CELEX: 62021CJ0019
Predhodno odločanje
Uredba (EU) št. 604/2013
Merila in mehanizmi za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito
Člen 8(2) in člen 27(1)
Mladoletnik brez spremstva, čigar sorodnik je zakonito prisoten v drugi državi članici
Zavrnitev zahteve za sprejem tega mladoletnika s strani te države članice
Pravica do učinkovitega pravnega sredstva navedenega mladoletnika ali tega sorodnika zoper zavrnilno odločbo
Členi 7, 24 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
Največja korist otroka

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) in člena 27(1) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (
UL 2013, L 180, str. 31
; v nadaljevanju: Uredba Dublin III).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med I in S, egiptovskima državljanoma, ter Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (državni sekretar za pravosodje in varnost, Nizozemska) (v nadaljevanju: državni sekretar), ker je zadnjenavedeni zavrnil zahtevo grških organov za sprejem I.
Pravni okvir
V uvodnih izjavah 4, 5, 9, 13, 14, 16, 19 in 39 Uredbe Dublin III je navedeno:
„(4)
Sklepi [Evropskega sveta na posebnem zasedanju v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999] navajajo tudi, da bi moral [skupni evropski azilni sistem (CEAS)] v kratkem času vključevati tudi jasen in izvedljiv način za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil.
(5)
Tak način bi moral temeljiti na objektivnih, poštenih merilih za zadevne države članice in osebe. Zlasti bi moral omogočati hitro določitev odgovorne države članice, da bi se zagotovil učinkovit dostop do postopkov za priznanje mednarodne zaščite in ne bi bil ogrožen cilj hitre obravnave prošenj za mednarodno zaščito.
[…]
(9)
Ob upoštevanju rezultatov opravljenega ocenjevanja instrumenta prve faze je na tej stopnji primerno potrditi načela, na katerih temelji Uredba [Sveta] (ES) št. 343/2003 [z dne 18. februarja 2003 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 109)], hkrati pa na podlagi izkušenj uvesti potrebne izboljšave učinkovitosti Dublinskega sistema ter zaščite, ki se prizna prosilcem po tem sistemu. […]
[…]
(13)
V skladu s Konvencijo Združenih narodov o otrokovih pravicah iz leta 1989 in [Listino], bi morala biti največja korist otroka primarna skrb držav članic pri uporabi te uredbe. […]
(14)
V skladu z Evropsko konvencijo o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin in [Listino], bi moralo biti spoštovanje družinskega življenja primarna skrb držav članic pri uporabi te uredbe.
[…]
(16)
Za zagotovitev celovitega spoštovanja načela enotnosti družine in največje koristi otroka bi moral obstoj razmerja odvisnosti med prosilcem in njegovim otrokom, bratom ali sestro ali staršem na podlagi nosečnosti ali materinstva, zdravstvenega stanja ali visoke starosti prosilca, postati zavezujoče merilo odgovornosti. Kadar je prosilec mladoletnik brez spremstva, bi morala tudi prisotnost družinskega člana ali sorodnika, ki lahko poskrbi zanj, na ozemlju druge države članice postati zavezujoče merilo odgovornosti.
[…]
(19)
Da se zagotovi učinkovita zaščita pravic zadevnih oseb, bi bilo zlasti v skladu s členom 47 [Listine] treba vzpostaviti pravne zaščitne ukrepe in pravico do učinkovitega pravnega sredstva v zvezi z odločitvijo o predaji v odgovorno državo članico. Da se zagotovi spoštovanje mednarodnega prava, bi moralo učinkovito pravno sredstvo proti takim odločitvam obsegati tako preučitev uporabe te uredbe kot tudi pravnega in dejanskega stanja v državi članici, v katero je predan prosilec.
