CELEX: 62018CJ0360
Predhodno odločanje
Uredba (EU) št. 1360/2013
Kmetijstvo
Skupna ureditev trgov
Sektor sladkorja
Proizvodna dajatev
Polni učinek
Pravica do vračila neupravičeno plačanih zneskov
Uporabljivost nacionalnih pravil o zastaralnih rokih
Načelo učinkovitosti

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Uredbe Sveta (EU) št. 1360/2013 z dne 2. decembra 2013 o določitvi zneskov za proizvodne dajatve v sektorju sladkorja za tržna leta 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 in 2005/2006, koeficienta za izračun dodatne dajatve za tržni leti 2001/2002 in 2004/2005 ter zneskov, ki jih morajo proizvajalci sladkorja plačati prodajalcem sladkorne pese zaradi razlike med najvišjo dajatvijo in dajatvijo, ki se zaračuna za tržna leta 2002/2003, 2003/2004 in 2005/2006 (
UL 2013, L 343, str. 2
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Cargill Deutschland GmbH in Hauptzollamt Krefeld (glavni carinski urad v Krefeldu, Nemčija) zaradi vračila proizvodnih dajatev v sektorju sladkorja, plačanih za tržna leta od 2001/2002 do 2004/2005.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 10, 11, 13 in 23 Uredbe št. 1360/2013 je navedeno:
„(10)
Sodišče je 27. septembra 2012 v skupnih [združenih] zadevah C‑113/10, C‑147/10 in C‑234/10 razglasilo Uredbo [Komisije (ES) št. 1193/2009 z dne 3. novembra 2009 o popravku uredb (ES) št. 1762/2003, (ES) št. 1775/2004, (ES) št. 1686/2005, (ES) št. 164/2007 in o določitvi zneskov za proizvodne dajatve v sektorju sladkorja za tržna leta 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005, 2005/2006 (
UL 2009, L 321, str. 1
)] za neveljavno in navedlo, da bi bilo treba za izračun ocenjene povprečne izgube na tono proizvoda člen 15(1)(d) Uredbe [Sveta (ES) št. 1260/2001 z dne 19. junija 2001 o skupni ureditvi trgov za sladkor (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 33, str. 17)] razlagati tako, da bi moral biti v izračun za znesek za povrnitev vključen skupni znesek dejansko plačanih izvoznih plačil.
(11)
Zato bi bilo treba dajatve v sektorju sladkorja določiti na ustrezni ravni. […]
[…]
(13)
[…] bi se morale popravljene dajatve uporabljati od istih datumov kot razveljavljene dajatve.
[…]
(23)
Zaradi pravne varnosti in za zagotovitev enake obravnave zadevnih izvajalcev v različnih državah članicah je treba določiti skupen datum za vzpostavitev dajatev, določenih v tej uredbi […] Vendar pa se ta rok ne bi smel uporabljati, kadar nacionalna zakonodaja države članice zavezuje, da morajo zadevnim izvajalcem povračilo zagotoviti po tem datumu“.
Člen 1(1) te uredbe določa:
„Proizvodne dajatve v sektorju sladkorja za tržna leta 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 in 2005/2006 so določene v točki 1 Priloge.“
Člen 2 navedene uredbe določa:
„Datum vzpostavitve, kot je določen v drugem pododstavku člena 2(2) Uredbe [Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 94/728/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 169)], dajatev, določenih v tej uredbi, je najpozneje 30. september 2014, razen kadar države članice ne morejo spoštovati tega roka zaradi uporabe nacionalne zakonodaje o povračilu neupravičeno plačanih zneskov gospodarskim subjektom.“
Člen 3, drugi in četrti odstavek, te uredbe določa datume, od katerih se proizvodne dajatve iz točke 1 Priloge k tej uredbi uporabljajo za tržna leta od 2001/2002 do 2005/2006.
V uvodnih izjavah 13 in 14 Uredbe Sveta (EU) 2018/264 z dne 19. februarja 2018 o določitvi proizvodnih dajatev in koeficienta za izračun dodatnih dajatev v sektorju sladkorja za tržno leto 1999/2000 ter o določitvi proizvodnih dajatev v sektorju sladkorja za tržno leto 2000/2001 (
UL 2018, L 51, str. 1
) je navedeno:
„(13)
Zaradi pravne varnosti in za zagotovitev enake obravnave zadevnih gospodarskih subjektov v različnih državah članicah je treba določiti datum, do katerega bi bilo treba vzpostaviti dajatve, določene v tej uredbi […] Vendar pa se ta rok ne bi smel uporabljati, kadar nacionalno pravo države članice zavezuje, da morajo zadevnim subjektom povračilo zagotoviti po tem datumu.
