CELEX: 62018CJ0465
Řízení o předběžné otázce
Svoboda usazování
Převod lékárny v rámci nabídkového řízení
Vnitrostátní právní předpisy
Předkupní právo pro zaměstnance lékárny, jež je předmětem převodu

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 45, 49 až 56 a 106 SFEU, jakož i článků 15 a 16 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu, v němž stojí AV a BU proti Comune di Bernareggio (obec Bernareggio, Itálie) ohledně rozhodnutí o tom, že vlastnické právo k obecní lékárně získává lékárník, který je v ní zaměstnán, na základě uplatnění jeho předkupního práva stanoveného vnitrostátním právem.
Právní rámec
Článek 9 legge n. 475 – Norme concernenti il servizio farmaceutico (zákon č. 475 o lékárenských službách) ze dne 2. dubna 1968 (GURI č. 107, ze dne 27. dubna 1968, s. 2638) ve znění změn stanoví:
„Až polovinu vlastnického podílu ve volných lékárnách a v lékárnách, které byly nově zřízeny v důsledku změny plánu územního pokrytí lékárnami (pianta organica) může nabýt obec. Lékárny, jejichž vlastníky jsou obce, mohou být řízeny v souladu se zákonem č. 142 ze dne 8. června 1990 […]“
Článek 12 zákona č. 475 ze dne 2. dubna 1968 o normách v odvětví lékárenských služeb stanoví:
„1.   Vlastnické právo k lékárně smí být převedeno po 3 letech od jeho nabytí.
2.   Převod se může uskutečnit pouze ve prospěch lékárníka, který již byl vlastníkem, nebo lékárníka, který získal oprávnění k nákupu v předchozím nabídkovém řízení.
[…]
11.   Vlastnické právo k lékárnám není považováno za právoplatně převedené s plnými účinky, pokud není spolu s převodem práva provozovat lékárnu převeden také příslušný obchodní majetek, a to pod hrozbou ztráty tohoto práva.“
Legge n. 362 – Norma di riordino del settore farmaceutico (zákon č. 362 o reorganizaci lékárenského odvětví) ze dne 8. listopadu 1991 (GURI č. 269 ze dne 16. listopadu 1991, s. 3, dále jen „zákon č. 362/1991“) ve znění změn v článku 4, nadepsaném „Postupy nabídkového řízení“, stanoví:
„1.   Přidělování volných nebo nově zřízených lékáren, které jsou k dispozici pro provozování jednotlivci, se provádí prostřednictvím nabídkového řízení na základě kvalifikací a zkoušek, které jsou organizovány na úrovni provincií před březnem každého lichého roku regiony a autonomními provinciemi Trento a Bolzano.
2.   Do nabídkového řízení podle odstavce 1 jsou připuštěni dospělí státní příslušníci členského státu Evropské [unie], kteří jsou nositeli občanských a politických práv, jsou jako lékárníci zapsáni v lékárnické komoře a kteří ještě nedosáhli věku šedesáti let ke dni uplynutí lhůty pro podání žádostí.“
Článek 7 tohoto zákona, nadepsaný „Vlastnictví a provoz lékárny“, stanoví:
„1.   Provoz soukromé lékárny je vyhrazen fyzickým osobám v souladu s platnými právními předpisy, jakož i osobním společnostem a společnostem s ručením omezeným družstevního typu.
[…]
8.   Vlastnické právo k soukromé lékárně smí být převedeno po třech letech po vydání příslušného povolení příslušným orgánem, s výjimkou případů uvedených v odstavcích 9 a 10.
[…]“
Článek 12 odst. 2 zákona č. 362/1991, nadepsaný „Převod vlastnického práva k lékárnám provozovaným obcí“, stanoví, že „v případě převodu vlastnického práva k obecní lékárně mají zaměstnanci předkupní právo a použijí se ustanovení článku 7“.
Podle čl. 2112 prvního pododstavce Codice civile (občanský zákoník) „v případě převodu podniku nadále trvá pracovní poměr u nabyvatele a zaměstnanec si zachovává veškerá práva vyplývající z uvedeného poměru“.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
Oznámením ze dne 31. ledna 2014 vyhlásila obec Bernareggio nabídkové řízení za účelem prodeje obecní lékárny.