[…]
(39)
Ta uredba spoštuje temeljne pravice in upošteva načela, ki so zlasti priznani v [Listini]. Cilj te uredbe je zlasti zagotovitev celotnega spoštovanja pravice do azila, zajamčene s členom 18 Listine, kakor tudi pravic, priznanih v členih 1, 4, 7, 24 in 47 Listine. To uredbo bi bilo zato treba v skladu s tem tudi uporabljati.“
Člen 1 te uredbe, naslovljen „Predmet urejanja“, določa:
„V tej uredbi so določena merila in mehanizmi za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (v nadaljnjem besedilu: odgovorna država članica).“
Člen 2 navedene uredbe, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej uredbi:
[…]
(b)
,prošnja za mednarodno zaščito‘ pomeni prošnjo za mednarodno zaščito, kot je opredeljena v členu 2(h) Direktive 2011/95/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (
UL 2011, L 337, str. 9
)];
[…]
(d)
‚obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito‘ pomeni kakršno koli obravnavo prošnje ali odločitev ali sklep v zvezi s tako prošnjo za mednarodno zaščito s strani pristojnega organa v skladu z Direktivo 2013/32/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (
UL 2013, L 180, str. 60
)] in Direktivo 2011/95/EU, razen postopkov določanja odgovorne države članice v skladu s to uredbo;
[…]
(g)
‚družinski člani‘ pomenijo, kolikor je družina že obstajala v državi izvora, naslednje člane družine prosilca, ki so prisotni na ozemlju držav članic:
[…]
–
kadar je prosilec mladoleten in neporočen, očeta, mater ali drugo odraslo osebo, ki je odgovorna za prosilca v skladu s pravom ali prakso države članice, v kateri je odrasla oseba prisotna,
[…]
(h)
,sorodnik‘ pomeni odraslega strica ali teto ali starega starša prosilca, ki je prisoten na ozemlju države članice, ne glede na to, ali je rojen v zakonski ali izvenzakonski skupnosti ali posvojen, kot je opredeljeno v nacionalnem pravu;
(i)
,mladoletnik‘ pomeni državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, ki je mlajša od 18 let;
(j)
,mladoletnik brez spremstva‘ pomeni mladoletnika, ki pride na ozemlje držav članic brez spremstva odrasle osebe, odgovorne zanj v skladu s pravom ali prakso zadevne države članice, in kolikor ga taka odrasla oseba ne vzame dejansko v oskrbo; to vključuje mladoletnika, ki ostane brez spremstva po vstopu na ozemlje držav članic;
[…]“
Člen 5 navedene uredbe, naslovljen „Osebni razgovor“, določa:
„1.   Da bi olajšala postopek določanja odgovorne države članice, država članica, ki izvede ta postopek, opravi osebni razgovor s prosilcem. Namen razgovora je tudi zagotoviti, da prosilec pravilno razume informacije, ki jih je prejel v skladu s členom 4.
[…]
6.   Država članica, ki vodi osebni razgovor, pripravi pisni povzetek, ki vsebuje vsaj poglavitne informacije, ki jih je prosilec zagotovil med razgovorom. Ta povzetek je lahko bodisi v obliki poročila bodisi na standardnem obrazcu. Država članica prosilcu in/ali pravnemu svetovalcu ali drugemu zagovorniku, ki prosilca zastopa, pravočasno zagotovi dostop do povzetka.“
Člen 6 Uredbe Dublin III, naslovljen „Zaščitni ukrepi za mladoletnike“, določa:
„1.   Pri izvajanju vseh postopkov iz te uredbe je primarna skrb držav članic največja korist otroka.
[…]
3.   Države članice pri ocenjevanju največjih koristi otroka tesno sodelujejo med sabo in upoštevajo zlasti naslednje dejavnike:
(a)
možnosti ponovne združitve družine;
[…]
4.   Za namene uporabe člena 8 država članica, v kateri je mladoletnik brez spremstva vložil prošnjo za mednarodno zaščito, čim prej ustrezno ukrepa, da ugotovi, ali ima mladoletnik brez spremstva na ozemlju držav članic družinske člane, brate ali sestre ali sorodnike, pri čemer ščiti največje koristi otroka.
[…]“
Poglavje III te uredbe, naslovljeno „Merila za določanje odgovorne države članice“, vsebuje člene od 7 do 15 te uredbe.
Člen 8, od (1) do (4), navedene uredbe, naslovljen „Mladoletniki“, določa:
„1.   Kadar je prosilec mladoletnik brez spremstva, je odgovorna država članica tista, kjer je zakonito prisoten družinski član ali brat ali sestra mladoletnika brez spremstva, pod pogojem, da je to v najboljšo korist mladoletnika. Kadar je prosilec poročen mladoletnik, katerega zakonec ni zakonito prisoten na ozemlju držav članic, je odgovorna država članica, kjer je zakonito prisoten oče, mati ali druga odrasla oseba, odgovorna za mladoletnika, bodisi v skladu s pravom ali prakso te države članice, ali brat ali sestra.