(14)
Razliko med neupravičeno plačanimi zneski za proizvodne dajatve v sektorju sladkorja, določene v [Uredbi Komisije (ES) št. 2267/2000 z dne 12. oktobra 2000 o določitvi zneskov za proizvodne dajatve in koeficienta za dodatne dajatve v sektorju sladkorja za tržno leto 1999/2000 (
UL 2000, L 259, str. 29
)] in [Uredbi Komisije (ES) št. 1993/2001 z dne 11. oktobra 2001 o določitvi zneskov za proizvodne dajatve v sektorju sladkorja za tržno leto 2000/2001 (
UL 2001, L 271, str. 15
)], in dajatvami, določenimi v tej uredbi, bi bilo treba povrniti.“
Člen 2(2) te uredbe določa:
„Razlika med dajatvami, določenimi z uredbama […] št. 2267/2000 in […] št. 1993/2001, in dajatvami iz člena 1 te uredbe se povrne tistim gospodarskim subjektom, ki so plačali dajatve v tržnih letih [za tržni leti] 1999/2000 in 2000/2001, in sicer na podlagi njihovega ustrezno obrazloženega zahtevka.“
Nemško pravo
Člen 12(1), prvi stavek, Gesetz zur Durchführung der gemeinsamen Marktorganisationen und der Direktzahlungen (zakon o izvajanju skupnih ureditev trgov in neposrednih plačil, BGBl. 2017 I, str. 3746) določa:
„Za dajatve, ki so namenjene skupnemu urejanju trgov, se smiselno […] uporabljajo določbe davčnega zakonika […], če ta zakon ali podzakonski akt, izdan na njegovi podlagi, ne določa drugače.“
Člen 37(2), prvi in drugi stavek, davčnega zakonika določa:
„Če je davek […] neupravičeno plačan ali povrnjen, lahko tisti, v breme katerega je bilo izvedeno plačilo, naslovi zahtevek za vračilo plačanega ali vrnjenega zneska na prejemnika plačila. To velja tudi, če pravna podlaga za plačilo ali povračilo pozneje odpade.“
Člen 164(1), (2) in (4) tega zakonika določa:
„(1)   Davke je mogoče odmeriti na splošno ali posamično s pridržkom poznejšega preverjanja, brez posebne obrazložitve […]
(2)   Odmero davka je mogoče razveljaviti ali spremeniti, dokler je mogoče izvesti preverjanje […]
[…]
(4)   Pridržek poznejšega preverjanja preneha z iztekom roka za odmero davka.“
Člen 169(1) in (2) navedenega zakonika določa:
„(1)   Odmera davka, kot tudi njena razveljavitev ali sprememba, po izteku roka za odmero nista več dopustni. […]
(2)   Rok za odmero je:
1.
eno leto za trošarine in njihovo vračilo,
2.
štiri leta za davke in davčne ugodnosti, ki ne štejejo za davke ali davčne ugodnosti v smislu točke 1 oziroma uvozne ali izvozne dajatve v smislu člena 5(20) in (21) carinskega zakonika Unije.
[…]“
Člen 170(1) davčnega zakonika določa:
„Rok za odmero začne teči s potekom koledarskega leta, v katerem je davek nastal […]“
Člen 175(1), prvi pododstavek, tega zakonika določa:
„Odločba o odmeri davka se izda, razveljavi ali spremeni,
[…]
2.
če nastopi dogodek, ki ima z davčnega vidika učinek na preteklost (dogodek z retroaktivnim učinkom).“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Družba Cargill Deutschland je bila kot družba, ki proizvaja izoglukozo, podvržena sistemu proizvodnih dajatev v sektorju sladkorja iz Uredbe št. 1260/2001 za tržna leta od 2001/2002 do 2005/2006.