Oznámení o nabídkovém řízení zejména stanovilo, že licence k provozování této lékárny bude převedena ve prospěch nabídky obsahující nejvyšší cenu dosahující přinejmenším základní hodnoty nabízeného majetku stanovené ve výši 580000 eur.
Rovněž bylo upřesněno, že podle článku 12 zákona č. 362/1991 byl převod vlastnického práva k lékárně předběžně úspěšnému uchazeči podmíněn tím, že nedojde k uplatnění předkupního práva obecním podnikem, který provozuje lékárny Vimercate (Itálie), ani lékárníky zaměstnanými v pracovním poměru na dobu neurčitou v uvedeném obecním podniku, kteří splňují zákonné požadavky.
Nabídka předložená AV a BU se ukázala jako ekonomicky nejvýhodnější, takže posledně uvedení uchazeči se stali předběžnými nabyvateli.
Rozhodnutím ze dne 12. května 2014 však byl za nabyvatele označen lékárník CT, který je zaměstnancem obecního podniku, jenž provozuje lékárny Vimercate. Přestože se tento lékárník nezúčastnil nabídkového řízení, byl upřednostněn v souladu s čl. 12 odst. 2 zákona č. 362/1991.
AV a BU podali žalobu na neplatnost tohoto rozhodnutí k Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (regionální správní soud pro Lombardii, Itálie), přičemž tvrdili, že čl. 12 odst. 2 zákona č. 362/1991 je v rozporu se zásadami volné hospodářské soutěže a rovného zacházení stanovenými unijním právem. Zejména uváděli, že předkupní právo stanovené v tomto ustanovení ve prospěch lékárníků zaměstnaných v obecní lékárně není opodstatněné, neboť jejich práva jsou v případě privatizace lékárny chráněna na základě článku 2112 občanského zákoníku, kterým se provádí směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (
Úř. věst. 2001, L 82, s. 16
; Zvl. vyd. 05/04, s. 98).
Poté, co byla jejich žaloba na neplatnost zamítnuta, AV a BU podali proti tomuto zamítavému rozhodnutí opravný prostředek k předkládajícímu soudu. Tento soud uvádí, že sdílí námitky žalobců týkající se neslučitelnosti dotčeného předkupního práva s unijním právem.
Předkládající soud, který se opírá o judikaturu Soudního dvora, zaprvé uvádí, že pravidlo, že musí být uspořádána otevřená soutěž, použitelné v případě přidělování nově zřízených lékáren, stejně jako v případě převodu majetku či nebo pouhého provozování obecní lékárny může být upraveno, což je odůvodněno vyššími požadavky na ochranu obecného zájmu, pokud dotčená vnitrostátní právní úprava ve skutečnosti neusiluje o ochranu odvětvových hospodářských zájmů (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. května 2009, Komise v. Itálie,
C‑531/06
,
EU:C:2009:315
, jakož i ze dne 16. února 2012, Costa a Cifone,
C‑72/10 a C‑77/10
,
EU:C:2012:80
).
Předkládající soud zadruhé připomíná, že předkupní právo představuje přednostní právo na uzavření smlouvy, které je přiznáno některým kategoriím osob a které směřuje současně k naplnění soukromého zájmu těchto osob, jakož i ke sledování zájmů s obecnějším dosahem. Z jeho judikatury tak vyplývá, že pokud jde o předkupní právo stanovené v čl. 12 odst. 2 zákona č. 362/1991, upřednostnění zaměstnance podtrhuje zájmy, které spadají pod požadavek lepší organizace lékárenské služby [rozsudek Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie), pátý senát, č. 5329, ze dne 5. října 2005]. Toto právní ustanovení vychází z myšlenky, že lékárník, který již byl zaměstnán v lékárně, která je předmětem převodu, poskytuje záruku kontinuity a užitečného zhodnocení zkušenosti již nabyté při provozování této lékárny.
