savu meitasuzņēmumu vārdā, ir uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē.
[..]
3. pants
Laikposmā no 2006. gada 7. jūlija līdz 2009. gada 31. decembrim tas, ka valsts garantija sedza šā lēmuma 1. panta 4. un 5. punktā minētās saimnieciskās darbības, ir uzskatāms par valsts atbalstu, kas ir saderīgs ar iekšējo tirgu.
4. pants
Sākot ar 2010. gada 1. janvāri, līdz ekskluzīvās vienošanās starp [
IFPEN
] un tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
termiņa beigām, kas minētas Lēmuma [2009/157] 3. panta 1. punktā, tas, ka valsts garantija sedz šā lēmuma 1. panta 4. punktā minētās [saimnieciskās] darbības, ir uzskatāms par atbalstu, kas ir saderīgs ar iekšējo tirgu, ja tiek ievēroti šā lēmuma 5. un 6. pantā paredzētie noteikumi.
5. pants
1.   Gada finanšu pārskatā, kas minēts Lēmuma [2009/157] 4. panta 2. punktā, bez elementiem, kas jau norādīti minētā lēmuma 5. panta 1. punktā, tiek iekļauti arī šā panta 2., 3. un 4. punktā uzskaitītie elementi.
2.   Gada finanšu pārskatā iekļauj [
IFPEN
] parādsaistību summu, procentu likmi un līguma nosacījumus par katru attiecīgo gadu, kā arī aplēses par iespējamās procentu likmes subsīdijas, kas saistīta ar valsts garantiju, bruto dotācijas ekvivalentu, izņemot gadījumus, kad var pierādīt, ka šie aizdevuma līgumi atbilst parastajiem tirgus noteikumiem, vai [nu] salīdzinot to nosacījumus ar tiem, kādus saņēmusi [
IFPEN
] pirms tās statusa maiņas, vai arī izmantojot precīzāku metodi, ko iepriekš apstiprinājusi Komisija.
3.   Gada finanšu pārskatā iekļauj to preču un pakalpojumu summu, ko [
IFPEN
] attiecīgajā gadā iegādājusies no piegādātājiem, lai varētu sniegt saimnieciskos pakalpojumus, kas minēti šā lēmuma 1. panta 4. un 5. punktā, kā arī atbalsta bruto dotācijas ekvivalenta maksimālo novērtējumu, kas izriet no tā, ka piegādātāji labvēlīgāk novērtē uzņēmuma bankrota risku. Šo novērtējumu veic, piemērojot fiksētu procentu likmi 2,5 % apmērā no iegādāto preču un pakalpojumu summas vai izmantojot precīzāku metodi, kuru iepriekš apstiprinājusi Komisija.
4.   Gada finanšu pārskatā iekļauj šā lēmuma 1. panta 4. un 5. punktā norādīto saimniecisko darbību summu, ko [
IFPEN
] ir veikusi attiecīgā gada laikā, kā arī atbalsta bruto dotācijas ekvivalenta maksimālo novērtējumu, kas izriet no tā, ka nav izmaksāta prēmija, kas atbilst saistību izpildes garantijai vai vismaz lielākās piepūles garantijai, kas tiek piešķirta minēto saimniecisko pakalpojumu izmantotājiem. Šo novērtējumu veic, izmantojot fiksētu likmi 5 % apmērā no sniegto pakalpojumu summas vai izmantojot precīzāku metodi, ko iepriekš apstiprinājusi Komisija.
6. pants
1.   Valsts finansējuma kopējai summai, kas piešķirts [
IFPEN
]
Axens
un
Prosernat
ekskluzīvajās darbības jomās, tostarp valsts garantijas maksimālajai ietekmei, kas lēsta šā lēmuma 5. panta 2., 3. un 4. punktā, jābūt mazākai par maksimāli pieļaujamo intensitāti, kas noteikta Kopienas nostādnēs par valsts atbalstu pētniecībai, attīstībai un inovācijām.
2.   Gadījumā, ja šī maksimālā summa, kas norādīta šā panta 1. punktā, ir pārsniegta, atbalsta pārpalikumu, kas attiecas uz [
IFPEN
], attiecīgajā gadījumā atmaksā meitasuzņēmums
Axens
vai
Prosernat
.
7. pants
Sākot ar 2010. gada 1. janvāri, tas, ka valsts garantija sedz 1. panta 5. punktā minētās saimnieciskās darbības, ir uzskatāms par valsts atbalstu, kas ir saderīgs ar iekšējo tirgu, ja tiek ievēroti šā lēmuma 8. pantā izvirzītie noteikumi.
8. pants
1.   Līgumpētījumu veikšanai un pakalpojumu sniegšanai, kas minēta šā lēmuma 1. panta 5. punktā un ko veic [
IFPEN
], jābūt tās galveno darbību – neatkarīga publiska pētniecība – papildinošām darbībām.
[..]
3.   Katru gadu Francija iesniedz Komisijai pārskatu par [
IFPEN
] veiktajām līgumpētniecības darbībām un sniegtajiem pakalpojumiem, kurā precizēta to summas proporcija budžetā, ko [
IFPEN
] paredzējusi neatkarīgās publiskās pētniecības darbībām.
9. pants
1.   Francijas iestādes un [
IFPEN
] finansējuma līgumā attiecībā uz katru operāciju (attiecībā uz katru instrumentu, uz kuru attiecas līgums) iekļauj šādu norādi:
“Emisijai/programmai/aizņēmumam netiek nodrošinātas nekādas tiešas vai netiešas valsts garantijas. Maksātnespējas gadījumā valsts nav atbildīga par [
IFPEN
] parādu atmaksāšanu.”
2.   Francijas iestādes iekļauj līdzīgu atrunu, ar ko noraida valsts atbildību, visos līgumos, kas saistīti ar līgumpētījumu pakalpojumiem vai pakalpojumiem, kuri minēti šā lēmuma 1. panta 5. punktā.
3.   Francijas iestādes iekļauj līdzīgu atrunu, ar ko noraida [
IFPEN
] un valsts atbildību, visos līgumos, kuros paredzētas parādsaistības, ko uzņēmušās akciju sabiedrības
Axens
,
Beicip‑Franlab
un
Prosernat
.
4.   [
IFPEN
] atturas no jebkāda veida galvojumu, vekseļtiesisko galvojumu, garantiju, nodoma vai atbalsta vēstuļu izsniegšanas par labu akciju sabiedrībām
Axens
,
Beicip‑Franlab
un
Prosernat
, kas neatbilstu parastajiem tirgus nosacījumiem.
[..]”
Agrākās tiesvedības Vispārējā tiesā un Tiesā
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 9. septembrī, Francijas Republika pret apstrīdēto lēmumu cēla prasību, kas tika reģistrēta ar numuru T‑479/11.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 5. aprīlī,
IFPEN
pret apstrīdēto lēmumu cēla prasību, kas tika reģistrēta ar numuru T‑157/12.
Ar 2013. gada 2. decembra rīkojumu pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas Vispārējās tiesas astotās palātas priekšsēdētājs apturēja tiesvedību lietās, kurās vēlāk tika pieņemts 2016. gada 26. maija spriedums Francija un IFP Énergies nouvelles/Komisija (
T‑479/11 un T‑157/12
,
EU:T:2016:320
; turpmāk tekstā – “sākotnējais spriedums”), līdz Tiesas galīgā nolēmuma pieņemšanai lietā, kurā vēlāk tika pieņemts 2014. gada 3. aprīļa spriedums Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
).
Tā kā Tiesa ar 2014. gada 3. aprīļa spriedumu Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
) noraidīja Francijas Republikas celto apelācijas sūdzību par 2012. gada 20. septembra spriedumu Francija/Komisija (
T‑154/10
,
EU:T:2012:452
), ar kuru Vispārējā tiesa bija noraidījusi šīs pēdējās prasību par lēmumu
La Poste
, Vispārējā tiesa lūdza Francijas Republiku,
IFPEN
un Komisiju iesniegt savus apsvērumus par secinājumiem, kas, pēc to domām, ir jāizdara no 2014. gada 3. aprīļa sprieduma Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
) attiecībā uz prasībām lietās, kurās vēlāk tika pieņemts sākotnējais spriedums.
Ar 2014. gada 5. maija vēstuli Francijas Republika atteicās no pamatiem, ar kuriem tā apstrīdēja netiešas un neierobežotas valsts garantijas, kas saistīta ar
EPIC
statusu, esamību, kā arī saikni starp apgalvoto priekšrocību, ko saņēmusi
IFPEN
saistībā ar minēto garantiju, un valsts līdzekļu nodošanu. Ar tās pašas dienas vēstuli arī
IFPEN
atteicās no pamata, ar kuru tā apstrīdēja netiešas un neierobežotas valsts garantijas, kas saistīta ar
EPIC
statusu, esamību.
Ar 2015. gada 8. septembra lēmumu, uzklausījis lietas dalībniekus, Vispārējās tiesas astotās palātas priekšsēdētājs apvienoja lietas, kurās vēlāk tika pieņemts sākotnējais spriedums, tiesvedības mutvārdu daļā un galīgā nolēmuma taisīšanai.
2015. gada 8. oktobra tiesas sēdē tika uzklausīti apvienoto lietu dalībnieku apsvērumi un atbildes uz Vispārējās tiesas jautājumiem.
Ar sākotnējo spriedumu, kas pasludināts 2016. gada 26. maijā, Vispārējā tiesa daļēji apmierināja Francijas Republikas un
IFPEN
celtās prasības un atcēla apstrīdēto lēmumu, ciktāl tajā bija atzīts, ka par labu
IFPEN
piešķirtā garantija, kas izriet no tās
EPIC
statusa, ir “valsts atbalsts” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, un noteica šīs atzīšanas sekas. Pārējā daļā Vispārējā tiesa prasības noraidīja.
It īpaši Vispārējā tiesa lēma, ka attiecībā uz priekšrocības
IFPEN
attiecībās ar tās piegādātājiem un klientiem definīciju Komisija bija pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu, kā arī pienākumu sniegt šīs priekšrocības pierādījumus un pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, izvēloties izmantot faktoringu un saistību izpildes garantiju, lai aprēķinātu aplūkojamās priekšrocības apmēru. Tāpat Vispārējā tiesa lēma – lai sniegtu šīs priekšrocības pierādījumus, Komisija nevarēja izmantot prezumpciju par priekšrocību, kas piešķirta
EPIC
ar netiešu un neierobežotu valsts garantiju, kura saistīta ar tās statusu un kuru Tiesa noteikusi 2014. gada 3. aprīļa spriedumā Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
). Proti, Vispārējā tiesa lēma, ka, pirmām kārtām, pieņēmums, uz kuru balstījās šī prezumpcija, nav ticams attiecībā uz
IFPEN
attiecībām ar tās piegādātājiem un klientiem un, otrām kārtām, ņemot vērā to, ka Komisija nebija definējusi priekšrocību, kas
IFPEN
izrietētu no garantijas tās attiecībās ar klientiem, prezumpcijai, uz kuru tā vēlējās atsaukties, nebija priekšmeta. Turklāt Vispārējā tiesa lēma, ka šī prezumpcija par priekšrocību attiecās tikai uz darbībām, kas ietver finansējumu, aizdevumu vai plašākā nozīmē kredītu, un līdz ar to nevarēja tikt attiecināta uz
EPIC
attiecībām ar tās piegādātājiem un klientiem. Vispārējā tiesa arī lēma, ka, lai gan Komisija varēja atsaukties uz 2014. gada 3. aprīļa spriedumā Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
) Tiesas noteikto prezumpciju, lai sniegtu tādas priekšrocības esamības pierādījumus, kuru
IFPEN
guvusi no tās
EPIC
statusa savās attiecībās ar banku un finanšu iestādēm, šajā gadījumā šī prezumpcija bija atspēkota. Proti, Vispārējā tiesa norādīja, ka kopš
IFPEN
pārveides par
EPIC
2006. gada jūlijā līdz tā laikposma beigām, uz kuru attiecas apstrīdētais lēmums, proti, līdz 2010. gada beigām,
IFPEN
no tās
EPIC
statusa nebija guvusi nekādas faktiskas ekonomiskas priekšrocības izdevīgāku kredīta nosacījumu veidā, ko tai būtu piešķīrušas banku un finanšu iestādes. Vispārējā tiesa tāpat uzskatīja – ņemot vērā to, ka prezumpcija bija atspēkota attiecībā uz atbilstīgo laikposmu, uz to nevarēja no jauna atsaukties, lai sniegtu pierādījumus tam, ka aplūkojamā garantija piešķirtu
IFPEN
priekšrocību tās attiecībās ar banku un finanšu iestādēm nākotnē bez būtiskām to apstākļu izmaiņām, kuros tā tika atspēkota. Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka Komisija nevar balstīties tikai uz likumā noteikto iespēju iekļūt parādos, lai uzskatītu, ka
IFPEN
nākotnes priekšrocības varētu tikt noteiktas prezumpcijas veidā.
Pēc Komisijas apelācijas sūdzības Tiesa ar 2018. gada 19. septembra spriedumu Komisija/Francija un IFP Énergies nouvelles (
C‑438/16 P
,
EU:C:2018:737
; turpmāk tekstā – “spriedums apelācijas tiesvedībā”) atcēla sākotnējo spriedumu un nodeva lietu atpakaļ Vispārējai tiesai.
Tādējādi Tiesa apmierināja Komisijas izvirzīto otro pamatu, uzskatīdama, ka Vispārējā tiesa bija pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā, lemjot, ka iespēja atsaukties uz 2014. gada 3. aprīļa spriedumā Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
) noteikto prezumpciju balstījās uz to, ka pastāv faktiskas sekas, kas sniedz labumu garantijas saņēmējam, un ka saistībā ar
IFPEN
attiecībām ar banku un finanšu iestādēm šī prezumpcija bija atspēkota. Tiesa precizēja, ka aplūkojamo prezumpciju var atspēkot tikai, ciktāl tiek pierādīts, ka, ņemot vērā attiecīgās
EPIC
statusam piesaistītās garantijas ekonomisko un juridisko kontekstu, tā no šīs garantijas pagātnē nav guvusi un, ticamākais, nākotnē negūs nekādu reālu ekonomisku priekšrocību.
Tiesa apmierināja arī trešo Komisijas pamatu. Tādējādi Tiesa lēma, ka Vispārējā tiesa bija pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, lemjot, ka 2014. gada 3. aprīļa spriedumā Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
) noteiktā prezumpcija attiecās tikai uz attiecībām, kas ietver finansējuma darbību, aizdevumu vai – plašākā nozīmē – kredītu, ko izsniedzis
EPIC
kreditors, tostarp uz šīs
EPIC
attiecībām ar banku un finanšu iestādēm. Tomēr Tiesa precizēja – ņemot vērā to, ka 2014. gada 3. aprīļa spriedumā Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
) noteiktā prezumpcija bija balstīta uz pieņēmumu, ka tās statusam piesaistītās garantijas dēļ attiecīgā
EPIC
saņem vai varētu saņemt izdevīgākus finansiālus nosacījumus nekā tie, kas parasti ir pieejami finanšu tirgos, šo prezumpciju varēja piemērot
EPIC
attiecībām ar tās piegādātājiem vai klientiem vienīgi tad, ja šādi labvēlīgi nosacījumi būtu radušies attiecībās ar šiem pēdējiem attiecīgajos tirgos, un tas bija jāpārbauda Komisijai.
Turklāt Tiesa noraidīja Komisijas pirmo pamatu kopumā. Tā it īpaši uzskatīja, ka Vispārējā tiesa nebija pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, lemjot, ka, ciktāl
IFPEN
pārveide par
EPIC
varēja tikt atzīta par “valsts atbalstu”, tas bija individuāls atbalsts Regulas Nr. 659/1999 1. panta e) punkta izpratnē.
Tiesa arī norādīja, ka pretēji tam, ko apgalvoja Komisija, Francijas Republika un
IFPEN
tomēr bija apstrīdējušas – vairākkārt un pietiekami detalizēti – Komisijas secinājumus par
IFPEN
priekšrocības esamību tās attiecībās ar banku un finanšu iestādēm.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi pēc lietas nodošanas atpakaļ
Ar 2018. gada 19. septembra lēmumu Vispārējā tiesa apvienoja lietas T‑479/11 RENV un T‑157/12 RENV tiesvedības rakstveida procesā, tās varbūtējai mutvārdu daļai un galīgā nolēmuma taisīšanai. Šīs lietas tika nodotas Vispārējās tiesas astotajai palātai.
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 217. panta 1. punktam Francijas Republika un
IFPEN
, kā arī Komisija katra iesniedza rakstveida apsvērumus.
IFPEN
apsvērumi tika iesniegti 2018. gada 28. novembrī, savukārt Francijas Republikas un Komisijas apsvērumi tika iesniegti 2018. gada 29. novembrī.
Atbilstoši Reglamenta 217. panta 3. punktam Francijas Republika un
IFPEN
, kā arī Komisija katra iesniedza arī papildu procesuālo rakstu 2019. gada 21. februārī.
Ar 2019. gada 12. marta vēstuli
IFPEN
lūdza rīkot tiesas sēdi.
Saistībā ar procesa organizatorisko pasākumu Vispārējā tiesa uzdeva lietas dalībniekiem rakstveida jautājumus. Lietas dalībnieki atbildēja noteiktajā termiņā.
2019. gada 28. novembrī tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.
Francijas Republikas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
pilnībā atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IFPEN
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
galvenokārt – atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
pakārtoti – atcelt tās daļas apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā, kurās pieļauti trūkumi;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest Francijas Republikai un
IFPEN
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.
Juridiskais pamatojums