Znesek proizvodnih dajatev za ta tržna leta je bil določen na podlagi uredb, ki jih Evropska komisija sprejme vsako leto, in sicer Uredbe Komisije (ES) št. 1837/2002 z dne 15. oktobra 2002 o določitvi zneskov za proizvodne dajatve in koeficienta za dodatne dajatve v sektorju sladkorja za tržno leto 2001/2002 (
UL 2002, L 278, str. 13
), Uredbe Komisije (ES) št. 1762/2003 z dne 7. oktobra 2003 o določitvi zneskov za proizvodne dajatve v sektorju sladkorja za tržno leto 2002/2003 (
UL 2003, L 254, str. 4
), Uredbe Komisije (ES) št. 1775/2004 z dne 14. oktobra 2004 o določitvi zneskov za proizvodne dajatve trgov za sladkor za tržno leto 2003/2004 (
UL 2004, L 316, str. 64
), Uredbe Komisije (ES) št. 1686/2005 z dne 14. oktobra 2005 o določitvi zneskov za proizvodne dajatve in koeficienta za dodatne dajatve v sektorju sladkorja za tržno leto 2004/2005 (
UL 2005, L 271, str. 12
) ter Uredbe Komisije (ES) št. 164/2007 z dne 19. februarja 2007 o določitvi zneskov za proizvodne dajatve v sektorju sladkorja za tržno leto 2005/2006 (
UL 2007, L 51, str. 17
).
Glavni carinski urad v Krefeldu je na podlagi teh uredb med drugim z odločbami o odmeri z dne 23. oktobra 2002, 20. oktobra 2003, 30. marca 2004 in 18. oktobra 2005 določil znesek proizvodnih dajatev, ki jih je morala družba Cargill Deutschland plačati za navedena tržna leta, s pridržkom poznejšega preverjanja.
Vendar je Sodišče s sodbo z dne 8. maja 2008, Zuckerfabrik Jülich in drugi (
C‑5/06 in od C‑23/06 do C‑36/06
,
EU:C:2008:260
), ter sklepoma z dne 6. oktobra 2008, Raffinerie Tirlemontoise (
C‑200/06
, neobjavljen,
EU:C:2008:541
), in SAFBA (od
C‑175/07 do C‑184/07
, neobjavljen,
EU:C:2008:543
), uredbe št. 1762/2003, št. 1775/2004 in št. 1686/2005 razveljavilo. Te uredbe so bile zato spremenjene z Uredbo št. 1193/2009.
Sodišče je nato s sodbo z dne 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich in drugi (
C‑113/10, C‑147/10 in C‑234/10
,
EU:C:2012:591
), razveljavilo tudi Uredbo št. 1193/2009. Po razglasitvi te sodbe je Svet Evropske unije na novo določil proizvodne dajatve v sektorju sladkorja za tržna leta od 2001/2002 do 2005/2006 s tem, da je sprejel Uredbo št. 1360/2013, v kateri je proizvodne dajatve za ta tržna leta znižal.
Družba Cargill Deutschland je 1. maja 2014 pri glavnem carinskem uradu v Krefeldu vložila zahtevo za določitev zneska novih proizvodnih dajatev in vračilo dajatev, ki jih je neupravičeno plačala za tržna leta od 2001/2002 do 2004/2005.
Glavni carinski urad v Krefeldu je z odločbo z dne 18. aprila 2016, ki je bila po neuspešnem postopku z ugovorom potrjena 19. septembra 2016, to zahtevo zavrnil z obrazložitvijo, da se je v skladu s členom 164 in členom 169(2), točka 2, davčnega zakonika štiriletni rok za odmero, določen v zvezi z razveljavitvijo, spremembo ali popravkom odločb o odmeri davka, za ta tržna leta iztekel, tako da so ustrezne odločbe o odmeri davka postale dokončne.
Člen 170(1) davčnega zakonika namreč določa, da začne rok za odmero teči s potekom koledarskega leta, v katerem je davek nastal. Kot je predložitveno sodišče navedlo v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, je v obravnavanem primeru rok za odmero za tržno leto 2004/2005 tako začel teči 31. decembra 2006. V teh okoliščinah je glavni carinski urad v Krefeldu zahtevo družbe Cargill Deutschland, ki je bila vložena šele leta 2014, prejel, ko se je navedeni rok za odmero že iztekel.
A fortiori
se je ta rok za odmero iztekel tudi za proizvodne dajatve za prejšnja tržna leta.