2.   Kadar je prosilec mladoletnik brez spremstva in ima sorodnika, ki je zakonito prisoten v drugi državi članici, ter se na podlagi individualne obravnave ugotovi, da lahko ta sorodnik poskrbi zanj, ta država članica združi mladoletnika z njegovim sorodnikom in je odgovorna država članica, pod pogojem, da je to v največjo korist mladoletnika.
3.   Kadar družinski člani, bratje ali sestre ali sorodniki iz odstavkov 1 in 2 bivajo v več kot eni državi članici, se odgovorno državo članico določi na osnovi največje koristi mladoletnika brez spremstva.
4.   V odsotnosti družinskega člana, brata ali sestre ali sorodnika iz odstavkov 1 in 2 je odgovorna tista država članica, v kateri je mladoletnik brez spremstva vložil prošnjo za mednarodno zaščito, pod pogojem, da je to v največjo korist mladoletnika.“
Člen 9 te uredbe, naslovljen „Družinski člani, ki so upravičenci do mednarodne zaščite“, določa:
„Kadar ima prosilec družinskega člana, ne glede na to, ali je bila družina že prej oblikovana v državi izvora, ki mu je kot upravičencu do mednarodne zaščite, dovoljeno prebivanje v državi članici, je ta država članica odgovorna za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, pod pogojem, da zadevne osebe pisno izrazijo to željo.“
Člen 10 Uredbe Dublin III, naslovljen „Družinski člani, ki so prosilci za mednarodno zaščito“, določa:
„Kadar ima prosilec v državi članici družinskega člana, o čigar prošnji za mednarodno zaščito v tej državi članici še ni bila sprejeta prva vsebinska odločitev, je ta država članica odgovorna za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, pod pogojem, da zadevne osebe pisno izrazijo to željo.“
Člen 21 te uredbe, naslovljen „Predložitev zahteve za sprejem“, v odstavku 1 določa:
„Kadar država članica, v kateri je bila vložena prošnja za mednarodno zaščito, meni, da je za obravnavanje prošnje odgovorna druga država članica, lahko čim hitreje, v vsakem primeru pa tri mesece od datuma, na katerega je bila prošnja vložena v smislu člena 20(2), od druge države članice zahteva, da sprejme prosilca.
[…]
Kadar zahteva po sprejemu prosilca ni dana v obdobjih, določenih v prvem […] pododstavku, je za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito odgovorna država članica, v kateri je bila prošnja vložena.“
Člen 27 navedene uredbe, naslovljen „Pravna sredstva“, v odstavku 1 določa:
„Prosilec […] ima pravico do učinkovitega pravnega sredstva v obliki pritožbe zoper odločitev o predaji ali ponovnega dejanskega in zakonskega pregleda te odločitve pred sodiščem ali razsodiščem.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
I, egiptovski državljan, je 23. decembra 2019, ko je bil še mladoleten, v Grčiji vložil prošnjo za mednarodno zaščito. Ob vložitvi prošnje je izrazil željo po združitvi s S, svojim stricem, prav tako egiptovskim državljanom, ki je zakonito prebival na Nizozemskem in se je s tem strinjal.
Grški organi so 10. marca 2020 pri nizozemskih organih vložili zahtevo za sprejem I na podlagi člena 8(2) Uredbe Dublin III, ob upoštevanju, da je bil sorodnik zadevne osebe v smislu člena 2(h) te uredbe zakonito prisoten na Nizozemskem in bi lahko poskrbel za I.
Državni sekretar je 8. maja 2020 zavrnil to zahtevo z obrazložitvijo, da istovetnosti I in posledično zatrjevanega sorodstvenega razmerja s S ni mogoče dokazati.
Grški organi so 28. maja 2020 vložili prošnjo za ponovno preučitev na podlagi člena 5(2) Uredbe Komisije (ES) št. 1560/2003 z dne 2. septembra 2003 o podrobnih pravilih za uporabo Uredbe št. 343/2003 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 200). Ta prošnja je bila zavrnjena 11. junija 2020.
Tudi I in S sta pri državnem sekretarju vložila pritožbo zoper odločbo o zavrnitvi zahteve za sprejem.
Državni sekretar je 26. junija 2020 to pritožbo zavrnil kot očitno nedopustno z obrazložitvijo, da Uredba Dublin III ne določa možnosti, da prosilci za mednarodno zaščito izpodbijajo odločbo o zavrnitvi zahteve za sprejem.
I in S sta tega 26. junija 2020 pri rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (sodišče v Haagu, ki zaseda v Haarlemu, Nizozemska) zoper to odločbo vložila ničnostno tožbo, v okviru katere sta v bistvu trdila, da ima vsak od njiju pravico do vložitve takega pravnega sredstva na podlagi člena 27(1) Uredbe Dublin III.