Lietā T‑479/11 Francijas Republika prasības pamatojumam tagad izvirza divus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu, ciktāl Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi valsts atbalsta esamību. Otrais pamats attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu, ciktāl Komisija nav ievērojusi selektīvas priekšrocības jēdzienu. Ar šo pamatu, kas sadalīts divās daļās, pirmām kārtām, Francijas Republika apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini secinājusi, ka garantijas pastāvēšana radot
IFPEN
priekšrocību gan tās attiecībās ar piegādātājiem un klientiem, gan tās attiecībās ar banku un finanšu iestādēm. Otrām kārtām, pakārtoti tā apstrīd Komisijas secinājumus par minētās priekšrocības nodošanu
IFPEN
privāttiesību meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
.
Lietā T‑157/12
IFPEN
prasības pamatojumam tagad izvirza četrus pamatus.
Pirmais pamats attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu, ciktāl Komisija nav pierādījusi faktiskas ekonomiskas priekšrocības esamību
IFPEN
un tās meitasuzņēmumiem. Ar šo pamatu, kas sadalīts trijās daļās, vispirms
IFPEN
apgalvo, ka Komisija saskaņā ar judikatūrā noteikto pierādīšanas standartu nav pierādījusi tādas faktiskas ekonomiskas priekšrocības esamību, kas tai būtu saistībā ar aplūkojamo garantiju, it īpaši tās attiecībās ar piegādātājiem un klientiem. Turpinājumā
IFPEN
apgalvo, ka Komisija nav juridiski pietiekami pierādījusi minētās ekonomiskās priekšrocības nodošanu tās privāttiesību meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
. Visbeidzot tā uzskata, ka nav pietiekamas saiknes starp minēto ekonomisko priekšrocību un aplūkojamās garantijas radītu valsts līdzekļu nodošanu.
Otrais pamats attiecas uz paziņojuma par garantijām vai – pakārtoti – LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu. Ar šo pamatu
IFPEN
būtībā apgalvo, ka paziņojuma par garantijām 1.2. punkts nevar tikt interpretēts kā apliecinājums tam, ka pastāv automātiska saikne starp, pirmām kārtām, bankrota vai maksātnespējas procedūras neiespējamību no juridiskā un statusa viedokļa un, otrām kārtām, ieguvumu no labvēlīgākiem finansējuma nosacījumiem tirgos, kas ir selektīva priekšrocība.
Trešais pamats attiecas uz kļūdām vērtējumā attiecībā uz
IFPEN
piešķirtās priekšrocības apmēra noteikšanu. Ar šo pamatu, kas sadalīts divās daļās, pirmām kārtām,
IFPEN
apstrīd faktoringa un saistību izpildes garantijas vai lielākās piepūles garantijas izmantošanas atbilstību, lai aplēstu tās priekšrocības apmēru, ko tā esot guvusi no attiecīgās garantijas savās attiecībās ar piegādātājiem un klientiem. Otrām kārtām, tā apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini noteikusi tā valsts atbalsta intensitāti, kas esot noteikts gan attiecībā uz to, gan attiecībā uz tās meitasuzņēmumiem.
Visbeidzot, ceturtais pamats attiecas uz samērīguma principa pārkāpumu. Ar šo pamatu
IFPEN
būtībā apgalvo – sekas tam, ka tiek atzīta tādas netiešas un neierobežotas valsts garantijas par labu
EPIC
esamība, kas būtu uzskatāma par valsts atbalstu, tostarp pienākums par iepriekšēju paziņošanu un citi tai un Francijas Republikai uzliktie pienākumi, ir nesamērīgas.
Iesākumā ir jānorāda – ņemot vērā to, ka atbilstoši Francijas Republikas un
IFPEN
izvirzītajiem pamatiem šajā lietā vairs netiek apstrīdēta netiešas un neierobežotas valsts garantijas, kas saistīta ar
EPIC
statusu, esamība, Vispārējai tiesai vispirms ir jāskata jautājums par to, vai Komisija nav pieļāvusi kļūdu, secinot – tas, ka šī garantija sedza, pirmām kārtām,
IFPEN
tehnoloģiju pārneses darbības jomās, kas noteiktas ar ekskluzīvo vienošanos ar tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
, un, otrām kārtām, līgumpētījumu pakalpojumus un pakalpojumus, ko
IFPEN
sniedz gan trešo personu, gan savu meitasuzņēmumu vārdā, ir uzskatāms par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
Tādējādi Vispārējā tiesa vispirms pārbaudīs, vai Komisija šajā gadījumā pamatoti ir uzskatījusi, ka
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm, tās klientiem un piegādātājiem bija priekšrocība, kas izrietēja no netiešās un neierobežotās valsts garantijas, kura saistīta ar tās statusu, kā arī to, vai Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka šī priekšrocība tika nodota
IFPEN
meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
. Pēc tam vajadzības gadījumā Vispārējai tiesai būs jāvērtē pamati, ar kuriem Francijas Republika un
IFPEN
apstrīd, ka šī priekšrocība ietver valsts līdzekļu nodošanu.
Tad, ja Vispārējā tiesa konstatētu, ka Komisija šajā gadījumā pamatoti ir secinājusi valsts atbalsta esamību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, Vispārējai tiesai pēc tam būs jāpārbauda, vai ar Komisijas noteiktajiem nosacījumiem šī atbalsta saderībai ar iekšējo tirgu tiek pārkāpts samērīguma princips, kā to apgalvo
IFPEN
.
Par pamatiem, kas attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu un ir saistīti ar IFPEN priekšrocības esamību un aprēķināšanu
Prasības lietā T‑157/12 otrā pamata pirmā daļa un ceturtais pamats, kā arī prasības lietā T‑479/11 pirmā pamata otrā daļa un trešā pamata pirmā daļa galvenokārt attiecas uz tādas priekšrocības esamību, ko
IFPEN
esot guvusi no valsts garantijas, kura saistīta ar tās
EPIC
statusu, un – mazākā mērā – uz šīs priekšrocības apmēra aplēsēm.
Francijas Republikas un
IFPEN
argumenti galvenokārt attiecas uz Komisijas pierādījumiem priekšrocības esamībai
IFPEN
attiecībās ar tās klientiem un piegādātājiem. Tomēr Francijas Republika apstrīd arī dažus Komisijas apsvērumus par priekšrocību, kas varētu izpausties
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm.
Līdz ar to vispirms ir jāvērtē argumenti, kas saistīti ar priekšrocību, kura radusies
IFPEN
attiecībās ar tās piegādātājiem un klientiem, un pēc tam – priekšrocība, kas varētu rasties
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm.
Par priekšrocību IFPEN attiecībās ar tās piegādātājiem un klientiem
Pirmkārt, prasības pieteikumos Francijas Republika un
IFPEN
apgalvo, ka Komisija atbilstoši judikatūrā noteiktajam pierādīšanas standartam nav pierādījusi faktiskas ekonomiskās priekšrocības par labu
IFPEN
esamību tās attiecībās ar piegādātājiem un klientiem. Tās apgalvo, ka, lai gan Komisijas analīzē var tikt izteiktas prognozes, tā nevar būt pilnībā hipotētiska, bet – gluži pretēji – tai ir jāļauj noteikt faktisku ekonomisku priekšrocību.
Tomēr, Francijas Republikas un
IFPEN
ieskatā, šajā gadījumā pierādījums priekšrocības esamībai
IFPEN
attiecībās ar piegādātājiem un klientiem bija balstīts uz pieņēmumiem, kas nebija pamatoti ar pierādījumiem. Francijas Republika un
IFPEN
it īpaši uzsver, ka Komisija nav sniegusi nevienu piegādātāja vai klienta liecību un
a fortiori
nav pierādījusi to, ka piegādātāji un klienti būtu vispārēji un sistemātiski uzskatījuši, ka ir neiespējami pakļaut
EPIC
maksātnespējas procedūrai. Turklāt saistībā ar
IFPEN
attiecībām ar klientiem Francijas Republika un
IFPEN
uzsver apstrīdētā lēmuma pamatojuma atsevišķu daļu neskaidro, pat nesaprotamo raksturu. Francijas Republika un
IFPEN
no tā secina, ka Komisija nav izpildījusi izmeklēšanas pienākumus, jo tā savā argumentācijā ir izmantojusi pieņēmumus tā vietā, lai no
IFPEN
piegādātājiem un klientiem iegūtu iespējamus taustāmus pierādījumus rīcībai, kas tiem tiek pārmesta.
Rakstveida apsvērumos par secinājumiem, kas jāizdara no sprieduma apelācijas tiesvedībā attiecībā uz šīs lietas atrisinājumu, Francijas Republika un
IFPEN
apgalvo, ka Komisija nevarēja atsaukties uz 2014. gada 3. aprīļa spriedumā Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
) Tiesas noteikto priekšrocības prezumpciju, lai pierādītu tās priekšrocības esamību, kuru
IFPEN
guvusi no neierobežotās valsts garantijas attiecībās ar saviem piegādātājiem un klientiem, iepriekš nepārliecinoties, ka tirgus dalībnieku rīcība tirgū pamato pieņēmumu par priekšrocību, kas ir analoģiska tai, kāda pastāv
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm. Francijas Republikas un
IFPEN
ieskatā, šāda pārliecināšanās apstrīdētajā lēmumā neesot veikta.
Turklāt, Francijas Republikas ieskatā, tā ekonomiskā un juridiskā konteksta vērtējums, kurā iekļaujas tirgus, ko skar
IFPEN
attiecības ar tās piegādātājiem un klientiem, ļauj izslēgt ticamību pieņēmumam par priekšrocību, kas būtu analoģiska tai, kāda pastāv
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm. Francijas Republika un
IFPEN
pēc tam savos apsvērumos min dažādus faktiskos apstākļus, lai pierādītu, ka prezumpcija par priekšrocību
IFPEN
attiecībās ar tās piegādātājiem un klientiem katrā ziņā ir atspēkota.
Otrkārt, Francijas Republika un
IFPEN
apstrīd Komisijas izvēlēto metodi, lai aplēstu apmēru priekšrocībai, ko
IFPEN
guvusi no aplūkojamās garantijas savās attiecībās ar piegādātājiem un klientiem. It īpaši tās norāda, ka faktorings un saistību izpildes vai lielākās piepūles garantijas, ko Komisija ir izvēlējusies kā salīdzināšanas rādītājus, nav atbilstīgi, lai veiktu šādu aplēsi.
Komisija rakstveida apsvērumos par secinājumiem, kas jāizdara no sprieduma apelācijas tiesvedībā attiecībā uz šīs lietas atrisinājumu, apgalvo, ka prezumpcijas izmantošana bija pamatota, lai pierādītu priekšrocības esamību
IFPEN
attiecībās ar tās klientiem un piegādātājiem. Komisija norāda, ka attiecībā uz tirgu, kurā darbojas
IFPEN
, pētniecības struktūru saimnieciskās darbības ietver tostarp pētījumu līgumus un līgumus par pakalpojumu sniegšanu uzņēmumiem vai arī, kā
IFPEN
gadījumā, tehnoloģiju pārneses darbības. Komisija tādējādi uzsver, ka pētniecības struktūra instrumentus, aprīkojumu un dažādus pētījumu līdzekļus savām laboratorijām var iegūt no piegādātājiem. Attiecībā uz
IFPEN
klientiem Komisija norāda, ka tie ar
IFPEN
noslēdz pētījumu līgumus. Tomēr, Komisijas ieskatā, tas vien, ka
IFPEN
pētniecības projektiem ir raksturīgs augsts neskaidrību līmenis un līdz ar to augsta riska uzņemšanās no pētniecības struktūras tirdzniecības partneru puses, tomēr nenozīmē, ka šie partneri būtu vienaldzīgi attiecībā uz to līgumpartnera bankrota risku. Pētniecības un attīstības līgumu ilgais termiņš, gluži pretēji, uzsverot to, ka
IFPEN
klientiem var būt interese par aizsardzību pret viņu līgumpartnera bankrotu, it īpaši, ja tie iesaistās kompleksos ilgtermiņa pētījumos. Komisijas ieskatā, ir jānošķir risks, kas raksturīgs pētniecības projektam, un līgumpartnera bankrota risks.
IFPEN
garantija līdz ar to varot būt konkurētspējas priekšrocība salīdzinājumā ar citām pētniecības struktūrām attiecībā uz ilgtermiņa līgumiem. Turklāt daži pētniecības un attīstības līgumi ietverot būtiskus pēcpārdošanas pakalpojumus, un tādējādi tirdzniecības partneri paliekot daudz atkarīgāki cits no cita nekā kādas standartizētākas preces vai pakalpojuma iegādes gadījumā. Līdzīgu argumentāciju varot izmantot arī saistībā ar
IFPEN
attiecībām ar tās piegādātājiem. Arī šajā gadījumā, pat ja daļa piegāžu ir standartizētas, citi piegādes līgumi varot attiekties uz ļoti specializētiem instrumentiem, kurus varētu piegādāt tikai pēc ilgāka laika. Šis apstāklis varot mudināt pētniecības struktūras piegādātājus censties nodrošināties pret līgumpartnera bankrota risku. Tāpat, Komisijas ieskatā, šādu instrumentu augstās cenas dēļ varētu tikt izmantots maksājums pa daļām, un arī tas varot radīt risku piegādātājam un radīt to pašu pamudinājumu. Komisija no tā secina, ka prezumpcijas izmantošana, lai pierādītu tādas priekšrocības esamību
IFPEN
attiecībās ar tās klientiem un piegādātājiem, kura izriet no
IFPEN
piešķirtās neierobežotās valsts garantijas, bija pilnībā pamatota.
Komisija savos papildu apsvērumos apstrīd arī Francijas Republikas un
IFPEN
argumentu, saskaņā ar kuru ekonomiskā un juridiskā konteksta vērtējums attiecībā uz tirgu, kurā attīstās
IFPEN
darbība, esot atspēkojis ticamību pieņēmumam, saskaņā ar kuru neierobežotā valsts garantija esot ļāvusi
IFPEN
attiecībās ar tās piegādātājiem un klientiem baudīt priekšrocību, kas ir analoģiska tai, kāda pastāv
EPIC
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm. Komisija turklāt apstrīd, ka prezumpcija par priekšrocību
IFPEN
attiecībās ar tās piegādātājiem un klientiem šajā gadījumā būtu bijusi atspēkota.
Turklāt Komisija norāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Francijas Republika un
IFPEN
, faktoringa un saistību izpildes garantijas izmantošana, aprēķinot
IFPEN
ar neierobežoto valsts garantiju saistīto priekšrocību attiecībās ar tās piegādātājiem un klientiem, esot piemērota. Šajā ziņā Komisija uzsver – “pamatojuma saistībā ar līdzvērtīga riska segšanas izmaksām” izmantošana, lai aplēstu priekšrocību vērtību, ko
IFPEN
varētu būt guvusi no attiecīgās garantijas, bija pamatota ar grūtībām, ar kurām tā saskārās, veicot šos aprēķinus, un kuras it īpaši radīja tas, ka tirgū nav pieejams līdzīgs ar garantiju pret maksātnespējas risku salīdzināms pakalpojums, kas kā tāds būtu laists tirgū.
Vispirms ir jāatgādina, ka, lai par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta nozīmē tiktu atzīts pasākums, kas ieviests attiecībā uz kādu uzņēmumu, ir jābūt izpildītiem četriem nosacījumiem. Pirmkārt, tam ir jābūt saistītam ar valsts iejaukšanos, vai tajā ir jāizmanto valsts līdzekļi. Otrkārt, ir nepieciešams, lai šī iejaukšanās spētu ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, tai ir jāpiešķir ekskluzīva priekšrocība noteiktiem uzņēmumiem vai komercdarbības nozarēm. Ceturtkārt, tai ir jāizkropļo konkurence vai jādraud to izkropļot (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 23. marts, Enirisorse,
C‑237/04
,
EU:C:2006:197
,
38.
un
39.
punkts un tajos minētā judikatūra, un 2000. gada 29. septembris, CETM/Komisija,
T‑55/99
,
EU:T:2000:223
,
39.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Atbalsta jēdziens ietver ne tikai pozitīvu palīdzību, bet arī iejaukšanos, kas dažādi atvieglo izmaksas, kuras parasti ir jāsedz no uzņēmuma budžeta, un kas, kaut gan nav subsīdija šī vārda šaurākajā nozīmē, ir tai identiska pēc rakstura un rada tādas pašas sekas. Par atbalstu tiek uzskatīts arī tāds valsts iejaukšanās pasākums, kas neatkarīgi no tā veida var sniegt tiešas vai netiešas priekšrocības uzņēmumiem vai kas uzskatāms par ekonomisku priekšrocību, kuru saņēmējs uzņēmums negūtu parastos tirgus apstākļos (skat. spriedumu, 2014. gada 3. aprīlis, Francija/Komisija,
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
,
94.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tālāk ir jāatgādina, ka Komisijai ir pienākums sniegt pierādījumus par valsts atbalsta esamību LESD 107. panta 1. punkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 12. septembris, Olympiaki Aeroporia Ypiresies/Komisija,
T‑68/03
,
EU:T:2007:253