Družba Cargill Deutschland je pri predložitvenem sodišču, Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija), vložila tožbo zoper sklep glavnega carinskega urada v Krefeldu, v kateri je trdila, da njena pravica do vračila neupravičeno plačanih dajatev izhaja neposredno iz Uredbe št. 1360/2013. Na to pravico naj ne bi vplival niti noben rok za odmero niti dokončnost odločb o odmeri, ki jih izda glavni carinski urad v Krefeldu.
V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da je v zadevah, v katerih je že odločalo, menilo, da je treba na vprašanje, ali ima družba zaradi retroaktivnega znižanja stopenj proizvodnih dajatev na podlagi Uredbe št. 1360/2013 pravico do vračila neupravičeno plačanih dajatev, odgovoriti samo na podlagi veljavnega nacionalnega prava, ki se uporabi, ob spoštovanju načel enakovrednosti in učinkovitosti.
Vendar bi v obravnavanem primeru ta pristop pomenil, da družba Cargill Deutschland te pravice ne bi imela med drugim zato, ker naj bi retroaktivno znižanje stopenj proizvodnih dajatev, določeno v Uredbi št. 1360/2013, povzročilo le nezakonitost odločb o določitvi davka, ne pa ničnosti ustreznih odločb o odmeri, ki naj jih, ker so bile izdane na podlagi odločb, ki so postale dokončne, ne bi bilo več mogoče spremeniti v skladu z določbami nacionalnega prava, ki se uporabi.
Vendar predložitveno sodišče poudarja, da je bilo družbi Cargill Deutschland v podobnem postopku glede popravka zneskov proizvodnih dajatev v sektorju sladkorja za tržni leti 1999/2000 in 2000/2001 z odločbo glavnega carinskega urada v Krefeldu z dne 7. maja 2018, ki je temeljila na Uredbi 2018/264, odobreno delno vračilo neupravičeno plačanih dajatev, čeprav so se zastaralni roki, ki se uporabijo na podlagi nacionalnega prava, iztekli. To vračilo naj bi bilo namreč mogoče po eni strani zaradi izreka sodbe z dne 9. februarja 2017, Raffinerie Tirlemontoise (
C‑585/15
,
EU:C:2017:105
), s katero je Sodišče razglasilo uredbi št. 2267/2000 in št. 1993/2001, s katerima je bil ta znesek določen, za neveljavni, in po drugi zaradi poznejšega sprejetja Uredbe 2018/264, s katero naj bi bili ti zneski ponovno določeni, ne da bi se izrecno zahtevalo upoštevanje teh zastaralnih rokov.
Predložitveno sodišče se v zvezi s tem sprašuje, ali ni zakonodajalec Unije s sprejetjem Uredbe 2018/264 v resnici želel določiti splošnega načela, ki bi odslej omogočalo vračilo neupravičeno plačanih proizvodnih dajatev v sektorju sladkorja ne glede na pravila o zastaranju, ki se uporabljajo na podlagi nacionalnega prava. Navaja, da bi bila družba Cargill Deutschland na podlagi take razlage tako upravičena do vračila proizvodnih dajatev, ki so bile neupravičeno plačane za tržna leta od 2001/2002 do 2004/2005, kot so bile ponovno izračunane v skladu z Uredbo št. 1360/2013.
V teh okoliščinah je Finanzgericht Düsseldorf (finančno sodišče v Düsseldorfu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba vračilo proizvodnih dajatev v sektorju sladkorja, za katere je treba na podlagi Uredbe […] št. 1360/2013 […] uporabiti drugačen izračun kot doslej, izvesti ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti na podlagi nacionalnega prava, zlasti pravil o zastaranju, ki jih vsebuje to pravo?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Uredbo št. 1360/2013, s katero so med drugim določeni zneski za proizvodne dajatve v sektorju sladkorja za tržna leta od 2001/2002 do 2005/2006, razlagati tako, da je treba vračilo zneskov, ki so jih gospodarski subjekti neupravičeno plačali iz naslova teh dajatev, izvesti ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti na podlagi nacionalnega prava, zlasti v zastaralnih rokih, ki jih določa to pravo.
Najprej je treba poudariti, da dvomi predložitvenega sodišča med drugim izhajajo iz okoliščine, da je družba Cargill Deutschland pri pristojnih nemških organih na podlagi člena 2(2) Uredbe št. 2018/264 dosegla delno vračilo neupravičeno plačanih dajatev za tržni leti 1999/2000 in 2000/2001, čeprav so se zastaralni roki, določeni v določbah nacionalnega prava, iztekli.