V teh okoliščinah je rechtbank Den Haag, zittingsplaats Haarlem (sodišče v Haagu, ki zaseda v Harlemu), prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 27 Uredbe [Dublin III] razlagati tako, da nalaga državi članici, na katero je zahteva za sprejem naslovljena, po potrebi v povezavi s členom 47 Listine, da prosilcu, ki prebiva v državi članici, ki je podala to zahtevo, in ki želi doseči predajo na podlagi člena 8 (ali člena 9 ali 10) Uredbe [Dublin III], ali družinskemu članu prosilca iz člena 8, 9 ali 10 Uredbe [Dublin III] zagotovi pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem zoper zavrnitev zahteve za sprejem?
2.
Ali je treba, če je odgovor na prvo vprašanje nikalen in če člen 27 Uredbe [Dublin III] ne daje podlage za učinkovito pravno sredstvo, člen 47 Listine – v povezavi s temeljno pravico do enotnosti družine in največjih koristi otroka (ki je določena v členih od 8 do 10 in uvodni izjavi 19 Uredbe [Dublin III]) – razlagati tako, da je z njim državi članici, na katero je zahteva naslovljena, naloženo, da prosilcu, ki prebiva v državi članici, ki je podala zahtevo, in ki želi doseči predajo na podlagi členov od 8 do 10 Uredbe [Dublin III], ali sorodniku prosilca iz členov od 8 do 10 Uredbe [Dublin III] zagotovi pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem zoper zavrnitev zahteve za sprejem?
3.
Če je odgovor na prvo ali drugo vprašanje (drugi del) pritrdilen, kako je treba prosilca ali njegovega sorodnika seznaniti z odločbo države članice, na katero je zahteva naslovljena, o zavrnitvi in pravico, da zoper to odločbo vloži pritožbo, in katera država članica mora to storiti?“
Postopek pred Sodiščem
Predložitveno sodišče je predlagalo, naj se ta zadeva obravnava po nujnem postopku predhodnega odločanja iz člena 107 in naslednjih Poslovnika Sodišča. Sodišče je 27. januarja 2021 na predlog sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega pravobranilca odločilo, da temu predlogu ni treba ugoditi, zlasti ker I, ki je 5. novembra 2020 postal polnoleten, ni bila odvzeta prostost.
Vendar je predsednik Sodišča 9. septembra 2021 odločil, da se ta zadeva obravnava prednostno na podlagi člena 53(3) Poslovnika.
Vprašanja za predhodno odločanje
Uvodne ugotovitve
Predložitveno sodišče se v prvem in drugem vprašanju sklicuje na prosilca, ki želi doseči predajo na podlagi člena 8 Uredbe Dublin III ali členov 9 in 10 te uredbe, in na sorodnika, za katerega meni, da se nanj nanašata ta člena.
Vendar je iz predložitvene odločbe razvidno, da se zahteva za sprejem iz spora o glavni stvari nanaša na prosilca za mednarodno zaščito, ki je državljan tretje države in prebiva v državi članici, ki daje zahtevo, ter je bil na datum vložitve prošnje mladoletnik brez spremstva v smislu člena 2(j) Uredbe Dublin III, saj je ta datum odločilen za opredelitev prosilca kot „mladoletnika“ za potrebe uporabe te uredbe (glej po analogiji sodbo z dne 12. aprila 2018, A in S,
C‑550/16
,
EU:C:2018:248
, točka
). Ta prosilec želi biti združen z osebo, za katero trdi, da je njegov stric, in ki prebiva v državi članici, na katero je zahteva naslovljena.
V zvezi s tem je treba poudariti, da stric mladoletnega prosilca, razen če je odgovoren za tega prosilca po zakonu ali v skladu s prakso države članice, v kateri je ta stric prisoten, spada med sorodnike tega prosilca v smislu člena 2(h) Uredbe Dublin III, in ne med njegove družinske člane v smislu člena 2(g) te uredbe.
V okviru člena 8 Uredbe Dublin III, ki določa merila za določanje odgovorne države članice za mladoletnega prosilca za mednarodno zaščito brez spremstva, pa je tak položaj urejen z odstavkom 2 tega člena in prav na podlagi te določbe so grški organi od nizozemskih organov zahtevali sprejem I.