Předkládající soud se však domnívá, že záruka kontinuity, kterou skýtá zachování pracovního poměru zaměstnanců lékáren, je již účinně zajištěna článkem 2112 občanského zákoníku, který provádí směrnici 2001/23, takže předkupní právo stanovené v čl. 12 odst. 2 zákona č. 362/1991 je nadbytečné.
Dále má za to, že zhodnocení odborné zkušenosti může být zajištěno jinými způsoby, jako je mechanismus přidělování bodů navíc v rámci nabídkového řízení ve prospěch lékárníků zaměstnaných v lékárně. Kromě toho vyjadřuje své pochybnosti ohledně toho, zda odborná zkušenost získaná v obecní lékárně zasluhuje takové ohodnocení. V tomto ohledu zdůrazňuje, že povolání lékárníka je regulovaným povoláním, že vlastnické právo k lékárně lze převést pouze ve prospěch lékárníka, který je již zapsán na seznam lékárníků a již získal oprávnění ke koupi lékárny nebo má alespoň dva roky profesní praxe. Stejně tak zkušenost získaná v postavení lékárníka zaměstnaného v obecní lékárně neumožňuje učinit žádný závěr o jeho schopnosti provozovat lékárnu.
Předkládající soud má tedy za to, že předkupní právo stanovené v čl. 12 odst. 2 zákona č. 362/1991 je třeba posuzovat jako bezpodmínečné přednostní právo, které postrádá opodstatnění, a to tím spíše, že nikterak nezohledňuje skutečné indicie, které nasvědčují řádnému provozování lékárny, ani zkušenost, kterou zaměstnanci obecní lékárny konkrétně získali.
Předkládající soud z toho vyvozuje, že toto předkupní právo je nepřiměřené, jelikož není založeno na kritériu, které by jakkoli zohledňovalo zásluhy. V této souvislosti se opírá o judikaturu Soudního dvora, podle níž odlišné posouzení odborných zkušeností získaných občany Unie pro účely účasti na nabídkovém řízení představuje porušení článku 45 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. května 2005, Komise v. Itálie,
C‑278/03
,
EU:C:2005:281
, bod
).
Soudní dvůr rovněž rozhodl, že regulace a rámec lékárenské činnosti mohou být odůvodněny pro účely ochrany zdraví, avšak za podmínky, že účinky vnitrostátních právních předpisů nepřekračují meze toho, co je k dosažení takového cíle nezbytné (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 10. března 2009, Hartlauer,
C‑169/07
,
EU:C:2009:141
, body
,
a
, jakož i ze dne 19. května 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a další,
C‑171/07 a C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, body
,
a
).
Zatřetí předkládající soud upřesňuje, že dotčený spor má přeshraniční význam, neboť každý občan Unie, který splňuje profesní požadavky stanovené v čl. 4 odst. 2 zákona č. 362/1991, může podat nabídku. Mimoto zdůrazňuje, že směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/36/ES ze dne 6. července 2005 o uznávání odborných kvalifikací (
Úř. věst. 2005, L 255, s. 22
) ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/55/EU ze dne 20. listopadu 2013 (
Úř. věst. 2013, L 354, s. 132
) umožňuje použít zásadu vzájemného uznávání odborných kvalifikací na povolání lékárníka.
V tomto ohledu připomíná judikaturu Soudního dvora, ze které vyplývá, že i když se všechny prvky sporu nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, nic to nemění na tom, že dotčená právní úprava může mít účinky, které se neomezují na území tohoto členského státu, jelikož nelze vyloučit, že státní příslušníci usazení na území jiných členských států měli nebo mají zájem otevřít nebo převzít lékárny v uvedeném členském státě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 1. června 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez,
C‑570/07 a C‑571/07
,
EU:C:2010:300
, bod
).
Za těchto podmínek se Consiglio di Stato (Státní rada) rozhodla přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Brání zásady svobody usazování, zákazu diskriminace, rovného zacházení, ochrany hospodářské soutěže a volného pohybu pracovníků, které jsou zakotveny v článcích 45, 49 až 56 a v článku 106 SFEU, jakož i v článcích 15 a 16 Listiny, jakož i zásada proporcionality a zásada rozumnosti, jež z ní vyplývá, takovému ustanovení vnitrostátního práva, jako je ustanovení čl. 12 odst. 2 zákona č. 362/1991, které v případě převodu vlastnického práva k obecní lékárně přiznává zaměstnancům uvedené lékárny předkupní právo?“
Úvodní poznámky
K relevantním ustanovením unijního práva
Úvodem je třeba upřesnit, která ustanovení unijního práva uvedená předkládajícím soudem v jeho předběžné otázce mohou být relevantní pro vyřešení sporu v původním řízení.