Uredba 2018/264, s katero so bili popravljeni zneski proizvodnih dajatev za tržni leti 1999/2000 in 2000/2001, namreč v členu 2(2) določa, da je treba gospodarskim subjektom, ki so plačali dajatve za ti tržni leti, zneske, ki so jih neupravičeno nakazali, vrniti na podlagi ustrezno obrazloženega zahtevka, ne da bi se ta določba kakor koli sklicevala na nacionalno pravo, ki se uporabi.
V teh okoliščinah predložitveno sodišče ne izključuje, da je mogoče člen 2(2) Uredbe 2018/264 razlagati tako, da določa splošno načelo, ki omogoča vračilo zneskov, ki so jih gospodarski subjekti neupravičeno plačali iz naslova proizvodnih dajatev v sektorju sladkorja. Tako načelo bi se lahko uporabilo neodvisno od izteka zastaralnih rokov, ki se uporabijo na podlagi nacionalnega prava, tudi če bi se to vračilo zahtevalo na podlagi Uredbe št. 1360/2013.
V zvezi s tem zadostuje poudariti, kot je generalna pravobranilka navedla v točki 31 sklepnih predlogov, da se Uredba št. 2018/264, ker se nanaša le na tržni leti 1999/2000 in 2000/2001,
ratione temporis
ne uporabi za spor o glavni stvari, ki se nanaša na zahtevek za vračilo proizvodnih dajatev, plačanih za tržna leta od 2001/2002 do 2004/2005.
Iz tega sledi, da Uredba 2018/264 ne more biti pravna podlaga za zahtevek za vračilo dajatev, ki so bile neupravičeno plačane za ta zadnjenavedena tržna leta.
Vendar je treba spomniti, da je Sodišče s sodbo z dne 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich in drugi (
C‑113/10, C‑147/10 in C‑234/10
,
EU:C:2012:591
), razveljavilo Uredbo št. 1193/2009. Kot je med drugim razvidno iz točk 48 in 49 navedene sodbe, metoda, ki jo je Komisija v navedeni uredbi uporabila za določitev proizvodnih dajatev za tržna leta od 2001/2002 do 2005/2006, ni bila pravilna, ker je povzročila umetno povečanje skupnega zneska nadomestil. Proizvajalci so bili zato, kot je razvidno iz točke 69 navedene sodbe, upravičeni ne le do vračila zneskov, ki so bili neupravičeno plačani iz naslova proizvodnih dajatev, ki so jih države članice neupravičeno pobrale v zadevnem obdobju, temveč tudi do plačila obresti na te zneske.
Svet je zaradi uskladitve s sodbo z dne 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich in drugi (
C‑113/10, C‑147/10 in C‑234/10
,
EU:C:2012:591
), sprejel Uredbo št. 1360/2013, katere cilj je bil retroaktivno popraviti znesek proizvodnih dajatev v sektorju sladkorja, določenih za tržna leta od 2001/2002 do 2005/2006. Nove proizvodne dajatve so bile, kot je navedel zakonodajalec Unije, izračunane na podlagi metode, ki jo je Sodišče potrdilo v navedeni sodbi, in določene na „ustrezni ravni“ v smislu uvodne izjave 11 navedene uredbe.
Polni učinek Uredbe št. 1360/2013 torej pomeni, da se zadevnim proizvajalcem sladkorja omogoči vračilo proizvodnih dajatev, ki so jih pred sprejetjem te uredbe več let neupravičeno plačevali.
Iz tega izhaja, da po eni strani, kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 37 sklepnih predlogov, pravica proizvajalcev sladkorja do vračila neupravičeno plačanih dajatev za tržna leta iz postopka v glavni stvari izhaja iz prava Unije, kot ga je Sodišče razložilo v sodbi z dne 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich in drugi (
C‑113/10, C‑147/10 in C‑234/10
,
EU:C:2012:591
), in kot ga je na podlagi te sodbe izvajal zakonodajalec Unije s tem, da je sprejel Uredbo št. 1360/2013.