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā saskaņā ar judikatūru, lai pārbaudītu, vai saņēmējs uzņēmums saņem ekonomisku priekšrocību, ko tas nebūtu guvis parastos tirgus apstākļos, Komisijai ir pienākums veikt visu to faktoru pilnīgu analīzi, kas attiecas uz strīdīgo darījumu un tā kontekstu, tostarp saņēmēja uzņēmuma un attiecīgā tirgus stāvokli (spriedumi, 2003. gada 6. marts, Westdeutsche Landesbank Girozentrale un Land Nordrhein‑Westfalen/Komisija,
T‑228/99 un T‑233/99
,
EU:T:2003:57
,
251.
punkts, un 2010. gada 3. marts, Bundesverband deutscher Banken/Komisija,
T‑163/05
,
EU:T:2010:59
,
37.
punkts).
Attiecībā uz pierādījumu sniegšanu valsts atbalsta nozarē no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Komisijai attiecīgo pasākumu izmeklēšanas procedūra ir jāveic rūpīgi un objektīvi, lai galīgā lēmuma, ar kuru tiek konstatēta atbalsta esamība un attiecīgā gadījumā – atbalsta nesaderība vai nelikumība, pieņemšanas brīdī tās rīcībā būtu cik vien iespējams vispilnīgākie un visticamākie pierādījumi šāda lēmuma pieņemšanai (skat. spriedumu, 2014. gada 3. aprīlis, Francija/Komisija,
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
,
63.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr, kā Tiesa ir lēmusi, šīs pārbaudes ietvaros Komisija var atsaukties uz vienkāršu prezumpciju, saskaņā ar kuru uzņēmumam, uz kuru nav attiecināmas parastās sanācijas un likvidācijas procedūras, piešķirta netieša un neierobežota valsts garantija uzlabo tā finansiālo situāciju, samazinot izmaksas, kas parastā gadījumā rastos tā budžetam. Tādējādi, lai procedūrā, kas attiecas uz pastāvoša atbalsta shēmām, pierādītu priekšrocību, kas ar šādu galvojumu piešķirta saņēmējam uzņēmumam, Komisijai pietiek vien pierādīt šīs garantijas esamību, nepastāvot pienākumam pierādīt no tās piešķiršanas brīža tās radītās faktiskās sekas (spriedums, 2014. gada 3. aprīlis, Francija/Komisija,
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
,
98.
un
99.
punkts, un spriedums apelācijas tiesvedībā, 110. punkts).
Saistībā ar pārbaudes tiesā apjomu attiecībā uz apstrīdēto lēmumu saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu no judikatūras izriet, ka valsts atbalsta jēdzienam, kas definēts minētajā tiesību normā, ir juridisks raksturs un tas ir jāinterpretē, pamatojoties uz objektīviem elementiem. Šī iemesla dēļ Savienības tiesai, ņemot vērā gan konkrētos tajā iesniegtās lietas apstākļus, gan Komisijas sniegtā vērtējuma tehnisko vai sarežģīto raksturu, jāveic pilna pārbaude attiecībā uz jautājumu par to, vai pasākums ietilpst LESD 107. panta 1. punkta piemērošanas jomā (skat. spriedumu, 2012. gada 2. marts, Nīderlande un ING Groep/Komisija,
T‑29/10 un T‑33/10
,
EU:T:2012:98
,
100.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No judikatūras arī izriet, ka tiesas pārbaude attiecībā uz jautājumu par to, vai attiecīgais pasākums ietilpst LESD 107. panta 1. punkta piemērošanas jomā, ja Komisijas veiktajam novērtējumam ir tehnisks vai komplekss raksturs, ir ierobežota. Tomēr Vispārējai tiesai ir jāpārbauda, vai tas tā ir (skat. spriedumu, 2012. gada 2. marts, Nīderlande un ING Groep/Komisija,
T‑29/10 un T‑33/10
,
EU:T:2012:98
,
101.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā, lai gan valsts atbalsta jomā Komisijai ir plaša rīcības brīvība, kuras īstenošana prasa veikt ekonomiska rakstura novērtējumu Eiropas Savienības kontekstā, šī plašā rīcības brīvība nenozīmē, ka Savienības tiesai nav jāpārbauda Komisijas sniegtā ekonomiska rakstura informācijas interpretācija. Saskaņā ar judikatūru Savienības tiesai ir ne vien jāpārbauda izvirzīto pierādījumu materiālā precizitāte, ticamība un konsekvence, bet arī jāpārbauda, vai šie pierādījumi izveido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus (skat. spriedumu, 2012. gada 2. marts, Nīderlande un ING Groep/Komisija,
T‑29/10 un T‑33/10
,
EU:T:2012:98
,
102.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmām kārtām, kā Tiesa lēma spriedumā apelācijas tiesvedībā, uz aplūkojamo pasākumu, proti,
IFPEN
pārveidi par
EPIC
, neattiecas Regulas Nr. 659/1999 1. panta d) punktā minētais atbalsta shēmas jēdziens, bet, ciktāl to varēja atzīt par “valsts atbalstu”, tas bija individuāls atbalsts Regulas Nr. 659/1999 1. panta e) punkta izpratnē. No tā izriet, ka Komisija nevarēja veikt vienīgi šī pasākuma vispārējo raksturlielumu pārbaudi, lai pierādītu, ka tas ir valsts atbalsts (spriedums apelācijas tiesvedībā, 64.–73. un 82. punkts).
Otrām kārtām, ir jānorāda, ka 2014. gada 3. aprīļa spriedumā Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
) Tiesas noteiktā priekšrocības prezumpcija, kas minēta šā sprieduma 77. punktā, ir balstīta uz pieņēmumu, ka tās statusam piesaistītās garantijas dēļ attiecīgā
EPIC
saņem vai varētu saņemt izdevīgākus finansiālus nosacījumus nekā tie, kas parasti ir pieejami finanšu tirgos. Tādējādi šīs prezumpcijas piemērošana
EPIC
attiecībām ar tās piegādātājiem un klientiem būtu pamatota tikai, ciktāl šādi labvēlīgāki nosacījumi rodas arī attiecībās ar šiem pēdējiem attiecīgajos tirgos (spriedums apelācijas tiesvedībā, 150. punkts).
Tādējādi, ja Komisija vēlas piemērot šo prezumpciju, tai ir jāizvērtē ekonomiskais un juridiskais konteksts, kurā iekļaujas tirgus, ko skar attiecīgās attiecības. Konkrēti, Komisijai ir pienākums pārbaudīt, vai tirgus dalībnieku rīcība tirgū pamato pieņēmumu par priekšrocību, kas ir analoģiska tai, kāda pastāv
EPIC
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm (spriedums apelācijas tiesvedībā, 150. punkts).
Francijas Republikas un
IFPEN
izvirzītie iebildumi ir jāvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.
–
Par iebildumu attiecībā uz to, ka trūkst pierādījumu priekšrocībai IFPEN attiecībās ar tās piegādātājiem
Ir jānorāda – no apstrīdētā lēmuma 203. un 214. apsvēruma izriet, ka, Komisijas ieskatā, pastāv cenas samazinājuma fenomens, kas radies no tā, ka līgumslēdzēji labvēlīgāk vērtē tādas struktūras saistību neizpildes risku, par kuru viņiem ir zināms, ka tās publiskās iestādes statuss to pasargā no riska to likvidēt tiesas ceļā.
Apstrīdētā lēmuma 204. apsvērumā Komisija šādi izklāstīja metodi, kuru tā bija izmantojusi, lai novērtētu cenu samazinājuma apmēru:
“Lai novērtētu cenu pazemināšanos, ko izraisa tas, ka piegādātāji labvēlīgāk vērtē
EPIC
saistību neizpildes risku, Komisija nodomājusi argumentēt saistībā ar līdzvērtīga riska segšanas izmaksām. Ja valsts garantijas nav, [
IFPEN
] piegādātājs, kurš vēlētos izmantot līdzvērtīgu garantiju (proti, pilnīgi nodrošināties pret līgumslēdzēja saistību neizpildes risku), varētu izmantot specializētas kredītiestādes vai apdrošināšanas sabiedrības pakalpojumus. Tādu saistību neizpildes risku bieži uzņemas komercsabiedrības, kas specializējas faktoringā.”
Apstrīdētā lēmuma 203. un 204. apsvērumā izklāstītie apsvērumi, ja tos lasa kopā ar minētā lēmuma 214. apsvērumu, uzsver faktu, ka Komisija ir apgalvojusi, ka ir notikusi cenu samazināšana, ko esot izraisījis tas, ka
IFPEN
piegādātāji labvēlīgāk vērtēja
IFPEN
saistību neizpildes risku, bet nepārbaudot šī pieņēmuma pamatojumu, un ka tā to pēc tam izmantoja, lai novērtētu šī cenu samazinājuma apmēru, izmantojot rādītāju, ar kuru netika mērīts pats cenu samazinājums, bet tikai tās garantijas vērtība, ko tā uzskatīja par līdzvērtīgu
IFPEN
saņemtajai garantijai. Šo secinājumu pastiprina tas, ka apstrīdētajā lēmumā trūkst jebkādu pētījumu par
IFPEN
piegādātāju faktiski praktizēto cenu izmaiņām pirms attiecīgā laikposma un tā laikā.
Ar procesa organizatorisko pasākumu Komisija tika aicināta precizēt, vai apgalvojums, saskaņā ar kuru priekšrocība, ko
IFPEN
bija guvusi attiecībās ar saviem piegādātājiem, izpaudās kā piegādātāju cenu samazinājums, balstījās uz šādu pārbaudi un – attiecīgā gadījumā – kurā apstrīdētā lēmuma daļā šī pārbaude tika īstenota.
Atbildot uz šo procesa organizatorisko pasākumu, Komisija precizēja, ka apstrīdētā lēmuma 203. un 204. apsvērumā “[tā bija prezumējusi], ka netiešas un neierobežotas valsts garantijas esamība varēja ietekmēt to, kā [
IFPEN
] piegādātāji uztvēra [šīs pēdējās] maksājumu saistību neizpildes risku, kam loģiski bija jāatspoguļojas virknē priekšrocību, kas atbildot piešķirtas garantijas saņēmējam (un it īpaši kā cenu samazinājumam)”. Savā atbildē Komisija arī norādīja, ka “secinājums par
IFPEN
no aplūkojamās garantijas gūtas faktiskas ekonomiskas priekšrocības esamību tās attiecībās ar piegādātājiem, šai priekšrocībai izpaužoties kā piegādātāju cenu samazinājumam, balst[ījās] nevis uz empīrisku un konkrētu analīzi par to, kā [
IFPEN
] piegādātāji nosaka cenas šajā tirgū, bet gan uz prezumpciju, kas papildināta ar atsevišķiem empīriskiem apsvērumiem”, un ka, “citiem vārdiem, [bija] runa par netiešu pierādījumu, kas lielā mērā pamatots ar loģiskiem elementiem”. Noslēgumā Komisija norādīja, ka tās dienesti tobrīd pārskatīja apstrīdētā lēmuma pamatojumu attiecībā uz prasībām, kas noteiktas ar spriedumu apelācijas tiesvedībā.
Tāpat ir jānorāda, ka Komisija pati tiesas sēdē paziņoja, ka saistībā ar
IFPEN
attiecībām ar tās piegādātājiem un klientiem apstrīdētajā lēmumā bija elementi, kas ļāva saprast, ka tā bija argumentējusi, izmantojot prezumpciju, kā arī bija atsevišķi tirgus elementi, bet ka tajā nebija pilnīga un pienācīga pierādījuma tam, ko Tiesa bija uzskatījusi par nepieciešamu spriedumā apelācijas tiesvedībā. Komisijas ieskatā, šis apstāklis izskaidrojot secinājumu tās atbildē uz šā sprieduma 89. punktā minēto Vispārējās tiesas jautājumu.
Tātad ir jākonstatē – kā Komisija atzina savos procesuālajos rakstos Vispārējā tiesā un pēc tam paziņoja tiesas sēdē, apstrīdētajā lēmumā nav ietverts pierādījums tam, ka tirgus dalībnieku rīcība attiecīgajā tirgū ir pamatojusi pieņēmumu par
IFPEN
attiecībās ar tās piegādātājiem pastāvošu priekšrocību, kas būtu analoģiska tai, kāda pastāv
EPIC
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm, ko Tiesa prasīja spriedumā apelācijas tiesvedībā.
Tādējādi Komisija apstrīdētā lēmuma 203. un 214. apsvērumā ir kļūdaini secinājusi, ka
IFPEN
bija guvusi faktisku ekonomisku priekšrocību, ko veido tās piegādātāju noteiktās zemākās cenas, jo pēdējie labvēlīgāk vērtēja tās saistību neizpildes risku.
No iepriekš minētā izriet, ka nav jāvērtē argumenti, ar kuriem Francijas Republika un
IFPEN
apstrīd faktoringa izmantošanas atbilstību, lai izvērtētu tās priekšrocības apmēru, ko
IFPEN
saņēmusi no aplūkojamās garantijas tās attiecībās ar piegādātājiem. Proti, Komisija nevarēja sākt vērtēt priekšrocību, kuras esamība nekādi nav pierādīta.
–
Par iebildumu attiecībā uz to, ka trūkst pierādījumu priekšrocībai IFPEN attiecībās ar tās klientiem
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija priekšrocību, ko
IFPEN
no valsts garantijas sava
EPIC
statusa dēļ varēja būt guvusi attiecībās ar tās klientiem, ir definējusi kā nesamaksātu prēmiju, kura atbilst saistību izpildes garantijai vai vismaz lielākās piepūles garantijai, ko tā varēja sniegt saviem klientiem.
Šī definīcija ir balstīta uz konstatējumu, ko pamato vienīgi
UOP Limited
apsvērumi, saskaņā ar kuriem tehnoloģiju nodošanas jomā pircēji ļoti jutīgi reaģē uz garantijām, kuras šo pakalpojumu sniedzēji var tiem nodrošināt saistībā ar līgumisko un ārpuslīgumisko atbildību (apstrīdētā lēmuma 216. apsvērums). Pamatojoties uz šo secinājumu un izslēdzot kā nebūtisku jautājumu par attiecīgās garantijas sniegto
IFPEN
ārpuslīgumiskās atbildības nodrošinājumu, Komisija norādīja:
“(220)
[..] ņemot vērā to, ka [
IFPEN
] ir piešķirta valsts garantija, tad klientiem ir pārliecība, ka pret to nekad netiks piemērota likvidācijas procedūra tiesas ceļā un tā vienmēr varēs pildīt savas līgumsaistības, vai gadījumā, ja tā šīs saistības nepildīs, tās klienti saņems kompensāciju par saistību nepildīšanu.
(221)
Līdzīgi argumentācijai, [kas izklāstīta] 204. un turpmākajos apsvērumos par attiecībām ar piegādātājiem, Komisija uzskata, ka valsts garantijas neesības gadījumā klientam, kurš vēlētos saņemt tāda paša līmeņa aizsardzību, būs jāparaksta līgums ar finanšu starpnieku (piemēram, banku iestādi vai apdrošināšanas sabiedrību) par saistību izpildes garantiju (angļu valodā – “
performance bond
”), lai nodrošinātu tā līguma izpildi, kurš to saista ar [
IFPEN
]. Šādas aizsardzības mērķis ir nodrošināt klientam finanšu kompensāciju, ja tam nodarīts kaitējums līguma (pilnīgas vai daļējas) neizpildes dēļ.”
Turpmākajos apstrīdētā lēmuma apsvērumos Komisija veica saistību izpildes garantijas vai lielākās piepūles garantijas paredzamo izmaksu aplēsi un uzskatīja, ka šāda garantija nozīmētu maksimālo likmi 5 % apmērā no ieņēmumiem par nodrošinātajiem pakalpojumiem (apstrīdētā lēmuma 223.–225. apsvērums). Tā arī centās starp
IFPEN
saimnieciskajām darbībām noteikt tos pakalpojumus, uz kuriem attiektos “šāda garantija” (apstrīdētā lēmuma 226.–235. apsvērums). Apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumā Komisija konstatēja:
“[..] [
IFPEN
], tostarp tās meitasuzņēmumi
Axens
un
Prosernat
to ekskluzīvajās jomās, saimnieciskas darbības veikšanai ir guvusi reālas saimnieciska rakstura priekšrocības, kas izpaudās, ka netika maksāta prēmija, kas atbilst saistību izpildes garantijai vai vismaz lielākajiem pūliņiem, ko tā varēja sniegt saviem klientiem attiecībā uz pētniecības darbībām. Tā kā Komisija nevarēja aprēķināt precīzi šo priekšrocību summu, ņemot vērā riska seguma specifiku, tā katrā gadījumā uzskata, ka tās attiecībā uz katru pakalpojumu un uz katru gadu nevar pārsniegt summas, kas iekļautas 5. tabulā šajā apsvērumā [..].”
No šā sprieduma 95. un 96. punktā minētajiem apstrīdētā lēmuma apsvērumiem izriet, ka priekšrocība, ko
IFPEN
esot guvusi savās attiecībās ar klientiem, izrietēja no tā, ka, ņemot vērā neierobežoto valsts garantiju, kas saistīta ar tās
EPIC
statusu, tā klientiem sniedz pārliecību, ka uz to netiks attiecināta likvidācijas procedūra tiesas ceļā un līdz ar to tā vienmēr varēs pildīt savas līgumsaistības vai gadījumā, ja tā to nevarētu, klienti saņemtu kompensāciju par šo nepildīšanu, savukārt, neesot šādai pārliecībai, minētajiem klientiem būtu jāiegūst saistību izpildes garantija pie kāda finanšu starpnieka.
Kā norāda Francijas Republika un
IFPEN
, Komisijas izmantotā argumentācija, lai noteiktu
IFPEN
priekšrocību tās attiecībās ar klientiem, balstās uz pieņēmumu, ka parastos tirgus apstākļos tādu pētniecības institūtu kā
IFPEN
klienti izmanto saistību izpildes garantijas vai lielākās piepūles garantijas, lai sevi aizsargātu pret sava līgumpartnera maksātnespējas risku, un ka, esot tādai garantijai, kāda ir
IFPEN
, tās klientiem vairs nav vajadzības izmantot šādu saistību izpildes vai lielākās piepūles garantiju.
Tomēr, izņemot sabiedrības
UOP Limited
apsvērumus, kuri minēti apstrīdētā lēmuma 216. apsvērumā un saskaņā ar kuriem “tehnoloģiju nodošanas jomā pircēji ļoti jutīgi reaģē uz garantijām, kuras šo pakalpojumu sniedzēji var tiem nodrošināt gan saistībā ar līgumisko atbildību, gan ārpuslīgumisko atbildību”, Komisija nemin nevienu tirgus elementu, kas varētu pamatot šā sprieduma 98. punktā rezumēto pieņēmumu pamatotību.