Poleg tega se člena 9 in 10 Uredbe Dublin III, ki se nanašata na prisotnost v državi članici družinskih članov prosilca, ki so upravičenci do mednarodne zaščite, oziroma družinskih članov, ki so sami prosilci za mednarodno zaščito, ne zdita upoštevna za namene spora o glavni stvari.
V teh okoliščinah je treba prvo in drugo vprašanje preučiti tako, da se ta preučitev omeji na položaj, v katerem zahteva za sprejem temelji na členu 8(2) Uredbe Dublin III.
Prvo in drugo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 27(1) Uredbe Dublin III v povezavi s členom 47 Listine razlagati tako, da državi članici, ki ji je bila poslana zahteva za sprejem na podlagi člena 8(2) te uredbe, nalaga, da prizna pravico do pravnega sredstva zoper svojo odločitev o zavrnitvi mladoletniku brez spremstva v smislu člena 2(j) navedene uredbe, ki prosi za mednarodno zaščito, ali sorodniku tega mladoletnika v smislu člena 2(h) te uredbe, ali pa je, če ni tako, taka pravica do pravnega sredstva podeljena neposredno s členom 47 Listine v povezavi s členom 7 in členom 24(2) te listine.
Člen 27(1) Uredbe Dublin III določa, da ima prosilec za mednarodno zaščito pravico do učinkovitega pravnega sredstva v obliki pritožbe zoper odločitev o predaji ali ponovnega dejanskega in zakonskega pregleda te odločitve pred sodiščem ali razsodiščem.
Čeprav je res, da glede na jezikovno razlago ta določba podeljuje pravico do pravnega sredstva prosilcu za mednarodno zaščito samo za izpodbijanje odločitve o predaji, besedilo te določbe vseeno ne izključuje, da se pravica do pravnega sredstva podeli tudi mladoletnemu prosilcu brez spremstva za izpodbijanje odločitve o zavrnitvi zahteve za sprejem, ki temelji na členu 8(2) Uredbe Dublin III.
Poleg tega je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pravila sekundarne zakonodaje Unije razlagati in uporabljati ob spoštovanju temeljnih pravic (sodba z dne 10. avgusta 2017, Tupikas,
C‑270/17 PPU
,
EU:C:2017:628
, točka
).
Dalje, ugotoviti je treba, da je v uvodni izjavi 39 Uredbe Dublin III poudarjen pomen, ki ga zakonodajalec Unije pripisuje polnemu spoštovanju temeljnih pravic, ki so priznane med drugim v členih 7, 24 in 47 Listine, in da je v njej navedeno, da je to uredbo „zato treba v skladu s tem uporabljati“.
V teh okoliščinah je treba upoštevati ne samo besedilo člena 27(1) Uredbe Dublin III, temveč tudi njene cilje, splošno sistematiko in sobesedilo ter zlasti njen razvoj v sistemu, v katerega se umešča, da bi se ugotovilo, ali ta določba v povezavi s členi 7, 24 in 47 Listine zahteva obstoj pravnega sredstva zoper tako odločitev o zavrnitvi sprejema.
V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 47 Listine v prvem odstavku določa, da ima vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, pravico do učinkovitega pravnega sredstva v skladu s pogoji, določenimi v tem členu. Tej pravici ustreza obveznost, ki je državam članicam naložena s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU, da vzpostavijo pravna sredstva, potrebna za zagotovitev učinkovitega pravnega varstva na področjih, ki jih ureja pravo Unije (sodba z dne 6. oktobra 2020, État luxembourgeois (Pravica do pravnega sredstva zoper zahtevo za informacije na davčnem področju),
C‑245/19 in C‑246/19
,
EU:C:2020:795
, točka
).
V zvezi z azilnim sistemom iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se zakonodajalec Unije v okviru Uredbe Dublin III za določitev odgovorne države članice ni omejil na vzpostavitev pravil, ki urejajo le odnose med državami članicami, ampak se je odločil, da prosilce za azil vključi v ta postopek, tako da je od držav članic zahteval, naj jih obvestijo o merilih glede odgovornosti, jim ponudijo možnost predložitve informacij, ki omogočajo pravilno uporabo teh meril, in jim zagotavljajo pravico do učinkovitega pravnega sredstva zoper morebitno odločitev o predaji, sprejeto ob koncu postopka (glej v tem smislu sodbo z dne 7. junija 2016, Ghezelbash,
C‑63/15
,
EU:C:2016:409
, točka
).