Sodišča je namreč odločilo, da je pravica pridobiti vračilo dajatev, pobranih v neki državi članici v nasprotju s pravom Unije, posledica in dopolnilo pravic, ki jih posameznikom zagotavljajo predpisi Unije, kot jih razlaga Sodišče (sodbe z dne 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation,
C‑446/04
,
EU:C:2006:774
, točka
; z dne 19. julija 2012, Littlewoods Retail in drugi,
C‑591/10
,
EU:C:2012:478
, točka
, ter z dne 25. julija 2018, Messer France,
C‑103/17
,
EU:C:2018:587
, točka
).
Po drugi strani so pristojni nacionalni organi lahko šele potem, ko so bile v Uredbi št. 1360/2013 retroaktivno določene nove proizvodne dajatve, določili natančen znesek preplačila teh dajatev za vsakega zadevnega proizvajalca.
V teh okoliščinah in da bi zagotovili polni učinek te uredbe, je treba šteti, da so se zadevni proizvajalci sladkorja 20. decembra 2013, ko je ta uredba začela veljati, lahko seznanili z natančnim zneskom neupravičeno plačanih dajatev, kot jih je izračunala Komisija in kot so bile popravljene ob upoštevanju sodne prakse Sodišča, ter torej veljavno vložili zahtevke za vračilo teh dajatev.
Najprej, v zvezi s tem iz člena 1(1) Uredbe št. 1360/2013 izhaja, da točka 1 Priloge k tej uredbi vsebuje tabelo s proizvodnimi dajatvami v sektorju sladkorja, navedenimi v obliki zneska v eurih na tono proizvoda za vsako tržno leto od tržnega leta 2001/2002 do tržnega leta 2005/2006.
Dalje, člen 2 te uredbe načeloma določa, da morajo države članice najpozneje 30. septembra 2014 na račun lastnih sredstev Unije plačati dajatve, določene z Uredbo št. 1360/2013.
Nazadnje, člen 3 te uredbe se omejuje na določitev datumov, od katerih se proizvodne dajatve iz točke 1 Priloge k tej uredbi uporabljajo za vsako od tržnih let iz postopka v glavni stvari.
Vendar je treba ugotoviti, kot je generalna pravobranilka navedla v točki 42 sklepnih predlogov, da Uredba št. 1360/2013 ne vsebuje nobene določbe v zvezi s postopki in podrobnimi pravili, ki bi jih države članice morale uporabiti za izvajanje pravice gospodarskih subjektov, da dobijo vračilo proizvodnih dajatev, ki so bile neupravičeno plačane v sektorju sladkorja za tržna leta iz postopka v glavni stvari.
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da če ni harmoniziranih predpisov, ki bi urejali vračilo dajatev, naloženih v nasprotju s pravom Unije, države članice obdržijo pravico do uporabe postopkovnih pravil, ki so določena v njihovih nacionalnih pravnih redih, med drugim na področju zastaralnih ali prekluzivnih rokov, pri čemer morajo spoštovati načeli enakovrednosti in učinkovitosti (glej v tem smislu sodbi z dne 8. septembra 2011, Q-Beef in Bosschaert,
C‑89/10 in C‑96/10
,
EU:C:2011:555
, točka
, ter z dne 20. decembra 2017, Caterpillar Financial Services,
C‑500/16
,
EU:C:2017:996
, točka
).
Spoštovanje teh načel zahteva, da ta postopkovna pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo za podobne zahtevke na podlagi določb nacionalnega prava (načelo enakovrednosti), niti ne smejo biti določena tako, da v praksi onemogočajo izvrševanje pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbo z dne 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich in drugi,
C‑113/10, C‑147/10 in C‑234/10
,
EU:C:2012:591
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da predložitveno sodišče meni, da je uporaba notranjih pravil v skladu z navedenima načeloma, ker ta pravila ob spoštovanju splošnega zastaralnega roka, ki ga določa nemško davčno pravo, omogočajo popravek, kadar se akti Unije spremenijo retroaktivno. Vendar je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe v bistvu razvidno tudi, da predložitveno sodišče meni, da dokončnost, ki jo za odločbo o odmeri določa nemško pravo, nasprotuje zahtevku za vračilo, ki temelji na Uredbi št. 1360/2013, ker se je zastaralni rok, ki se uporabi, ob vložitvi tega zahtevka iztekel.