V tomto kontextu je nejprve třeba uvést, že nabytí lékárny vzhledem k tomu, že umožňuje vykonávat hospodářskou činnost prostřednictvím stálé provozovny na dobu neurčitou, spadá do oblasti působnosti článku 49 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. listopadu1995, Gebhard,
C‑55/94
,
EU:C:1995:411
, bod
, jakož i ze dne 19. května 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a další,
C‑171/07 a C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, body
a
).
Z toho vyplývá, že ani článek 45 SFEU, který zaručuje volný pohyb pracovníků, ani článek 56 SFEU týkající se volného pohybu služeb se na věc v původním řízení nepoužijí.
Co se dále týče použití článků 15 a 16 Listiny, pokud tyto články přiznávají práva, která jsou předmětem ustanovení unijních smluv, jako ve věci v původním řízení ustanovení článku 49 SFEU, musí být v souladu s čl. 52 odst. 2 Listiny vykonávány „za podmínek a v mezích stanovených [těmito Smlouvami]“.
Konečně, pokud jde o článek 106 SFEU, jak uvádí generální advokát v bodě 33 svého stanoviska, skutečnosti obsažené ve spise předloženém Soudnímu dvoru neumožňují dospět k závěru, že by se spor v původním řízení týkal přímo nebo nepřímo provozu veřejných nebo soukromých podniků, kterým členský stát přiznal zvláštní nebo výlučná práva, nebo podniků pověřených poskytováním služeb obecného hospodářského zájmu, nebo které mají povahu fiskálního monopolu v souladu s článkem 106 SFEU.
Je tudíž třeba konstatovat, že s ohledem na otázky předkládajícího soudu může být pro rozhodnutí sporu v původním řízení relevantní pouze článek 49 SFEU.
K přípustnosti
Vzhledem k tomu, že se všechny prvky sporu v původním řízení nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, přičemž ustanovení Smlouvy o FEU v oblasti volného pohybu se v zásadě nepoužijí na čistě vnitrostátní situaci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, bod
), je třeba zabývat se otázkou přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
V tomto ohledu je třeba připomenout, že ačkoli se všechny prvky sporu nacházejí pouze uvnitř jednoho členského státu, žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu ustanovení Smlouvy v oblasti základních svobod lze prohlásit za přípustnou z důvodu, že nelze vyloučit, že státní příslušníci usazení v jiných členských státech měli nebo mají zájem využít tyto svobody za účelem výkonu činností na území členského státu, který přijal dotčenou právní úpravu, a tedy, že tato právní úprava, která se bez rozdílu uplatní jak na státní příslušníky daného státu, tak na státní příslušníky jiných členských států, může vyvolávat účinky, které se neomezují na tento členský stát (rozsudky ze dne 1. června 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez,
C‑570/07 a C‑571/07
,
EU:C:2010:300
, bod
; ze dne 5. prosince 2013, Venturini a další,
C‑159/12 až C‑161/12
,
EU:C:2013:791
, body
a
, jakož i ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, bod
).
Je třeba ještě upřesnit, že jak uvedl předkládající soud, v takovém případě Soudní dvůr, na nějž se obrátí vnitrostátní soud v kontextu čistě vnitrostátní situace nemůže – pokud mu uvedený soud nesdělí kromě toho, že se vnitrostátní právní úprava dotčená ve věci v původním řízení uplatní bez rozdílu jak na státní příslušníky dotčeného členského státu, tak na státní příslušníky jiných členských států, i jiné informace – mít za to, že žádost o výklad týkající se základních svobod v rámci rozhodnutí o předběžné otázce je nezbytná k tomu, aby byl vyřešen spor, který byl předložen předkládajícímu soudu. Konkrétní skutečnosti, na jejichž základě lze konstatovat vazbu mezi předmětem či okolnostmi sporu, které nastaly v kontextu čistě vnitrostátní situace, na straně jedné a ustanoveními Smlouvy na straně druhé, totiž musejí vyplývat z předkládacího rozhodnutí (rozsudek ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, bod
).