Lai gan apstrīdētā lēmuma 221.–236. apsvērumā patiešām ir ietverti apsvērumi par saistību izpildes garantiju vai lielākās piepūles garantiju, ir jākonstatē, ka ar tiem vienīgi centās aprēķināt prezumētās priekšrocības apmēru, kā izriet no norādes uz argumentāciju apstrīdētā lēmuma 204. un nākamajā apsvērumā par
IFPEN
attiecībās ar tās piegādātājiem prezumētās priekšrocības aprēķināšanu. Šajā ziņā ir jāuzsver – Komisija savā iebildumu rakstā ir norādījusi, ka lielākās piepūles garantija un saistību izpildes garantija nav pielīdzināmas
IFPEN
neierobežotajai valsts garantijai, kura attiecas uz daudz plašāku jomu nekā šīs divas garantijas, un ka no apstrīdētā lēmuma ļoti skaidri izriet – tā izmantoja šos garantiju veidus kā salīdzināšanas rīkus, lai iegūtu vispareizāko iespējamo aptuveno vērtību priekšrocībai, ko
IFPEN
saistībā ar valsts garantiju ieguvusi savās attiecībās ar klientiem. Komisija tādējādi precizē, ka apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumā tā ir pabeigusi šo savas argumentācijas daļu par iespējamo jau saņemtas priekšrocības aprēķināšanu, nevis par pasākuma spēju sniegt priekšrocību.
Tātad ir jākonstatē, ka Komisija ir izmantojusi hipotētisku argumentāciju. Tomēr ir jānorāda, ka šajā gadījumā Komisija nevarēja šādu argumentāciju pamatot, atsaucoties uz 2014. gada 3. aprīļa spriedumā Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
) Tiesas noteikto priekšrocības prezumpciju.
Jānorāda, ka Komisijas lēmumā nav ietverts attiecīgā tirgus ekonomiskā un juridiskā konteksta iepriekšējs vērtējums šā sprieduma 83. punktā minētās judikatūras izpratnē, kas ļautu atzīt ticamību pieņēmumam par tādu priekšrocību
IFPEN
attiecībās ar tās klientiem, kas būtu analoģiska priekšrocībai, kāda pastāv
EPIC
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm, ko Komisija turklāt skaidri atzina tiesas sēdē, kā Vispārējā tiesa atgādināja šā sprieduma 90. punktā.
No tā izriet, ka attiecībā uz tās priekšrocības definīciju, kuru
IFPEN
ir guvusi tās attiecībās ar klientiem saistībā ar netiešo un neierobežoto valsts garantiju, ko tai piešķīra tās
EPIC
statuss, Komisija nav izpildījusi pienākumu sniegt šīs priekšrocības pierādījumus atbilstoši šā sprieduma 75. punktā minētajai judikatūrai. Tātad apstrīdētā lēmuma 236. apsvērumā Komisija ir kļūdaini secinājusi, ka aplūkotās garantijas dēļ
IFPEN
bija guvusi faktisku ekonomisku priekšrocību, kas izpaudās tādējādi, ka netika maksāta prēmija, kura atbilst saistību izpildes vai vismaz lielākās piepūles garantijai, ko tā varēja sniegt saviem klientiem attiecībā uz pētniecības darbībām, tostarp saviem meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
to ekskluzīvajā jomā.
No tā izriet, ka nav jāvērtē argumenti, ar kuriem Francijas Republika un
IFPEN
apstrīd saistību izpildes garantijas vai lielākās piepūles garantijas izmantošanas atbilstību, lai noteiktu tās priekšrocības apmēru, ko
IFPEN
saņēmusi no aplūkojamās garantijas savās attiecībās ar klientiem.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka attiecībā uz tās priekšrocības esamību, ko
IFPEN
varēja gūt no aplūkojamās garantijas savās attiecībās ar piegādātājiem un klientiem, Komisija nav izpildījusi pierādīšanas pienākumu, kas noteikts šā sprieduma 75. punktā minētajā judikatūrā.
Par priekšrocību IFPEN attiecībās ar banku un finanšu iestādēm
Prasības pieteikumā lietā T‑157/12
IFPEN
apgalvoja, ka tā nebija guvusi nekādu priekšrocību no valsts garantijas savās attiecībās ar banku un finanšu iestādēm, un Komisija pati to bija atzinusi apstrīdētā lēmuma 199. apsvērumā. Līdz ar to tā apgalvoja, ka nav jāatgriežas pie šī jautājuma.
Lietā T‑479/11 arī Francijas Republika norādīja, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 199. apsvērumā bija atzinusi, ka laikposmā no statusa maiņas līdz 2010. gadam
IFPEN
nebija guvusi faktisku ekonomisku priekšrocību no sava
EPIC
statusa savās attiecībās ar banku un finanšu iestādēm.
Turklāt Francijas Republika norādīja, ka apstrīdētā lēmuma 200. apsvērumā minētais Komisijas apgalvojums, kuru tā turklāt apstrīdēja un saskaņā ar kuru faktiska ekonomiskā priekšrocība
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm varētu izpausties nākotnē, nebalstījās ne uz vienu pierādījumu.
Francijas Republika šajā ziņā apstrīdēja Komisijas iebildumu rakstā minēto apgalvojumu, saskaņā ar kuru Francijas iestādēm ir jāpierāda, ka no 2011. gada 1. janvāra
IFPEN
aizņēmumu nosacījumi joprojām būtu salīdzināmi ar tiem nosacījumiem, kurus tā saņēma pirms statusa maiņas. Francijas Republika apgalvoja, ka sniegt šādu pierādījumu nav iespējams, ņemot vērā ekonomisko apstākļu neparedzamību. Francijas Republika uzsvēra, ka Komisija pati bija atzinusi, ka tā nevar paredzēt tirgus dalībnieku turpmāko rīcību.
2015. gada 8. oktobra tiesas sēdē Francijas Republika bija minējusi
loi 2010/1645, du 28 décembre 2010, de programmation des finances publiques pour les années 2011 à 2014
[2010. gada 28. decembra Likuma 2010/1645 par publisko finanšu plānošanu 2011.–2014. gadam] (2010. gada 29. decembra
JORF
, 22868. lpp.) 12. pantu, saskaņā ar kuru “neatkarīgi no jebkādiem noteikumiem par pretējo, kas ir ietverti tiem piemērojamajos tiesību aktos, nav tiesību slēgt ar kredītiestādi līgumu par aizņēmumu, kura termiņš pārsniedz divpadsmit mēnešus, ne arī izdot vērtspapīru, kura termiņš pārsniedz šo laikposmu, Francijas struktūrām, kas ietilpst centrālās valsts pārvaldes kategorijā Padomes Regulas (EK) Nr. 2223/96 (1996. gada 25. jūnijs) par Eiropas nacionālo un reģionālo kontu sistēmu Kopienā izpratnē un kas nav valsts,
Caisse d’amortissement de la dette sociale
[Sociālā parāda samazināšanas fonds],
Caisse de la dette publique
[Valsts parāda komisija] un
Société de prises de participation de l’État
[Valsts kapitālieguldījumu sabiedrība]”, un “ar kopīgu ekonomikas ministra un budžeta ministra lēmumu tiek noteikts to struktūru saraksts, uz kurām attiecas šis aizliegums”. Francijas Republikas ieskatā, no šīs normas izrietēja, ka
IFPEN
nebija tiesību slēgt ar kredītiestādi līgumu par aizņēmumu, kura termiņš pārsniedz divpadsmit mēnešus, un tas katrā ziņā izslēdza iespēju, ka nākotnē izpaustos priekšrocība
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm. Komisija bija norādījusi uz šī argumenta nepieņemamību, apgalvojot, ka Francijas iestādes nebija minējušas šo tiesību aktu formālās izmeklēšanas procedūras laikā.
Apsvērumos par secinājumiem, kas jāizdara no sprieduma apelācijas tiesvedībā, Francijas Republika apgalvo, ka judikatūra, kuru Komisija min, lai apstrīdētu pieņemamību argumentam, kas balstīts uz 2010. gada 28. septembra likuma 12. pantu, nav atbilstīga, ņemot vērā minētā likuma objektīvo un publisko raksturu. Turklāt Francijas Republika apgalvo, ka saskaņā ar judikatūru Vispārējās tiesas veiktajai pārbaudei ir jāattiecas uz visiem atbilstošajiem datiem, ko iesniegusi prasītāja, vienalga, vai tie attiektos uz laiku pirms vai pēc apstrīdētā lēmuma, un vienalga, vai tie jau būtu bijuši iesniegti iepriekš administratīvajā procesā vai pirmoreiz iesniegti saistībā ar prasību, kuru skata Vispārējā tiesa. Šajā ziņā Francijas Republika it īpaši uzsver – ņemot vērā to, ka ne priekšrocības prezumpcijas esamība, ne nepieciešamība šo prezumpciju atspēkot attiecībā uz nākotni nav apspriestas administratīvā procesa gaitā, tai nevar pārmest, ka tā nav darījusi Komisijai zināmu 2010. gada 28. septembra likuma 12. pantu.
Francijas Republika piebilst, ka 2010. gada 28. septembra likuma 12. pantā noteiktais aizliegums ir atkārtots
loi 2014‑1653, du 29 décembre 2014, de programmation des finances publiques pour les années 2014 à 2019
[2014. gada 29. decembra Likumā 2014‑1653 par publisko finanšu plānošanu 2014.–2019. gadam] (2014. gada 30. decembra
JORF
, dokuments Nr. 1), kā arī
loi 2018‑32, du 22 janvier 2018, de programmation des finances publiques pour les années 2018 à 2022
[2018. gada 22. janvāra Likumā 2018‑32 par publisko finanšu plānošanu 2018.–2022. gadam] (2018. gada 23. janvāra
JORF
, dokuments Nr. 1). Francijas Republika min arī 2018. gada 4. septembra likumu, ar kuru nosaka dažādu to centrālās pārvaldes struktūru sarakstu, uz kurām attiecas aizliegums slēgt ar kredītiestādi līgumu par aizņēmumu, kura termiņš pārsniedz divpadsmit mēnešus, vai izdot vērtspapīru, kura termiņš pārsniedz šo laikposmu (2018. gada 5. oktobra
JORF
Nr. 230, dokuments Nr. 22).
Apsvērumos par secinājumiem, kas jāizdara no sprieduma apelācijas tiesvedībā,
IFPEN
norāda, ka Komisija pati ir noraidījusi Tiesas 2014. gada 3. aprīļa spriedumā Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
) noteiktās priekšrocības prezumpcijas piemērošanu, tostarp attiecībā uz nākotni. Tas izrietot no apstrīdētā lēmuma 200. apsvēruma, kurā Komisija pabeidza savu pārbaudi par iespējamo
IFPEN
priekšrocību tās attiecībās ar banku un finanšu iestādēm, saistībā ar attiecībām pēc apstrīdētā lēmuma precizējot, ka Komisija “nevarēja paredzēt tirgus dalībnieku turpmāko izturēšanos, ne arī to, kā izmainīsies viņu priekšstats par valsts garantijas ietekmi uz publiskās organizācijas
IFP
saistību neizpildes risku”.
IFPEN
ieskatā, šis secinājums par to, ka prezumpcija netiek izmantota, esot jāizdara vēl jo vairāk tādēļ, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija neesot izdarījusi nevienu skaidru secinājumu par
IFPEN
priekšrocības esamību. Tādējādi, lai gan ar LESD 107. pantu Komisijai, uz kuru attiecas pierādīšanas pienākums, ir noteikts pienākums pierādīt priekšrocības esamību, nevis to, ka priekšrocība ir iespējama, Komisija esot vienīgi attiecībā uz pagātni apstrīdētā lēmuma 199. apsvērumā minējusi iespējamu priekšrocību, kas nav īstenojusies, un attiecībā uz nākotni šī lēmuma 200. apsvērumā minējusi neiespējamību paredzēt atbilstīgo tirgus dalībnieku turpmāko rīcību tirgū.
Katrā ziņā
IFPEN
uzskata, ka vienkāršā priekšrocības prezumpcija ir atspēkota ne tikai attiecībā uz pagātni, kā to parāda analīze par to aizņēmumu izmaksām, attiecībā uz kuriem tā bija slēgusi līgumus kopš statusa maiņas līdz 2018. gada novembrim, bet arī attiecībā uz nākotni.
Par šo pēdējo
IFPEN
norāda, ka tās priekšrocības attiecībā uz nākotni ticamības trūkumu ir apstiprinājuši visi konteksta elementi, kurus Francijas iestādes ir iesniegušas Komisijai administratīvajā procesā. Tādējādi
IFPEN
min trīs īpašus elementus. Pirmkārt, to, ka tās pārveide par
EPIC
neietekmēja tās finansiālo situāciju vai finansējuma nosacījumus atbilstoši vispārējās turpinātības principam, kas nostiprināts 2005. gada 13. jūlija likuma 95.‑VI pantā. Otrkārt, nevainojamo
IFPEN
finanšu pārvaldību, kas izpaužas nepārtrauktā pašu resursu pieaugumā. Treškārt, to, ka nav bijis aizņēmumu uz ilgāku laikposmu par gadu pēdējo piecu gadu laikā un tikai viens aizņēmums par niecīgu summu uz laiku, kas īsāks par vienu gadu, kā norādīts apstrīdētā lēmuma 197. un 198. apsvērumā.
Izmantojot Francijas Republikas argumentācijai līdzīgu argumentāciju,
IFPEN
norāda, ka tās priekšrocības attiecībā uz nākotni ticamības trūkums turklāt ir pierādīts ar 2010. gada 28. septembra likuma 12. pantu.
Turklāt,
IFPEN
ieskatā, nevar apgalvot, ka Francijas Republikai un
IFPEN
administratīvā procesa laikā vairākkārt būtu bijusi iespēja informēt Komisiju par šī dokumenta esamību, ņemot vērā, ka tas tika publicēts 2010. gada 29. decembrī, proti, vairāk nekā mēnesi pēc Francijas iestāžu atbildes uz pēdējo lūgumu sniegt informāciju, kas tām tika nosūtīts saistībā ar administratīvo procesu, ne arī to, ka apstāklis, ka šis dokuments netika iesniegts administratīvā procesa laikā, būtu izskaidrojams ar vēlmi to izmantot tiesvedībā.
Visbeidzot
IFPEN
apgalvo, ka Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru 2010. gada 28. decembra likuma 12. pants, lai arī ar to tiek strukturāli samazinātas tās iespējas aizņemties, neesot šķērslis iespējai, ka lielākas summas aizņēmums tai piešķir priekšrocību uz gadu, ir atspēkojuši dati, kurus iesniegušas trīs banku iestādes.
Apsvērumos par secinājumiem, kas jāizdara no sprieduma apelācijas tiesvedībā, Komisija apgalvo – Tiesa ir apstiprinājusi, ka tai nebija jāpierāda garantijas faktiskā ietekme uz
IFPEN
attiecībām ar banku un finanšu iestādēm, ciktāl pastāvēja vienkārša prezumpcija, saskaņā ar kuru šī garantija sniedza priekšrocību minētajās attiecībās. Komisijas ieskatā, no sprieduma apelācijas tiesvedībā izriet, ka, lai atspēkotu šo prezumpciju, nepietiek vienīgi konstatēt, ka garantijai pagātnē nebija nekādas faktiskas ietekmes uz
IFPEN
attiecībām ar banku un finanšu iestādēm, bet vajadzēja arī pierādīt, ka, ņemot vērā attiecīgās
EPIC
statusam piesaistītās garantijas ekonomisko un juridisko kontekstu, šī pēdējā, ticamākais, nākotnē negūs nekādu faktisku ekonomisku priekšrocību no šīs garantijas.
Komisija tiesas sēdē apstrīdēja
IFPEN
argumentu, saskaņā ar kuru tā apstrīdētajā lēmumā neesot izmantojusi prezumpciju par priekšrocību saistībā ar
IFPEN
attiecībām ar banku un finanšu iestādēm.
Turklāt Komisija apgalvo, ka saskaņā ar judikatūru Francijas Republikas un
IFPEN
argumenti, ar kuriem tās cenšas atspēkot šo prezumpciju attiecībā uz nākotni, ir jānoraida kā nepieņemami, ciktāl tie balstās uz faktiem, kuri norisinājušies pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas vai kurus Francijas Republika un
IFPEN
nebija tai darījušas zināmus administratīvā procesa laikā, lai gan saistībā ar to notika daudzas diskusijas par valsts tiesību aktiem, kas piemērojami
IFPEN
.
Komisija turklāt apstrīd Francijas Republikas un
IFPEN
argumentus – pieņemot, ka tie būtu pieņemami –, saskaņā ar kuriem ar 2010. gada 28. decembra likuma 12. pantu varēja atspēkot prezumpciju par priekšrocību
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm attiecībā uz nākotni.
Šajā ziņā ir jānorāda – kā Tiesa lēma spriedumā apelācijas tiesvedībā, tas apstāklis vien, ka
IFPEN
ir valsts garantija, Komisijai ļāva atsaukties uz tādu priekšrocības prezumpciju, kādu Tiesa noteikusi 2014. gada 3. aprīļa spriedumā Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
), jo šī prezumpcija ir balstīta uz pieņēmumu, ka tās statusam piesaistītās garantijas dēļ
EPIC
saņem vai varētu saņemt izdevīgākus finanšu nosacījumus nekā nosacījumi, kas ir parasti pieejami finanšu tirgos (spriedums apelācijas tiesvedībā, 116. punkts).
Tāpat ir jānorāda, ka pretēji tam, ko apgalvo
IFPEN
, Komisija tomēr šajā gadījumā izmantoja argumentāciju, kas balstās uz prezumpciju par priekšrocības esamību
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm.
Tādējādi vispirms, pēc tam, kad tā bija pārbaudījusi Francijas Republikas iesniegtos datus apstrīdētā lēmuma 196.–198. apsvērumā, Komisija šī lēmuma 199. apsvērumā secināja, ka šāda priekšrocība nebija īstenojusies laikposmā no