Sodišče je glede ciljev Uredbe Dublin III pojasnilo, da je iz njene uvodne izjave 9 razvidno, da se ta uredba ob priznavanju načel, na katerih je temeljila prejšnja uredba, to je Uredba št. 343/2003, nanaša na uvedbo potrebnih izboljšav – na podlagi izkušenj – ne le učinkovitosti Dublinskega sistema, ampak tudi zaščite, ki se prizna prosilcem, pri čemer je ta zagotovljena predvsem s pravnim varstvom, ki jim pripada (glej v tem smislu sodbo z dne 7. junija 2016, Ghezelbash,
C‑63/15
,
EU:C:2016:409
, točka
).
Sodišče je dodalo, da bi ozka razlaga obsega pravnega sredstva iz člena 27(1) Uredbe Dublin III lahko zlasti nasprotovala uresničitvi tega cilja s tem, da bi drugim pravicam prosilca za azil, določenim v tej uredbi, odvzela polni učinek. Tako bi obstajala nevarnost, da bi bil obveznostim, navedenim v členu 5 navedene uredbe, v skladu s katerimi je treba prosilcem za azil omogočiti predložitev informacij, na podlagi katerih je mogoča pravilna uporaba meril o odgovornosti, določenih s to uredbo, in jim zagotoviti dostop do povzetkov razgovorov, opravljenih za to, odvzet polni učinek, če ne bi bilo mogoče, da bi bila napačna uporaba teh meril – na primer, da se ne bi upoštevale informacije, ki so jih predložili navedeni prosilci – predmet sodnega nadzora (sodba z dne 7. junija 2016, Ghezelbash,
C‑63/15
,
EU:C:2016:409
, točka
).
Sodišče je tako ugotovilo, da je treba člen 27(1) Uredbe Dublin III v povezavi z uvodno izjavo 19 te uredbe razlagati tako, da se lahko prosilec za azil v okviru pritožbe zoper odločitev o predaji, sprejeto v zvezi z njim, sklicuje na napačno uporabo merila o odgovornosti, določenega v poglavju III navedene uredbe o merilih za določanje odgovorne države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 7. junija 2016, Ghezelbash,
C‑63/15
,
EU:C:2016:409
, točka
in izrek).
Pravno varstvo mladoletnega prosilca brez spremstva pa se ne sme spreminjati, kar zadeva spoštovanje obveznega merila o odgovornosti, navedenega v členu 8(2) Uredbe Dublin III, glede na to, ali v zvezi s tem prosilcem država članica, ki daje zahtevo, sprejme odločitev o predaji ali pa država članica, na katero je zahteva naslovljena, zavrne zahtevo za sprejem navedenega prosilca.
Tako kot odločitev o predaji bi namreč lahko taka odločitev o zavrnitvi sprejema posegla v pravico, ki jo ima mladoletnik brez spremstva na podlagi člena 8(2) Uredbe Dublin III, da je združen s sorodnikom, ki lahko poskrbi zanj, za namene obravnavanja njegove prošnje za mednarodno zaščito. Zato mora biti v obeh primerih v skladu s členom 47, prvi odstavek, Listine in sodno prakso, navedeno v točki 36 te sodbe, zadevnemu mladoletniku dovoljeno, da vloži pravno sredstvo za uveljavljanje kršitve navedene pravice.
Tako ni sporno, da bi bila v obravnavani zadevi v skladu s členom 27(1) Uredbe Dublin III v primeru, v katerem bi I po prihodu v Grčijo odšel na Nizozemsko in prošnjo za mednarodno zaščito vložil v zadnjenavedeni državi članici, ne pa v Grčiji, ter bi se grški organi strinjali, da sprejmejo I kot država članica prvega prihoda, zadevna oseba nesporno upravičena, da zoper odločitev nizozemskih organov o predaji vloži pravno sredstvo na podlagi okoliščine, da eden od njenih sorodnikov prebiva na Nizozemskem.
V takem primeru bi ta zadevna oseba torej lahko učinkovito uveljavljala kršitev pravice, ki jo ima kot mladoletnik brez spremstva na podlagi člena 8(2) Uredbe Dublin III, medtem ko bi bila, kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah 70 in 87 sklepnih predlogov, prosilcu, ki ostane v državi članici prihoda in v njej vloži prošnjo za mednarodno zaščito, odvzeta taka možnost, ker v tem primeru ni sprejeta nobena odločitev o predaji.