Spomniti je treba, da je naloga Sodišča v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, uvedenega s členom 267 PDEU, nacionalnemu sodišču dati koristen odgovor, ki mu omogoča rešitev spora, o katerem odloča. V zvezi s tem lahko Sodišče iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, izlušči elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora o glavni stvari (sodba z dne 18. decembra 2019, Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava, C‑447/18, EU:C2019:1098, točka 35 in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je treba torej med drugim preveriti, ali so nacionalna pravila, ki urejajo izvajanje pravice do vračila preplačila, ki so ga proizvajalci sladkorja plačali iz naslova proizvodnih dajatev za tržna leta iz postopka v glavni stvari, določenih z Uredbo št. 1260/2001 in dokončno z Uredbo št. 1360/2013, ter na podlagi katerih, kot jih razlagajo in uporabljajo pristojna sodišča, zahtevka za vračilo ni mogoče vložiti po začetku veljavnosti Uredbe št. 1360/2013 zaradi izteka zastaralnega roka, ki se uporabi za take zahtevke, v skladu z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti.
V tem okviru je treba najprej preučiti združljivost takih pravil z načelom učinkovitosti. Iz ustaljene sodne prakse pa je razvidno, da je treba vsak primer, v katerem se zastavi vprašanje, ali neka nacionalna postopkovna določba onemogoča ali čezmerno otežuje uporabo prava Unije, preizkusiti ob upoštevanju položaja te določbe v celotnem postopku ter poteka postopka in njegovih posebnosti pred različnimi nacionalnimi sodišči. S tega vidika je treba zlasti upoštevati, če je to primerno, načelo varstva pravice do obrambe, načelo pravne varnosti in načelo učinkovitega poteka postopka (sodba z dne 20. oktobra 2016, Danqua,
C‑429/15
,
EU:C:2016:789
, točka
, in z dne 22. februarja 2018, INEOS Köln,
C‑572/16
,
EU:C:2018:100
, točka
).
Natančneje, v zvezi z zastaralnimi in prekluzivnimi roki je Sodišče že večkrat odločilo, da določitev razumnih rokov za vložitev zahtevkov načeloma zadosti zahtevi po učinkovitosti, saj je ta zahteva primer uporabe temeljnega načela pravne varnosti, ki ščiti tako zadevno osebo kot zadevni upravni organ, čeprav se s potekom takšnega roka zadevnim osebam že po naravi lahko prepreči uveljavljanje njihovih pravic v celoti ali delno (glej v tem smislu sodbo z dne 22. februarja 2018, INEOS Köln,
C‑572/16
,
EU:C:2018:100
, točki
in
ter navedena sodna praksa). V zvezi s tem je bil na primer nacionalni triletni prekluzivni rok razumen (sodba z dne 8. septembra 2011, Q-Beef in Bosschaert,
C‑89/10 in C‑96/10
,
EU:C:2011:555
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz predloga za sprejetje predhodne odločbe je nedvoumno razvidno, da družba Cargill Deutschland na podlagi nacionalnega prava ne more več zahtevati vračila dajatev, ki se nanašajo na tržna leta iz postopka v glavni stvari, ker se je zastaralni rok za zahtevek vračila neupravičeno plačanih dajatev, kot je bilo opozorjeno v točkah 21 in 22 te sodbe, iztekel. V skladu s predlogom za sprejetje predhodne odločbe naj bi bilo to tako, ne glede na to, da je Uredba št. 1360/2013 retroaktivno spremenila pravo Unije s tem, da je nadomestila določbe uredb, ki jih je Sodišče razglasilo za neveljavne ter na katerih so temeljile odločbe o določitvi davka in ustrezne odločbe o odmeri. Ta retroaktivna sprememba izhaja iz člena 3, drugi in četrti odstavek, te uredbe, ki določa datume, od katerih se proizvodne dajatve v sektorju sladkorja iz točke 1 Priloge k Uredbi uporabljajo za vsako od tržnih let iz postopka v glavni stvari.
Kot je generalna pravobranilka v bistvu navedla v točki 60 sklepnih predlogov, družba Cargill Deutschland zahtevka za vračilo dejansko ni mogla vložiti v štiriletnem zastaralnem roku, ki je določen v zvezi s tem, saj se je ta rok iztekel že pred začetkom veljavnosti Uredbe št. 1360/2013, to je 20. decembra 2013, torej preden je zakonodajalec Unije na podlagi člena 1 te uredbe in Priloge k njej popravil proizvodne dajatve v sektorju sladkorja za tržna leta iz postopka v glavni stvari.