IFPEN
statusa maiņas līdz 2010. gadam.
Pēc tam apstrīdētā lēmuma 200. apsvērumā Komisija precizēja, ka secinājums, saskaņā ar kuru valsts garantija nebija piešķīrusi
IFPEN
priekšrocību tās attiecībās ar banku un finanšu iestādēm attiecībā uz aplūkojamo laikposmu, bija spēkā vienīgi attiecībā uz pagātni, ciktāl tā “nevarēja paredzēt tirgus dalībnieku turpmāko izturēšanos, ne arī to, kā izmainīsies viņu priekšstats par valsts garantijas ietekmi uz [
IFPEN
] saistību neizpildes risku”.
Tajā pašā apstrīdētā lēmuma 200. apsvērumā Komisija precizēja, ka “saistībā ar gada ziņojumiem, kas Francijas iestādēm turpmāk jāiesniedz Komisijai, [šīm] iestādēm jāiesniedz arī informācija par [
IFPEN
] parādsaistību līmeni un noteikumiem, kā arī pierādījumi, ka šie aizņēmumi atbilst tirgus nosacījumiem, vai jāpievieno attiecīgā atbalsta bruto ekvivalents, aprēķinot maksimālās garantijas ietekmes summas, izmantojot metodi, kas līdzīga tai, kura aprakstīta [apstrīdētajā lēmumā]”.
Tādējādi no apstrīdētā lēmuma 200. apsvēruma izriet, ka Komisija ir netieši, bet noteikti prezumējusi priekšrocības esamību
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm, uzskatot, ka tā nevar izslēgt šādu priekšrocību nākotnē, un līdz ar to paredzot Francijas iestādēm pienākumu pierādīt, ka šī priekšrocība neīstenosies un ka tad, ja tā īstenosies, tā paliks garantijai atļautās maksimālās ietekmes robežās.
Ir jāatgādina – kā Tiesa precizēja spriedumā apelācijas tiesvedībā, lai atspēkotu šādu prezumpciju, ir jāpierāda, ka, ņemot vērā attiecīgās
EPIC
statusam piesaistītās garantijas ekonomisko un juridisko kontekstu, tā no šīs garantijas pagātnē nav guvusi un, ticamākais, nākotnē negūs nekādu faktisku ekonomisku priekšrocību (spriedums apelācijas tiesvedībā, 117. punkts).
Šajā gadījumā ir jānorāda – Komisija pati apstrīdētā lēmuma 199. apsvērumā konstatēja, ka priekšrocība
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm nebija īstenojusies laikposmā no
IFPEN
pārveides par
EPIC
līdz 2010. gadam, un līdz ar to pieļāva, ka priekšrocības prezumpcija ir atspēkota attiecībā uz pagātni.
Tāpēc ir jāpārbauda, vai spriedumā apelācijas tiesvedībā Tiesas noteiktajos un šā sprieduma 129. punktā atgādinātajos apstākļos ar Francijas Republikas un
IFPEN
izvirzītajiem argumentiem priekšrocības prezumpciju var atspēkot attiecībā uz nākotni.
Šajā ziņā saskaņā ar pastāvīgo judikatūru valsts atbalsta jomā pieņemta lēmuma likumība ir jāvērtē, pamatojoties uz informāciju, kāda varēja būt Komisijas rīcībā lēmuma pieņemšanas brīdī (skat. spriedumu, 2017. gada 23. novembris, SACE un Sace BT/Komisija,
C‑472/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:885
,
76.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to ir jānoraida kā nepieņemami
IFPEN
argumenti attiecībā uz to finansējuma nosacījumu analīzi, kurus tai piedāvājušas banku iestādes no 2011. līdz 2018. gadam, kā arī uz
IFPEN
rīcību saistībā ar bankām, ar kuriem tā centās pierādīt, ka 2016. gadā tai tika piešķirta īstermiņa kredītlīnija saskaņā ar komerciālajiem tirgus nosacījumiem, jo šie argumenti balstījās uz informāciju pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Tas pats attiecas uz Francijas Republikas argumentu, saskaņā ar kuru aizliegums atsevišķām publiskām struktūrām slēgt ar kredītiestādi līgumu par aizņēmumu, kura termiņš pārsniedz divpadsmit mēnešus, kas noteikts ar 2010. gada 28. decembra likuma 12. pantu, ir sistemātiski atkārtots publisko finanšu plānošanu likumos pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
Attiecībā uz Francijas Republikas argumentu saistībā ar 2010. gada 28. decembra likuma 12. pantu ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru inkriminēto pasākumu izmeklēšanas procedūra Komisijai ir jāveic rūpīgi un objektīvi, lai galīgā lēmuma pieņemšanas brīdī tās rīcībā būtu iespējami pilnīgākie un ticamākie pierādījumi šāda lēmuma pieņemšanai (skat. spriedumu, 2018. gada 13. decembris, Ryanair un Airport Marketing Services/Komisija,
T‑53/16
,
EU:T:2018:943
,
223.
un
224.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Tomēr ir arī jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru Komisijai nevar pārmest, ka tā nav ņēmusi vērā iespējamos faktiskos vai tiesiskos elementus, kas tai varēja tikt iesniegti administratīvā procesa laikā, bet netika iesniegti, jo Komisijai nav pienākuma pēc savas ierosmes un ar pieņēmumu palīdzību pārbaudīt, kādi fakti tai būtu varējuši tikt iesniegti (skat. spriedumu, 2018. gada 13. decembris, Ryanair un Airport Marketing Services/Komisija,
T‑53/16
,
EU:T:2018:943
,
223.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jānorāda – starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka Francijas Republika un
IFPEN
nav darījušas šo dokumentu zināmu Komisijai formālās izmeklēšanas procedūras laikā, un no lietas materiāliem neizriet, ka Komisija būtu zinājusi par aplūkojamo dokumentu, kad tika pieņemts apstrīdētais lēmums.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka Francijas Republikas arguments par 2010. gada 28. decembra likuma 12. pantu ir jānoraida kā nepieņemams.
Šo konstatējumu nevar atspēkot ar Francijas Republikas izvirzītajiem argumentiem.
Tādējādi, pirmkārt, ir jānorāda, ka judikatūra, kas izriet no 2016. gada 21. janvāra sprieduma Galp Energía España u.c./Komisija (
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
) un ko min Francijas Republika, šajā gadījumā ir bez nozīmes.
Taisnība – Tiesa 2016. gada 21. janvāra sprieduma Galp Energía España u.c./Komisija (
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
) 72. punktā lēma, ka LESD 263. pantā paredzētās likumības pārbaudes tvērums attiecas uz visiem Komisijas lēmumiem par LESD 101. un 102. panta piemērošanas procedūru, kur Vispārējā tiesa prasītāju izvirzīto pamatu gaismā nodrošina padziļinātu pārbaudi – kā tiesību, tā faktu –, un ņemot vērā visu to iesniegto informāciju neatkarīgi no tā, vai tā attiecas uz laiku pirms vai pēc pieņemtā lēmuma, vai tā jau ir bijusi iesniegta iepriekš administratīvajā procedūrā vai pirmoreiz tiesvedībā lietā, ko izskata Vispārējā tiesa, ja šai informācijai ir nozīme Komisijas lēmuma tiesiskuma pārbaudē (spriedums, 2016. gada 21. janvāris, Galp Energía España u.c./Komisija,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
,
72.
punkts).
Tomēr no 2016. gada 21. janvāra sprieduma Galp Energía España u.c./Komisija (
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
) 72. punkta, kas izklāstīts še iepriekš, paša formulējuma izriet, ka šī judikatūra attiecas uz tādu lēmumu tiesiskuma pārbaudi, kuri pieņemti, pamatojoties uz LESD 101. un 102. pantu, nevis uz tādu lēmumu tiesiskuma pārbaudi, kas pieņemti, pamatojoties uz LESD 107. pantu.
Otrkārt, Francijas Republika nevar apgalvot, ka tai vajadzēja būt tiesībām Vispārējā tiesā atsaukties uz 2010. gada 28. janvāra likuma 12. pantu, lai atspēkotu prezumpciju par
IFPEN
priekšrocību tās attiecībās ar banku un finanšu iestādēm, vienīgi tādēļ, ka tā nevarēja uz to atsaukties formālās izmeklēšanas procedūras stadijā, jo tajā nenotika nekādas diskusijas par minēto prezumpciju.
Ir jāuzsver – lēmumā par formālas izmeklēšanas procedūras sākšanu Komisija bija norādījusi, ka, neraugoties uz Francijas iestāžu iesniegtajiem paskaidrojumiem, ņemot vērā
IFPEN
tās
EPIC
statusa dēļ saņemtās valsts garantijas raksturlielumus, tā nevarēja izslēgt apstākli, ka
IFPEN
gūst ekonomisku priekšrocību, kas saistīta ar iespēju, ka valsts rīkojas kā pēdējā instance. Komisija arī precizēja, ka šī priekšrocība izriet no labvēlīgāka kreditoru vērtējuma par kredītu atmaksas risku neierobežotas valsts garantijas esamības dēļ un ka tā varēja atspoguļoties kā labāki kredīta nosacījumi. No tā izriet, ka Francijas Republikai, kas piedalījās formālajā izmeklēšanas procedūrā, bija jāsniedz informācija, kura, tās ieskatā, varētu atspēkot Komisijas lēmumā par minētās procedūras sākšanu sniegto vērtējumu par ekonomiskas priekšrocības esamību
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm, tostarp vajadzības gadījumā 2010. gada 28. decembra likuma 12. panta teksts.
Katrā ziņā, pieņemot, ka Francijas Republika šajā procesā varētu atsaukties uz 2010. gada 28. decembra likuma 12. panta tekstu, ir jākonstatē, ka tas pats par sevi nevarēja atspēkot prezumpciju par priekšrocību
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm datumā, kurā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Proti, 2010. gada 28. decembra likuma 12. panta 1. punktā bija noteikts, ka “neatkarīgi no jebkādiem noteikumiem par pretējo, kas ir ietverti tiem piemērojamajos tiesību aktos, nav tiesību slēgt ar kredītiestādi līgumu par aizņēmumu, kura termiņš pārsniedz divpadsmit mēnešus, ne arī izdot vērtspapīru, kura termiņš pārsniedz šo laikposmu, Francijas struktūrām, kas ietilpst centrālās valsts pārvaldes kategorijā Padomes Regulas (EK) Nr. 2223/96 (1996. gada 25. jūnijs) par Eiropas nacionālo un reģionālo kontu sistēmu Kopienā izpratnē, kas nav valsts,
Caisse d’amortissement de la dette sociale
[Sociālā parāda samazināšanas fonds],
Caisse de la dette publique
[Valsts parāda komisija] un
Société de prises de participation de l’État
[Valsts kapitālieguldījumu sabiedrība]”, un ka “ar kopīgu ekonomikas ministra un budžeta ministra lēmumu tiek noteikts to struktūru saraksts, uz kurām attiecas šis aizliegums”.
Tādējādi ir jānorāda, ka pretēji tam, ko Francijas Republika minēja tiesas sēdē, atsauce uz centrālās valsts pārvaldes kategoriju Padomes Regulas (EK) Nr. 2223/96 (1996. gada 25. jūnijs) par Eiropas nacionālo un reģionālo kontu sistēmu Kopienā (
OV 1996, L 310, 1. lpp.
) izpratnē vien nevarēja ļaut secināt, ka šī norma bija piemērojama
IFPEN
, ciktāl minētajā normā pašā bija paredzēts, ka to struktūru saraksts, kurām šī norma ir jāpiemēro, tiks noteikts ar ministra lēmumu.
Turklāt ir jāuzsver – atbildot uz Vispārējās tiesas uzdotu jautājumu, Francijas Republika precizēja, ka
IFPEN
bija iekļauta to Francijas struktūru sarakstā, kuras ietilpst centrālās valsts pārvaldes kategorijā, kas minēta 2010. gada 28. decembra likuma 12. pantā; šis saraksts bija pievienots pielikumā 2011. gada 28. septembra lēmumam, ar kuru nosaka to minēto struktūru sarakstu, uz kurām attiecas aizliegums slēgt ar kredītiestādi līgumu par aizņēmumu, kura termiņš pārsniedz divpadsmit mēnešus, vai izdot vērtspapīru, kura termiņš pārsniedz šo laikposmu (2011. gada 6. oktobra
JORF
Nr. 232, 16907. lpp.).
Attiecībā uz
IFPEN
argumentu, ka konteksta elementiem, ko Francijas iestādes iesniegušas Komisijai administratīvā procesa laikā un kas atgādināti šā sprieduma 115. punktā, būtu bijis pietiekami, lai atspēkotu prezumpciju par priekšrocību tās attiecībās ar banku un finanšu iestādēm attiecībā uz nākotni, ir jānorāda, tāpat kā norādīja Komisija, ka ar šiem elementiem, kuri attiecās uz pagātni, nebija pietiekami, lai izslēgtu priekšrocības esamību nākotnē, ciktāl
IFPEN
statūtos bija ietverta norma, kas paredzēja, ka šai pēdējai ir iespēja slēgt līgumus par aizņēmumiem bez laika vai apmēra ierobežojumiem.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka Francijas Republika un
IFPEN
nav atspēkojušas prezumpciju par priekšrocību
IFPEN
attiecībās ar banku un finanšu iestādēm nākotnē.
Līdz ar to ir jāsecina – Komisija pamatoti uzskatīja, ka
IFPEN
tās
EPIC
statusa dēļ saņemtā valsts garantija tai piešķīra ekonomisku priekšrocību.
Tāpēc, neraugoties uz konstatējumu šā sprieduma 105. punktā, saskaņā ar kuru Komisija nav izpildījusi pierādīšanas pienākumu attiecībā uz tās priekšrocības esamību, ko
IFPEN
varēja gūt no netiešas un neierobežotas valsts garantijas tās attiecībās ar piegādātājiem un klientiem, ir jānoraida kā nepamatoti pamati, kas attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu un ir saistīti ar
IFPEN
priekšrocības esamību un aprēķināšanu.
Par pamatiem, kas attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu un ir saistīti ar IFPEN priekšrocības nodošanu meitasuzņēmumiem “Axens” un “Prosernat”
Argumenti, kas saistīti ar priekšrocības, kuru varētu būt guvusi
IFPEN
saistībā ar netiešo un neierobežoto valsts garantiju, ko sniedz tās
EPIC
statuss, nodošanu tās privāttiesību meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
, ir izvirzīti prasības pieteikuma lietā T‑157/12 otrā pamata otrajā daļā un prasības pieteikuma lietā T‑479/11 trešā pamata otrajā daļā.
IFPEN
un Francijas Republika apgalvo, ka Komisija no juridiskā viedokļa nav pietiekami pierādījusi ekonomiskās priekšrocības, ko, kā apgalvots,
IFPEN
saņēmusi aplūkojamās valsts garantijas dēļ, nodošanu tās privāttiesību meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
.
IFPEN
šajā ziņā norāda uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma nepietiekamību. Tā turklāt norāda, ka, ciktāl Komisijai katrā no saviem lēmumiem ir jāpārbauda lietas īpašie apstākļi, tās rīcība, apstrīdētajā lēmumā balstot savu argumentāciju uz analoģiju ar argumentāciju, kas izmantota Komisijas Lēmumā C(2005) 5412, galīgā redakcija (2005. gada 21. decembris) par valsts atbalstu Nr. 531/2005, Francija – Pasākumi saistībā ar
Banque Postale
izveidi un darbību (turpmāk tekstā – “lēmums
Banque postale
”), ir nepiemērota un nepamatota. Šajā ziņā tā norāda, ka šajā lēmumā bija ņemta vērā
La Poste
grupas darbības īpašā struktūra, kas ir atšķirīga no
IFPEN
grupas darbības struktūras, un ka
IFPEN
un tās meitasuzņēmumu darbību zinātniskais raksturs nekādi nav salīdzināms ar pasta darbībām. Turklāt
IFPEN
apgalvo, ka no apstrīdētā lēmuma 246. apsvēruma izriet – ņemot vērā to, ka Komisija nav atradusi priekšrocības nodošanas pazīmes
IFPEN
grāmatvedībā, tā esot balstījusi šīs nodošanas pierādīšanu vienīgi uz prezumpciju, ka priekšrocība bija nodota, nenosakot meitasuzņēmumiem tarifus par izmaksām, kuras saistītas ar valsts garantijas segumu, par pakalpojumiem, kurus
IFPEN
sniegusi to vārdā.
Francijas Republika apgalvo, pirmām kārtām, ka Komisija ir nepareizi interpretējusi lēmumu
Banque Postale
un, otrām kārtām, nav ņēmusi vērā faktu, ka rēķini par
IFPEN
sniegtajiem pakalpojumiem un pētījumiem ir izrakstīti, pamatojoties uz
IFPEN
segtajām izmaksām, piemērojot uzcenojumu, un ka līdz ar to
IFPEN
tirdzniecības attiecības ar tās meitasuzņēmumiem notika parastos tirgus apstākļos. Francijas Republika arī apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi tiesību kļūdu un kļūdu faktos, uzskatot, ka tās argumentāciju Lēmumā 2009/157/EK varēja piemērot visām
IFPEN
attiecībām ar tās meitasuzņēmumiem, lai gan tai to vajadzēja piemērot vienīgi attiecībām, kuras noteiktas
IFPEN
ekskluzīvajos nolīgumos ar tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
.
Turklāt Francijas Republika apgalvo, ka pretēji tam, ko norāda Komisija, no apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas izriet, ka jautājums par priekšrocības nodošanu meitasuzņēmumiem nav nošķirams no pārējā minētā lēmuma.