Iz tega sledi, da mora mladoletni prosilec brez spremstva, zato da bi se lahko skliceval na kršitev pravice, podeljene s členom 8(2) Uredbe Dublin III, in bil s tem upravičen do učinkovitega varstva svojih pravic, ki jih ta uredba v skladu z uvodno izjavo 19 uvaja, imeti možnost vložiti pravno sredstvo na podlagi člena 27(1) navedene uredbe ne samo v primeru, v katerem država članica, ki daje zahtevo, sprejme odločitev o predaji, temveč tudi v primeru, v katerem država članica, na katero je zahteva naslovljena, zavrne sprejem zadevne osebe.
Taka razlaga velja toliko bolj, ker je namen člena 8(2) Uredbe Dublin III, kot je generalni pravobranilec poudaril v točkah od 52 do 56 sklepnih predlogov, zagotoviti polno spoštovanje temeljnih pravic mladoletnikov brez spremstva, zagotovljenih s členoma 7 in 24 Listine.
Drži, da pravo Unije in zlasti člen 7 Listine, ki priznava pravico do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, na splošno ne določa pravice do enotnosti razširjene družine. Ker pa je ta člen 7 treba razlagati v povezavi z obveznostjo, da se pri vseh ukrepih, ki se nanašajo na otroke, upoštevajo predvsem koristi otroka, določeno v členu 24(2) Listine (glej v tem smislu sodbo z dne16. julija 2020, État belge (Združitev družine – Mladoletni otrok),
C‑133/19, C‑136/19 in C‑137/19
,
EU:C:2020:577
, točka
) in členu 6(1) Uredbe Dublin III, je treba interes, ki ga lahko ima mladoletni prosilec brez spremstva, da je združen s člani svoje razširjene družine za namene obravnavanja njegove prošnje za mednarodno zaščito, šteti za zaščiten s temi določbami. V tem okviru je treba spomniti tudi, da mladoletniki brez spremstva zaradi svoje posebne ranljivosti potrebujejo posebna postopkovna jamstva, kot je poudarjeno v uvodni izjavi 13 te uredbe. Poleg tega, čeprav je v skladu s členom 8(2) navedene uredbe določitev države članice, v kateri je prisoten sorodnik mladoletnega prosilca brez spremstva, kot odgovorne države članice pogojena s tem, da je „to v največjo korist otroka“, iz te določbe, uvodnih izjav 14 in 16 ter člena 6(3)(a) in (4) te uredbe izhaja, da je spoštovanje družinskega življenja in zlasti možnost mladoletnika brez spremstva za združitev s sorodnikom, ki lahko poskrbi zanj med obravnavanjem njegove prošnje, načeloma v največjo korist otroka (glej po analogiji sodbo z dne 23. januarja 2019, M. A. in drugi,
C‑661/17
,
EU:C:2019:53
, točka
).
Poleg tega člen 24(1) Listine, ki določa, da imajo otroci pravico do potrebnega varstva in skrbi za zagotovitev njihove dobrobiti, natančneje določa, da se njihovo mnenje upošteva v stvareh, ki se na njih nanašajo, v skladu z njihovo starostjo in zrelostjo.
Zato mora imeti mladoletnik brez spremstva, ki prosi za mednarodno zaščito, možnost, da pred sodiščem uveljavlja pravice, ki so mu podeljene s členom 7 in členom 24(2) Listine ter členom 8(2) Uredbe Dublin III, da bi pravno in dejansko izpodbijal odločitev o zavrnitvi zahteve za sprejem, kot je ta iz spora o glavni stvari.
Nasprotno pa je treba v zvezi s prosilčevim sorodnikom v smislu člena 2(j) Uredbe Dublin III, ki prebiva v državi članici, na katero je zahteva naslovljena, ugotoviti, da mu člen 27(1) te uredbe ne podeljuje pravice do pravnega sredstva. Poleg tega mu niti člen 7 in člen 24(2) Listine niti člen 8(2) Uredbe Dublin III ne podeljujejo pravic, ki bi jih lahko pred sodiščem uveljavljal zoper tako odločitev o zavrnitvi, tako da ta sorodnik tudi ne more imeti pravice do pravnega sredstva zoper tako odločitev samo na podlagi člena 47 Listine.
Poleg tega je treba zavrniti trditev francoske vlade, da ima sodišče, ki odloča o pravnem sredstvu zoper odločitev o zavrnitvi zahteve za sprejem, samo zelo omejena pooblastila, ker bi v skoraj vseh primerih lahko le ugotovilo, da so se roki iz člena 21(1) Uredbe Dublin III iztekli, in bi moralo na podlagi tretjega pododstavka tega odstavka 1 potrditi, da je odgovornost za obravnavanje prošnje za azil po samem zakonu prenesena na državo članico, v kateri je bila vložena prošnja za mednarodno zaščito.