Iz tega sledi, da ker – kot je bilo pojasnjeno v točkah 40 in 41 te sodbe – pristojni nacionalni organi, preden je Uredba št. 1360/2013 začela veljati, niso mogli določiti zneska morebitnega vračila dajatev, ki so jih neupravičeno plačali gospodarski subjekti, ki imajo pravice na podlagi te uredbe, in ker ti subjekti tudi niso mogli poznati takega zneska, nacionalna pravila, ki jih predložitveno sodišče razlaga tako, da določajo, da se upoštevni zastaralni rok izteče pred začetkom veljavnosti te uredbe, dejansko onemogočajo izvrševanje pravice uveljavitve vračila proizvodnih dajatev, ki so bile neupravičeno plačane za tržna leta iz postopka v glavni stvari, ki jo pravni red Unije določa za navedene subjekte.
Ta ugotovitev se ne more izpodbiti s trditvijo, ki jo je glavni carinski urad v Krefeldu navedel na obravnavi, da bi skrben gospodarski subjekt odločbo o odmeri lahko izpodbijal pred iztekom roka za zastaranje, ki se uporabi. Poudariti je namreč treba, da postopkovna pravila, določena z nacionalnim pravom, dejansko onemogočajo uveljavitev pravice, ki jo gospodarskemu subjektu zagotavlja ureditev Unije, ki dokončno določa pogoje v zvezi s to pravico, saj ta pravila za uveljavljanje te pravice določajo pogoj, da je zadevni operater, še preden je ta ureditev začela veljati, nacionalne odločbe, ki temeljijo na prejšnji različici te ureditve Unije, ki jo je Sodišče medtem razglasilo za neveljavno, izpodbijal z vložitvijo zahtevka ali pravnega sredstva.
Glede na zgornje elemente analize, ki se nanašajo na načelo učinkovitosti in na ugotovitev, ki je v zvezi s tem navedena v točki 55 te sodbe, v okviru te sodbe ni treba preučiti morebitne uporabe načela enakovrednosti.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba Uredbo št. 1360/2013 razlagati tako, da:
–
je treba vračilo zneskov, ki so jih gospodarski subjekti neupravičeno plačali iz naslova proizvodnih dajatev v sektorju sladkorja za tržna leta od 2001/2002 do 2005/2006, izvesti na podlagi nacionalnega prava, zlasti v zastaralnih rokih, ki jih določa to pravo, ob spoštovanju načel enakovrednosti in učinkovitosti;
–
nasprotuje nacionalnim pravilom, kot jih razlagajo pristojna nacionalna sodišča, s katerimi je določeno, da se zastaralni rok za vložitev zahtevka za vračilo neupravičeno plačanih proizvodnih dajatev v sektorju sladkorja izteče, preden ta uredba začne veljati, kar dejansko onemogoča izvrševanje pravice uveljavitve vračila teh dajatev za tržna leta, na katera se navedena uredba nanaša, ki jo pravni red Unije določa za te gospodarske subjekte.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

Uredbo Sveta (EU) št. 1360/2013 z dne 2. decembra 2013 o določitvi zneskov za proizvodne dajatve v sektorju sladkorja za tržna leta 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 in 2005/2006, koeficienta za izračun dodatne dajatve za tržni leti 2001/2002 in 2004/2005 ter zneskov, ki jih morajo proizvajalci sladkorja plačati prodajalcem sladkorne pese zaradi razlike med najvišjo dajatvijo in dajatvijo, ki se zaračuna za tržna leta 2002/2003, 2003/2004 in 2005/2006 je treba razlagati tako, da:

–
je treba vračilo zneskov, ki so jih gospodarski subjekti neupravičeno plačali iz naslova teh dajatev, izvesti na podlagi nacionalnega prava, zlasti v zastaralnih rokih, ki jih določa to pravo, ob spoštovanju načel enakovrednosti in učinkovitosti;

–
nasprotuje nacionalnim pravilom, kot jih razlagajo pristojna nacionalna sodišča, s katerimi je določeno, da se zastaralni rok za vložitev zahtevka za vračilo neupravičeno plačanih proizvodnih dajatev v sektorju sladkorja izteče, preden ta uredba začne veljati, kar dejansko onemogoča izvrševanje pravice uveljavitve vračila teh dajatev za tržna leta, na katera se navedena uredba nanaša, ki jo pravni red Unije določa za te gospodarske subjekte.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.