Komisija norāda, ka jautājums par priekšrocības nodošanu ir pakārtots tam, lai tiktu pierādīts, ka pastāv valsts atbalsts
IFPEN
, kas izriet no tās
EPIC
statusa, un tas var attiekties vienīgi uz daļēju apstrīdētā lēmuma atcelšanu, proti, tās daļas atcelšanu, kura attiecas uz atbalsta nodošanu meitasuzņēmumiem. Komisijas ieskatā, jautājums par iespējamo priekšrocības nodošanu
IFPEN
meitasuzņēmumiem ir nošķirams no iepriekšējā jautājuma par
IFPEN
priekšrocības esamību.
Komisija turklāt apstrīd Francijas Republikas un
IFPEN
argumentāciju un lūdz noraidīt šos pamatus.
Iesākumā ir jāatgādina, ka apstrīdētā lēmuma 1. panta 4. punkts attiecas uz to, ka valsts garantija sedz tehnoloģiju pārneses darbības, ko
IFPEN
veic jomās, kuras noteiktas ar ekskluzīvo vienošanos ar
Axens
un
Prosernat
.
Tādējādi ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 249. un 250. apsvērumā ekonomiskā priekšrocība meitasuzņēmumu
Axens
un
Prosernat
ekskluzīvajās darbības jomās, kura izriet no
IFPEN
piešķirtās valsts garantijas seguma, ir selektīva priekšrocība, jo tā sniedz meitasuzņēmumiem piekļuvi
IFPEN
tehnoloģijām, cilvēkresursiem un materiālajiem resursiem ar labvēlīgākiem nosacījumiem nekā to konkurentiem.
No tā izriet, ka ir nepieciešams pierādīt
IFPEN
priekšrocības nodošanu tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
, lai apstrīdētā lēmuma 1. panta 4. punktā minēto pasākumu kvalificētu par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
Tāpat ir jāatgādina – apstrīdētā lēmuma 1. panta 5. punkts attiecas uz to, ka valsts garantija sedz līgumpētījumu pakalpojumus un pakalpojumus, ko
IFPEN
sniedz gan trešo personu, gan savu meitasuzņēmumu vārdā.
Ir jānorāda, ka pēc definīcijas šī pasākuma kvalificēšana par valsts atbalstu neprasa pierādīt
IFPEN
priekšrocības nodošanu tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
attiecībā uz līgumpētījumu pakalpojumiem un pakalpojumiem, ko
IFPEN
sniedz trešo personu vārdā, kā arī savu meitasuzņēmumu vārdā ārpus jomām, kuras noteiktas ar ekskluzīvo vienošanos.
Turpretī ir jāuzsver, ka
IFPEN
priekšrocības nodošanas tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
pierādīšana ir izšķirīga, lai kvalificētu par valsts atbalstu to, ka valsts garantija sedz līgumpētījumu pakalpojumus un pakalpojumus, ko
IFPEN
sniedz minēto meitasuzņēmumu vārdā jomās, kuras noteiktas ar ekskluzīvo vienošanos, kas noslēgta ar šiem meitasuzņēmumiem. Proti, šajā pēdējā gadījumā atbalsta saņēmēji faktiski ir
IFPEN
meitasuzņēmumi
Axens
un
Prosernat
, jo ekskluzīvās vienošanās dēļ
IFPEN
var sniegt minētos pakalpojumus vienīgi to vārdā.
No tā izriet – kā būtībā apgalvo Komisija –, ka pamats attiecībā uz to, ka nav pierādīta priekšrocības nodošana, ir jānoraida kā neefektīvs, ciktāl ar to tiek mēģināts apstrīdēt apstrīdētā lēmuma 1. panta 5. punktā minētā pasākuma kvalificēšanu par valsts atbalstu, jo tas attiecas uz to, ka valsts garantija sedz līgumpētījumu pakalpojumus un pakalpojumus, ko
IFPEN
sniedz gan trešo personu, gan savu meitasuzņēmumu vārdā ārpus jomām, kas noteiktas ar ekskluzīvo vienošanos.
Francijas Republikas un
IFPEN
izvirzītie iebildumi ir jāvērtē, ņemot vērā šos apsvērumus.
Pirmkārt, attiecībā uz
IFPEN
iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija savu pierādījumu par
IFPEN
priekšrocības nodošanu tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
esot kļūdaini balstījusi uz neatbilstošu analoģiju ar argumentāciju, kas piemērota lēmumā
Banque postale
, un līdz ar to nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, ir jāuzsver, ka tā pamatā ir kļūdaina premisa.
Tā apstrīdētā lēmuma 240. apsvērumā Komisija precizēja – “ņemot vērā to, ka Francijas tiesību aktos nav noteikta akcionāra vispārēja atbildība par komercsabiedrību grupu meitasuzņēmumiem, nevar uzskatīt, ka [
IFPEN
] un tātad arī Francijas valsts var būt atbildīgas par parādsaistību atmaksāšanu, ko izsniegušas trešās personas
Axens
un
Prosernat
saimnieciskajai darbībai, jo īpaši, ja attiecībā uz šiem meitasuzņēmumiem tiktu piemērota likvidācijas procedūra tiesas ceļā”.
Tādējādi Komisija izslēdza, ka attiecībā uz
Axens
un
Prosernat
var piemērot tiešu tās priekšrocības nodošanu, ko
IFPEN
, kā apgalvots, esot saņēmusi savās attiecībās ar kreditoriem.
Tomēr apstrīdētā lēmuma 241.–247. apsvērumā Komisija uzskatīja, ka
Axens
un
Prosernat
bija guvušas labumu no netiešas aplūkojamās priekšrocības nodošanas saskaņā ar šādu argumentāciju:
“(241)
Tomēr jāatzīmē, ka iepriekšminētajā lēmumā [
Banque postale
], lai gan Komisija [..] uzskatīja, ka uz
La Banque Postale
kā akciju sabiedrību saistībā ar sanācijas un likvidācijas procedūru tiesas ceļā attiecas vispārējās tiesības un tai tās pašas labā netika piešķirta neierobežota valsts garantija, Komisija tomēr skatīja jautājumu par iespējamu valsts garantijas seku pārvedumu meitasuzņēmumam, kas bija piešķirta tā vienīgajam akcionāram.
(242)
Precīzāk, Komisija uzskatīja, ka grupas funkcionēšanas struktūra izraisa akcionāra (
La Poste
) un meitasuzņēmuma (
La Banque Postale
) mijiedarbību šādu efektu pievienošanas rezultātā: i) meitasuzņēmums izmanto cilvēkresursus un materiālos resursus, ko tā rīcībā nodevis mātesuzņēmums, un ii) šo līdzekļu atlīdzība, pamatojoties uz izmaksām, ko sedzis mātesuzņēmums, lai tādu saimnieciska rakstura priekšrocību, kas samazina
La Poste
izmaksas, atlīdzība, ko
La Banque Postale
iemaksā mātesuzņēmumam, varētu tikt proporcionāli samazināta un izraisītu šīs saimnieciskā rakstura priekšrocības (vismaz daļēju) pārvedumu meitasuzņēmumam.
(243)
Līdzīgā veidā iepriekšminētajā Lēmumā C 51/[05] Komisija uzskatīja, ka pastāv zināma savstarpēja ietekme, jo īpaši publiskās organizācijas
IFP
tarifu izvēlē attiecībā uz
Axens
un
Prosernat
sniegtajiem pakalpojumiem to ekskluzīvajā jomā tā, lai komerciālās attiecības grupā nepakļautos tirgus loģikai, bet gluži pretēji padarītu iespējamas šķērssubsīdijas meitasuzņēmumu saimnieciskajai darbībai, izmantojot publiskos finanšu līdzekļus, kas ir mātesuzņēmuma rīcībā. [..]
(244)
Iepriekšminētajā
La Banque Postale
lietā Komisija uzskatīja, ka Francijas iestādēm nepieciešams uzņemties saistības, kuras ļauj ieviest mehānismu, kas neitralizētu meitasuzņēmuma līmenī iespējamās priekšrocības attiecībā uz mātesuzņēmumu. [..]
(245)
Šajā konkrētajā gadījumā Francijas iestādes apņēmās attiecībā uz aizņēmuma nosacījumiem publiskās organizācijas
IFP
meitasuzņēmumiem (
Axens
,
Beicip‑Franlab
,
Prosernat
) rakstveidā finansējuma līgumā norādīt (attiecībā uz katru līgumā minēto instrumentu) katras operācijas gaitā, ka “atbilstoši Francijas tiesību aktiem (jo īpaši tam, ka attiecībā uz katru garantiju nepieciešama tiesību aktos skaidri noteikta atļauja) šai finansējuma operācijai netiks piešķirta nekāda veida – tieša vai netieša – valsts garantija”.
(246)
Attiecībā uz to, ka meitasuzņēmumi izmanto cilvēkresursus un materiālus, ko to rīcībā nodevis mātesuzņēmums, kā Komisija norādīja iepriekšminētajā Lēmumā C 51/[05], “ja pastāv saimniecisko darbību subsīdijas, tad tās rodas no atlīdzības, ko attiecīgie meitasuzņēmumi maksā mātesuzņēmumam, un ir atspoguļotas
IFP
grāmatvedības datos” [..]. Izpētot publiskās organizācijas
IFP
grāmatvedības datus, vienīgie izmaksu elementi, kurus Komisija neņēma vērā iepriekšminētajā Lēmumā C 51/[05] attiecībā uz 2006. gadu un attiecībā uz nākamajiem gadiem Francijas iestāžu nosūtītajos gada pārskatos, ir tie, kas saistīti ar publiskās organizācijas
IFP
meitasuzņēmumiem sniegto pakalpojumu segšanu, izmantojot neierobežotu garantiju. Prēmijai, kas atbilst saistību izpildes garantijai vai vismaz lielākai piepūlei [un] kas nav samaksāta valstij, arī nevarēja noteikt tarifu saistībā ar meitasuzņēmumiem sniegtajiem pakalpojumiem.
(247)
Tāpēc jāuzskata, ka saimnieciskā rakstura priekšrocība, kas publiskajai iestādei radusies kā garantija tās statusa dēļ, tika pārvesta uz privāttiesību meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
.”
Turklāt apstrīdētā lēmuma 269. apsvērumā Komisija precizēja, ka “tarifu noteikšana [
IFPEN
] līgumpētījumu pakalpojumiem notiek, pamatojoties uz pilnīgu to pašizmaksu [..], kurai tiek pievienots peļņas procents, kura likme variē atkarībā no sarunām ar klientu”, un ka, “ņemot to vērā, vienīgais izmaksu elements, ko [
IFPEN
] nav ņēmusi vērā, tieši atbilst [
IFPEN
] nodrošinājuma prēmijai par saistību izpildes garantiju (vai par lielāko piepūli)”.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pierādījuma par
IFPEN
priekšrocības nodošanu tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
pamatā ir konstatējums par pazeminātu tarifu noteikšanu minētajiem meitasuzņēmumiem par
IFPEN
pakalpojumiem – konstatējums, kas izriet, pirmām kārtām, no Lēmuma 2009/157, kurā Komisija konstatēja savstarpējas ietekmes esamību
Axens
un
Prosernat
ekskluzīvajās jomās, atļaujot šķērssubsidēšanu attiecībā uz 2006. gadu, un, otrām kārtām, no apstākļa, ka Francijas iestāžu iesniegtajos gada pārskatos par 2007.–2009. gadu, lai pierādītu, ka
IFPEN
meitasuzņēmumu vārdā sniegto pakalpojumu tarifi atbilda tirgus cenai, nebija ņemts vērā fakts, ka
IFPEN
neizrakstīja saviem meitasuzņēmumiem rēķinus kā klientiem par to, ka minētos pakalpojumus sedz valsts garantija, ko šī pēdējā saņem sava
EPIC
statusa dēļ.
No tā izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo
IFPEN
, Komisija savu pierādījumu par
IFPEN
priekšrocības nodošanu tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
nepamatoja, balstoties vienīgi uz analoģiju ar argumentāciju, kas piemērota lēmumā
Banque postale
, bet gan ņēma vērā
IFPEN
grupas iekšējo attiecību īpašos apstākļus.
Šajā ziņā ir arī jānoraida kā neefektīvs Francijas Republikas iebildums, saskaņā ar kuru Komisija esot nepareizi interpretējusi lēmumu
Banque postale
.
Otrkārt, ņemot vērā konstatējumu, kas minēts šā sprieduma 172. punktā, attiecībā uz argumentāciju, uz kuru Komisija balstījās, lai pierādītu
IFPEN
priekšrocības nodošanu tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
, ir jānoraida kā nepamatots arī
IFPEN
arguments, saskaņā ar kuru Komisija minēto pierādījumu esot pamatojusi vienīgi ar prezumpciju par priekšrocības nodošanu, nenosakot meitasuzņēmumiem tarifus izmaksām, kas saistītas ar valsts garantijas segumu, par pakalpojumiem, kurus
IFPEN
sniedza tās meitasuzņēmumu vārdā.
Treškārt, attiecībā uz Francijas Republikas argumentu, saskaņā ar kuru Komisija būtībā nevarēja balstīties uz Lēmumu 2009/157, lai pierādītu
IFPEN
priekšrocības nodošanu tās meitasuzņēmumiem saistībā ar līgumpētījumu pakalpojumiem un pakalpojumiem, ko
IFPEN
sniegusi minēto meitasuzņēmumu vārdā ārpus šo meitasuzņēmumu ekskluzīvajām jomām, ir jānorāda – ņemot vērā, ka šis arguments neattiecas uz priekšrocības pārnešanu uz jomām, uz kurām attiecas ekskluzīvā vienošanās, tas ir jānoraida kā neefektīvs šā sprieduma 165. punktā izklāstītā iemesla dēļ.
Ceturtkārt, Francijas Republika pārmet Komisijai, ka tā nav ņēmusi vērā apstākli, ka par pakalpojumu sniegšanu un līgumpētījumu veikšanu
IFPEN
izraksta saviem meitasuzņēmumiem rēķinus atbilstoši tirgus apstākļiem.
Šajā ziņā, pirmām kārtām, ir jānorāda, ka Komisija ņēma vērā šo apstākli attiecībā uz pierādījumu par
IFPEN
priekšrocības nodošanu tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
ārpus šo meitasuzņēmumu ekskluzīvo darbību jomas. Tādējādi, kā Komisija norāda savā iebildumu rakstā, no apstrīdētā lēmuma 269. apsvēruma izriet, ka, lai gan
IFPEN
cenu noteikšanas veida apraksts, ko iesniegušas Francijas iestādes, pierādīja, ka
IFPEN
līgumpētījumu pakalpojumu tarifi ārpus ekskluzīvo attiecību jomas ar tās meitasuzņēmumiem bija noteikti, pamatojoties uz pilnīgu to pašizmaksu, kurai tiek pievienots peļņas procents, tajā tomēr nebija minēta riska prēmija, kas izmaksāta valstij kā atlīdzība par neierobežoto garantiju.
Otrām kārtām, kā arī apgalvo Komisija, no apstrīdētā lēmuma 246. apsvēruma izriet, ka attiecībā uz pierādījumu par
IFPEN
priekšrocības nodošanu tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
šo meitasuzņēmumu ekskluzīvajā darbības jomā Komisija balstījās uz Lēmumu 2009/157, no kura 146. un 147. apsvēruma izriet, ka
Axens
un
Prosernat
maksātā atlīdzība
IFPEN
par sniegtajiem pakalpojumiem to ekskluzīvajās jomās bija mazāka nekā to pašizmaksa un radīja valsts atbalsta nodošanu. Jānorāda, ka Francijas Republika nav apstrīdējusi Lēmumu 2009/157 un arī šajā tiesvedībā nav apstrīdējusi tajā izdarītos secinājumus attiecībā uz
Axens
un
Prosernat
IFPEN
maksāto atlīdzību par sniegtajiem pakalpojumiem to ekskluzīvajās jomās.
Līdz ar to ir jānoraida kā nepamatots Francijas Republikas iebildums par to, ka Komisija nav ņēmusi vērā apstākli, ka par pakalpojumu sniegšanu un līgumpētījumu veikšanu
IFPEN
izraksta saviem meitasuzņēmumiem rēķinus par tirgus cenu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pamati, kas attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu un ir saistīti ar
IFPEN
priekšrocības nodošanu meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
, ir jānoraida kā nepamatoti.
Par pamatu, kas attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu un ir saistīts ar valsts līdzekļu nodošanas esamību
Ar argumentu, kas izklāstīts prasības pieteikuma lietā T‑157/12 otrā pamata trešajā daļā,
IFPEN
pakārtoti apgalvo, ka nepastāv pietiekama saikne starp priekšrocību, kas esot tās rīcībā, un valsts līdzekļu nodošanu, kura izriet no neierobežotās garantijas. Vai būtu runa par attiecībām ar tās piegādātājiem vai ar klientiem, saikne starp apgalvoto cenu samazinājumu vai apgalvoto saistību izpildes garantijas izmantošanu, no vienas puses, un valsts līdzekļu nodošanu, no otras, esot objektīvi mākslīga un pilnībā balstīta uz hipotētiskām konstrukcijām, kuru pamatā nav nekādu objektīvu datu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, lai gan
IFPEN
argumenti ir sniegti tās prasības pieteikuma daļā par priekšrocības esamību, tajos ir atsauce uz citu valsts atbalsta esamības nosacījumu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, proti, uz valsts līdzekļu ieguldīšanu.
Turklāt ir jāmin, ka šie argumenti attiecas vienīgi uz
IFPEN
attiecībām ar tās piegādātājiem un klientiem.
No tā izriet – ņemot vērā to, ka Vispārējā tiesa šā sprieduma 105. punktā konstatēja, ka Komisija nebija pierādījusi, ka netiešā un neierobežotā valsts garantija par labu
IFPEN
tai bija piešķīrusi vai varēja piešķirt ekskluzīvu priekšrocību tās attiecībās ar piegādātājiem un klientiem, šis pamats ir jānoraida kā neefektīvs.
Par pamatu attiecībā uz samērīguma principa pārkāpumu
Argumentus attiecībā uz samērīguma principa pārkāpumu
IFPEN
ir izvirzījusi prasības pieteikuma lietā T‑157/12 piektajā pamatā.
Šie argumenti ir sadalīti divās daļās. Pirmajā daļā