Na eni strani namreč v nasprotju s tem, kar trdi ta vlada, ta trditev ni podprta s sodbo z dne 26. julija 2017, Mengesteab (
C‑670/16
,
EU:C:2017:587
), saj je Sodišče v tej sodbi odločilo samo o vprašanju, ali se prosilec za mednarodno zaščito lahko sklicuje na kršitev roka, določenega v členu 21(1) te uredbe.
Na drugi strani v primeru, da je bila zahteva za sprejem, ki je bila zavrnjena, vložena v rokih iz člena 21(1) Uredbe Dublin III, zahteva po učinkovitosti pravnih sredstev preprečuje, da se ne izpeljejo vse posledice iz morebitne nezakonitosti zavrnitve sprejema, ki bi bila obrazložena zlasti s tem, da bi pravno sredstvo zoper tako odločitev o zavrnitvi pomenilo prekoračitev teh rokov.
Poleg tega, čeprav iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se v zvezi z mladoletniki brez spremstva postopek določitve odgovorne države članice ne sme podaljševati bolj, kot je nujno potrebno, kar pomeni, da načeloma niso predani v drugo državo članico (glej v tem smislu sodbo z dne6. junija 2013, MA in drugi,
C‑648/11
,
EU:C:2013:367
, točki
in
), ostaja dejstvo, da morajo države članice spoštovati posebna merila za določanje države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje mladoletnikov za mednarodno zaščito, kot so merila iz člena 8(2) Uredbe Dublin III, ki se morajo uporabljati v največjo korist otroka in katerih namen je zagotoviti prav to, da se v okviru tega postopka varuje ta korist. Poleg tega je Sodišče v okviru te uredbe že presodilo, da zakonodajalec Unije nikakor ni želel ogroziti sodnega varstva prosilcev zaradi zahteve po hitri obravnavi prošenj za mednarodno zaščito (sodba z dne 7. junija 2016, Ghezelbash,
C‑63/15
,
EU:C:2016:409
, točka
). Ta ugotovitev še zlasti velja, kadar gre za uveljavljanje posebnih postopkovnih jamstev, določenih za namene varstva mladoletnikov brez spremstva.
Ob upoštevanju navedenega je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 27(1) Uredbe Dublin III v povezavi s členi 7, 24 in 47 Listine razlagati tako, da državi članici, ki ji je bila poslana zahteva za sprejem na podlagi člena 8(2) te uredbe, nalaga, da prizna pravico do pravnega sredstva zoper svojo odločitev o zavrnitvi mladoletniku brez spremstva v smislu člena 2(j) navedene uredbe, ki prosi za mednarodno zaščito, ne pa sorodniku tega mladoletnika v smislu člena 2(h) te uredbe.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu prosi za pojasnilo, kako je treba mladoletnika brez spremstva ali njegovega sorodnika seznaniti z odločitvijo o zavrnitvi zahteve za sprejem, naslovljene na podlagi člena 8(2) Uredbe Dublin III, in možnostjo, da zoper to odločbo vloži pritožbo, in katera država članica mora to storiti.
Glede na odgovor na prvo in drugo vprašanje ni treba odgovoriti na to vprašanje v delu, ki se nanaša na sorodnika mladoletnika brez spremstva.
Poleg tega v zvezi s samim mladoletnikom brez spremstva iz predložitvene odločbe izhaja, da je bil I seznanjen z odločitvijo o zavrnitvi zahteve za sprejem, obravnavane v sporu o glavni stvari, in da jo je izpodbijal pred sodiščem.
Iz tega sledi, da odgovor na tretje vprašanje ni potreben za namene spora o glavni stvari in da nanj torej ni treba odgovoriti.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

Člen 27(1) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, v povezavi s členi 7, 24 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah

je treba razlagati tako, da

državi članici, ki ji je bila poslana zahteva za sprejem na podlagi člena 8(2) te uredbe, nalaga, da prizna pravico do pravnega sredstva zoper svojo odločitev o zavrnitvi mladoletniku brez spremstva v smislu člena 2(j) navedene uredbe, ki prosi za mednarodno zaščito, ne pa sorodniku tega mladoletnika v smislu člena 2(h) te uredbe.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.