IFPEN
būtībā apgalvo, ka, ciktāl Komisija nav sniegusi objektīvu pierādījumu netiešai un neierobežotai valsts garantijai par labu
IFPEN
un līdz ar to ir pamatojusi savu argumentāciju ar virkni nepārbaudītu pieņēmumu, prasība sistemātiski attiecināt uz
EPIC
izveidi pienākumu par iepriekšēju paziņošanu un tādējādi prasīt virkni administratīvu ziņojumu attiecībā uz grāmatvedību ir nesamērīga. Samērīguma principa pārkāpums atklājoties vēl jo vairāk tajā, ka, pirmām kārtām,
EPIC
piemērojamie principi ir vecāki par Romas līgumu un ka Francijas valdība ir uzsvērusi spēcīgu juridisku argumentu, lai pierādītu to, ka Komisijas tēze ir kļūdaina, un, otrām kārtām, Francijas valdība esot sniegusi pietiekamu līdzekli, lai kliedētu Komisijas šaubas attiecībā uz garantijas par labu
EPIC
esamību, piedāvājot grozīt dekrētu, ar kuru piemēro 1980. gada 16. jūlija likumu.
Ar otro daļu
IFPEN
apgalvo, ka ar apstrīdēto lēmumu Francijas iestādēm un līdz ar to arī tai pašai ir noteikts ievērot noteiktu skaitu pienākumu, kuri ir acīmredzami nesamērīgi gan attiecībā uz izvirzīto mērķi, gan attiecībā uz – tās gadījumā –
EPIC
statusa ļoti šauro ietekmi.
Tādējādi, pirmkārt,
IFPEN
norāda, ka ar apstrīdēto lēmumu Francijas iestādēm un līdz ar to arī tai pašai ir noteikts pienākums katru gadu, sākot no 2010. gada 1. janvāra, līdz ekskluzīvo nolīgumu termiņa beigām sagatavot gada finanšu pārskatu, iekļaujot minētā lēmuma 5. pantā uzskaitītos elementus. Tomēr, pirmām kārtām,
IFPEN
ieskatā, Komisijas prasība iekļaut gada pārskatā novērtējumu par palielinošo ietekmi, ko rada apgalvotā neierobežotā garantija un kas atbilst tam, ka piegādātāji labvēlīgāk vērtē
IFPEN
saistību neizpildes risku, un tam, ka netiek maksāta prēmija par apgalvoto saistību izpildes garantiju, rada tās pašas līdzekļu izšķērdēšanu, lai arī šāda darbība būtu pilnībā mākslīga un bez nekāda sakara ar ekonomisko realitāti. Apstāklis, ka šāda “palielinātāja”
IFPEN
grāmatvedības datos nav un ka Komisija pēc vairākiem gadiem nespēj atrast pieņemamas salīdzinājuma likmes, apstiprinot jebkāda priekšlikuma par “palielinātāju” pārmērīgi mākslīgo, pat izdomāto raksturu. Otrām kārtām,
IFPEN
norāda, ka laikposmā no datuma, kurā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, līdz datumam, kurā tika celta šī prasība, Francijas iestādes saskaņā ar Lēmuma 2009/157 3. panta 2. punktu ir paziņojušas par to vienošanos atjaunošanu par rūpniecisko izpēti, kuras noslēgtas starp
IFPEN
un tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
šo pēdējo ekskluzīvajās darbības jomās.
IFPEN
ieskatā, apstrīdētais lēmums skaidri iespaidojot pozitīvu vērtējumu par minēto vienošanos atjaunošanas saderību, ievērojot visu apstrīdēto lēmumu. Praksē apstrīdētais lēmums nosakot Francijas iestādēm pienākumu sagatavot gada pārskatu līdz ekskluzīvo nolīgumu termiņa beigām, proti, desmit gadu garumā, un tas esot acīmredzami nesamērīgi, ņemot vērā mērķi pārbaudīt valsts atbalstu, par kura esamību varot leģitīmi šaubīties.
Otrkārt,
IFPEN
Komisijai pārmet, ka tā ir noteikusi Francijas iestādēm pienākumu iekļaut
IFPEN
līgumos apstrīdētā lēmuma 9. pantā minētās klauzulas, un tas pasākumu darot ārkārtīgi ierobežojošu un vēl jo mazāk pamatotu, ņemot vērā, ka Komisija valsts atbalsta esamību secināja, pamatojoties uz virkni neapstiprinātu pieņēmumu un acīmredzamām kļūdām vērtējumā.
Attiecībā uz šī pamata pirmo daļu ir jānorāda – tas balstās uz premisu, ka Komisija neesot pierādījusi, ka
EPIC
statusa dēļ
IFPEN
būtu guvusi netiešu un neierobežotu valsts garantiju.
Tomēr, pirmām kārtām, ir jāatgādina, ka 2014. gada 3. aprīļa spriedumā Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
) Tiesa lēma, ka, lai pierādītu šādas garantijas esamību, kura tieši neizriet ne no viena leģislatīva vai līgumiska akta, Komisija var pamatoties uz būtisku, precīzu un saskanīgu norāžu kopuma metodi, lai izvērtētu, vai valsts tiesībās pastāv faktisks valsts pienākums izmantot pašai savus līdzekļus saistības neizpildījušas
EPIC
radīto zaudējumu segšanai un tādējādi – atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai – pietiekami konkrēts tādu izdevumu ekonomiskais risks, kuri būtu jāsedz no valsts budžeta (spriedums, 2014. gada 3. aprīlis, Francija/Komisija,
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
,
65.
punkts).
Otrām kārtām, tāpat ir jāatgādina, ka, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu par to, kāda ir 2014. gada 3. aprīļa sprieduma Francija/Komisija (
C‑559/12 P
,
EU:C:2014:217
) ietekme uz šo lietu,
IFPEN
2014. gada 5. maija vēstulē precizēja, ka tā uzskata, ka šā sprieduma 192. punktā izklāstītais apsvērums ir piemērojams šajā lietā, un ka līdz ar to tā atsakās no sava pirmā pamata, kurš attiecas uz tiesību kļūdu un saskaņā ar kuru Komisija esot pārsniegusi tai atzītās robežas valsts tiesību interpretācijā saistībā ar valsts atbalsta tiesisko regulējumu.
No tā izriet, ka šī pamata pirmā daļa, ciktāl
IFPEN
to nav atsaukusi, ir jānoraida kā nepamatota.
Attiecībā uz šī pamata otro daļu
IFPEN
apgalvo, ka pienākumi, kas Francijas Republikai un netieši arī
IFPEN
pašai ir noteikti ar apstrīdētā lēmuma 5. pantu un 9. panta 1.–3. punktu, ir nesamērīgi.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru samērīguma principa, kas ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem, ievērošanai ir vajadzīgs, lai Savienības iestāžu pieņemtie tiesību akti nepārsniegtu attiecīgo tiesību aktu leģitīmo mērķu sasniegšanai piemērotā un nepieciešamā robežas, un tāpēc, ja pastāv izvēle starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizmanto tas, kurš ir mazāk apgrūtinošs, un radītās neērtības nedrīkst būt pārmērīgas salīdzinājumā ar noteiktajiem mērķiem (spriedums, 2007. gada 24. maijs, Maatschap Schonewille‑Prins,
C‑45/05
,
EU:C:2007:296
,
45.
punkts).
Šajā gadījumā ir jānorāda – no apstrīdētā lēmuma 4. panta izriet, ka šī paša lēmuma 1. panta 4. punktā minētais pasākums no 2010. gada 1. janvāra līdz ekskluzīvo nolīgumu starp
IFPEN
un tās meitasuzņēmumiem
Axens
un
Prosernat
termiņa beigām ir ar iekšējo tirgu saderīgs valsts atbalsts, ja tiek ievēroti minētā lēmuma 5. un 6. pantā paredzētie nosacījumi.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 5. panta 1. punktu “gada finanšu pārskatā, kas minēts Lēmuma C 51/[05] 4. panta 2. punktā, bez elementiem, kas jau norādīti minētā lēmuma 5. panta 1. punktā, tiek iekļauti arī šā panta 2., 3. un 4. punktā uzskaitītie elementi”.
Apstrīdētā lēmuma 5. panta 2. punktā ir noteikts, ka “gada finanšu pārskatā iekļauj [
IFPEN
] parādsaistību summu, procentu likmi un līguma nosacījumus par katru attiecīgo gadu, kā arī aplēses par iespējamās procentu likmes subsīdijas, kas saistīta ar valsts garantiju, bruto dotācijas ekvivalentu, izņemot gadījumus, kad var pierādīt, ka šie aizdevuma līgumi atbilst parastajiem tirgus noteikumiem, vai [nu] salīdzinot to nosacījumus ar tiem, kādus saņēmusi [
IFPEN
] pirms tās statusa maiņas, vai arī izmantojot precīzāku metodi, ko iepriekš apstiprinājusi Komisija”.
Apstrīdētā lēmuma 5. panta 3. punktā ir paredzēts, ka “gada finanšu pārskatā iekļauj to preču un pakalpojumu summu, ko [
IFPEN
] attiecīgajā gadā iegādājusies no piegādātājiem, lai varētu sniegt saimnieciskos pakalpojumus, kas minēti šā lēmuma 1. panta 4. un 5. punktā, kā arī atbalsta bruto dotācijas ekvivalenta maksimālo novērtējumu, kas izriet no tā, ka piegādātāji labvēlīgāk novērtē uzņēmuma bankrota risku”, un ka “šo novērtējumu veic, piemērojot fiksētu procentu likmi 2,5 % apmērā no iegādāto preču un pakalpojumu summas vai izmantojot precīzāku metodi, kuru iepriekš apstiprinājusi Komisija”.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 5. panta 4. punktu “gada finanšu pārskatā iekļauj šā lēmuma 1. panta 4. un 5. punktā norādīto saimniecisko darbību summu, ko [
IFPEN
] ir veikusi attiecīgā gada laikā, kā arī atbalsta bruto dotācijas ekvivalenta maksimālo novērtējumu, kas izriet no tā, ka nav izmaksāta prēmija, kas atbilst saistību izpildes garantijai vai vismaz lielākās piepūles garantijai, kas tiek piešķirta minēto saimniecisko pakalpojumu izmantotājiem”, un ka “šo novērtējumu veic, izmantojot fiksētu likmi 5 % apmērā no sniegto pakalpojumu summas vai izmantojot precīzāku metodi, ko iepriekš apstiprinājusi Komisija”.
No šīm normām izriet, ka ar apstrīdētā lēmuma 5. pantu
IFPEN
būtībā tiek noteikti pienākumi pārbaudīt tai piešķirtā valsts atbalsta saderību ar iekšējo tirgu. Ar to šai struktūrai tiek noteikts pienākums katru gadu iesniegt Komisijai datus par nosacījumiem saistībā ar tai piešķirtajiem aizdevumiem, to preču un pakalpojumu summām, kurus tā iegādājusies no piegādātājiem savu saimniecisko darbību veikšanai, ar atbalsta dotācijas ekvivalenta maksimālo novērtējumu un, visbeidzot, to saimniecisko darbību summu, kuras tā ir veikusi, ar atbalsta dotācijas ekvivalenta maksimālo novērtējumu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka gadījumos, kuros valsts pasākumu var kvalificēt kā valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, uz to attiecas LESD 108. panta 3. punktā noteiktais paziņošanas pienākums. Pienākumu paziņot informāciju, kura Komisijai ir nepieciešama, lai novērtētu atbalsta saderību, līdz ar to nevar uzskatīt par tādu, kas pats par sevi ir pretrunā samērīguma principam.
Turklāt ir jānorāda – kā apgalvo Komisija,
IFPEN
noteiktie pienākumi atbilst to pienākumu loģikai, kuri tai noteikti ar Lēmumu 2009/157, ko nav apstrīdējusi ne
IFPEN
, ne Francijas Republika.
Bez tam ir jānorāda – kā arī apgalvo Komisija, gada pārskata iesniegšana saistībā ar atbalsta shēmu ir ierasta un ar mērķi pārbaudīt valsts atbalstus samērīga prakse.
Tomēr šajā gadījumā ir jānorāda, ka, lai gan ar apstrīdētā lēmuma 5. panta 2. punktu noteiktais pienākums ir saistīts ar prezumpciju par
IFPEN
priekšrocību tās attiecībās ar banku un finanšu iestādēm, attiecībā uz kuru Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija to izmantoja pamatoti, lai kvalificētu par valsts atbalstu tā paša lēmuma 1. panta 4. punktā minēto pasākumu, tas tā nav attiecībā uz pienākumiem, kuri ir noteikti ar tā paša lēmuma 5. panta 3. un 4. punktu.
Proti, ir jākonstatē, ka ar šīm normām noteiktie pienākumi attiecas uz priekšrocību, kuru
IFPEN
esot guvusi attiecībās ar tās piegādātājiem un klientiem, bet attiecībā uz kuru Vispārējā tiesa šā sprieduma 105. punktā konstatēja, ka Komisija nav pierādījusi tās esamību. No tā izriet, ka šādus pienākumus pēc definīcijas nevar uzskatīt par piemērotiem un nepieciešamiem šā sprieduma 196. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē.
Turklāt ir jānorāda, ka ar apstrīdētā lēmuma 9. panta 1.–3. punktu Francijas iestādēm būtībā ir noteikts pienākums
IFPEN
noslēgtajos līgumos iekļaut klauzulu par valsts atbildības neesamību un līgumos, kurus noslēguši
IFPEN
meitasuzņēmumi, – klauzulu, ar kuru noraida šīs pēdējās, kā arī valsts atbildību.
Tomēr
IFPEN
šajā ziņā vienīgi apgalvo, ka pienākums iekļaut klauzulas par atbildības neesamību tai esot īpaši ierobežojošs, nepaskaidrojot, kādu iemeslu dēļ apstrīdētā lēmuma 9. pantā minētās dažādās klauzulas nebūtu nepieciešamas vai piemērotas šajā gadījumā.
Līdz ar to šāds iebildums ir jānoraida kā nepieņemams, ņemot vērā judikatūru, saskaņā ar kuru atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. panta pirmajai daļai, ko atbilstoši minēto statūtu 53. panta pirmajai daļai piemēro tiesvedībā Vispārējā tiesā, un atbilstoši Reglamenta 76. panta d) punktam pieteikumā par lietas ierosināšanu ir jābūt iekļautam kopsavilkumam par izvirzītajiem pamatiem. Šim kopsavilkumam ir jābūt pietiekami skaidram un precīzam, lai ļautu atbildētājam sagatavot savu aizstāvību un Vispārējai tiesai lemt par prasību, vajadzības gadījumā bez papildu informācijas prasības pamatošanai. Tādēļ pašā prasības pieteikumā ir skaidri jānorāda pamati, ar kuriem ir pamatota prasība, un tādēļ vienīgi abstrakts to izklāsts neatbilst Reglamenta prasībām. Analoģiskas prasības ir piemērojamas tad, ja iebildums ir izteikts pamata atbalstam (skat. spriedumu, 2018. gada 7. jūnijs, Winkler/Komisija,
T‑369/17
, nav publicēts,
EU:T:2018:334
,
53.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to ir jāapmierina šī pamata otrā daļa par samērīguma principa pārkāpumu, ciktāl tā attiecas uz apstrīdētā lēmuma 5. panta 3. un 4. punktu, un pārējā daļā tā ir jānoraida kā nepieņemama.
No tā izriet, ka ir daļēji jāapmierina
IFPEN
prasība lietā T‑157/12.
Savukārt, tā kā visi Francijas Republikas izvirzītie pamati ir noraidīti, ir jānoraida prasība lietā T‑479/11.
Par atcelšanas apjomu
IFPEN
galvenokārt lūdz pilnībā atcelt apstrīdēto lēmumu un pakārtoti – atcelt tās daļas minētā lēmuma rezolutīvajā daļā, kurās pieļauti trūkumi.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka apmierinātais pamats par samērīguma principa pārkāpumu attiecas vienīgi uz apstrīdētā lēmuma 1. panta 4. punktā par valsts atbalstu atzīto pasākumu saderības nosacījumiem.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 5. panta 3. un 4. punkts, kā arī apstrīdētā lēmuma 6. panta 1. punkts, ciktāl tie attiecas uz valsts garantijas maksimālo ietekmi, kā tā novērtēta minētā lēmuma 5. panta 3. un 4. punktā, un pārējā daļā prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Piemērojot Reglamenta 219. pantu, Vispārējā tiesa nolēmumos, kas pasludināti pēc tiesību aktu atcelšanas un lietas nodošanas atpakaļ, lemj par tiesāšanās izdevumiem attiecībā uz, pirmām kārtām, tiesvedību Vispārējā tiesā un, otrām kārtām, apelācijas tiesvedību Tiesā.
Ciktāl spriedumā apelācijas tiesvedībā Tiesa atcēla sākotnējo spriedumu un atlika lēmuma pieņemšanu par tiesāšanās izdevumiem, Vispārējai tiesai šajā spriedumā ir jālemj par visiem tiesāšanās izdevumiem saistībā ar tiesvedību šajā tiesā, tostarp tiesvedību pirmajā instancē, kā arī par tiesāšanās izdevumiem saistībā ar apelācijas tiesvedību lietā C‑438/16 P.
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Saskaņā ar minētā panta 3. punktu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr Vispārējā tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
Tā kā Francijas Republikai,
IFPEN
un Komisijai spriedums pirmajā instancē ir daļēji nelabvēlīgs, katrs lietas dalībnieks sedz pats savus tiesāšanās izdevumus minētajā tiesvedībā.
Francijas Republika,
IFPEN
un Komisija sedz katra savus tiesāšanās izdevumus apelācijas instancē.
Tā kā Francijas Republikai spriedums lietā T‑479/11 RENV ir nelabvēlīgs, tā sedz savus, kā arī atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā saskaņā ar tās prasījumiem.
Tā kā
IFPEN
un Komisijai katrai spriedums lietā T‑157/12 RENV ir nelabvēlīgs, jo Vispārējā tiesa ir daļēji atcēlusi apstrīdēto lēmumu un noraidījusi prasību pārējā daļā,
IFPEN
un Komisija sedz pašas savus tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:

1)
Atcelt Komisijas Lēmuma 2012/26/ES (2011. gada 29. jūnijs) par valsts atbalstu C 35/08 (ex NN 11/08), kuru Francija piešķīrusi publiskajai organizācijai “
Institut français du pétrole
”, 5. panta 3. un 4. punktu, kā arī 6. panta 1. punktu, ciktāl tie attiecas uz valsts garantijas maksimālo ietekmi, kā tā novērtēta minētā lēmuma 5. panta 3. un 4. punktā.

2)
Pārējā daļā prasības noraidīt.

3)
Eiropas Komisija, Francijas Republika un
IFP Énergies nouvelles
sedz katra savus tiesāšanās izdevumus lietās T‑479/11 un T‑157/12.

4)
Francijas Republika,
IFP Énergies nouvelles
un Komisija sedz katra savus tiesāšanās izdevumus lietā C‑438/16 P.

5)
Francijas Republika sedz savus un atlīdzina Komisijas tiesāšanās izdevumus lietā T‑479/11 RENV.

6)
IFP Énergies nouvelles
un Komisija sedz katra savus tiesāšanās izdevumus lietā T‑157/12 RENV.

Collins
Kancheva
De Baere
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2020. gada 5. oktobrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Tiesvedības priekšvēsture

Agrākās tiesvedības Vispārējā tiesā un Tiesā

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi pēc lietas nodošanas atpakaļ

Juridiskais pamatojums

Par pamatiem, kas attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu un ir saistīti ar IFPEN priekšrocības esamību un aprēķināšanu

Par priekšrocību IFPEN attiecībās ar tās piegādātājiem un klientiem

– Par iebildumu attiecībā uz to, ka trūkst pierādījumu priekšrocībai IFPEN attiecībās ar tās piegādātājiem

– Par iebildumu attiecībā uz to, ka trūkst pierādījumu priekšrocībai IFPEN attiecībās ar tās klientiem

Par priekšrocību IFPEN attiecībās ar banku un finanšu iestādēm

Par pamatiem, kas attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu un ir saistīti ar IFPEN priekšrocības nodošanu meitasuzņēmumiem “Axens” un “Prosernat”

Par pamatu, kas attiecas uz LESD 107. panta 1. punkta pārkāpumu un ir saistīts ar valsts līdzekļu nodošanas esamību

Par pamatu attiecībā uz samērīguma principa pārkāpumu

Par atcelšanas apjomu

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.