Ve věci v původním řízení předkládající soud uvádí, že hodnota obecní lékárny, která je předmětem nabídkového řízení, činí 580000 eur. Zdůrazňuje rovněž, že věc má přeshraniční povahu, jelikož podle čl. 4 odst. 2 zákona č. 362/1991 je možnost nabytí lékárny poskytnuta všem občanům Unie, kteří mají požadované odborné kvalifikace. Dále dodává, že směrnice 2005/36, ve znění směrnice 2013/53, upravuje vzájemné uznávání odborné kvalifikace lékárníků.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Consiglio di Stato (Státní rada) je tudíž přípustná.
K předběžné otázce
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda je třeba článek 49 SFEU vykládat v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu opatření, které přiznává bezpodmínečné předkupní právo lékárníkům zaměstnaným v obecní lékárně v případě jejího převodu cestou nabídkového řízení.
Za účelem zodpovězení této otázky je třeba zkoumat, zda předkupní právo stanovené v čl. 12 odst. 2 zákona č. 362/1991 představuje omezení svobody usazování, a pokud ano, zda může být takovéto omezení odůvodněno naléhavými důvody obecného zájmu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. května 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a další,
C‑171/07 a C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, body
a
).
Pokud jde zaprvé o existenci omezení svobody usazování, je třeba připomenout, že článek 49 SFEU brání veškerým vnitrostátním opatřením, která – i když se použijí bez diskriminace na základě státní příslušnosti – mohou bránit příslušníkům Unie ve výkonu svobody usazování nebo jej učinit méně přitažlivým (rozsudek ze dne 19. května 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a další,
C‑171/07 a C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, bod
).
V tomto ohledu, jak zdůrazňuje generální advokát v bodě 47 svého stanoviska, vzhledem k tomu, že účast na nabídkovém řízení vyžaduje vynaložení času a peněz, bezpodmínečné předkupní právo přiznané lékárníkům, kteří jsou zaměstnáni v obecní lékárně, v případě převodu takové lékárny by mohlo odradit lékárníky z jiných členských států od účasti v takovémto řízení.
To je nutné konstatovat tím spíše, že předložení hospodářsky nejvýhodnější nabídky nezaručuje vítězství v nabídkovém řízení. Lékárník, který je zaměstnán v obecní lékárně a který se dokonce ani nezúčastnil uvedeného nabídkového řízení, totiž může uplatnit své předkupní právo tak, že se přiblíží hospodářsky nejvýhodnější nabídce, a dosáhnout tak převodu této lékárny ve svůj prospěch.
Z toho vyplývá, že bezpodmínečné předkupní právo přiznané lékárníkům, kteří jsou zaměstnáni v obecní lékárně, v případě převodu této lékárny na základě nabídkového řízení, spočívající ve zvýhodnění všech lékárníků zaměstnaných v obecní lékárně, směřuje k tomu, že lékárníci pocházející z jiných členských států jsou odrazeni od nabytí stálé provozovny určené pro výkon jejich profesní činnosti na italském území, anebo jim je v tom dokonce zabráněno.
Takové předkupní právo tudíž představuje omezení svobody usazování zaručené v článku 49 SFEU.
Pokud jde zadruhé o existenci odůvodnění tohoto omezení, je třeba nejprve určit, zda vnitrostátní opatření sleduje legitimní cíl (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. května 2009, Apothekerkammer des Saarlandes e.a.,
C‑171/07 a C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, bod
).
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že předkupní právo lékárníků zaměstnaných v obecní lékárně v případě převodu této lékárny na základě nabídkového řízení má za cíl zajistit lepší organizaci lékárenské služby prostřednictvím zajištění kontinuity pracovního poměru zaměstnaných lékárníků na straně jedné a prostřednictvím zhodnocení zkušenosti v oblasti provozu získané těmito lékárníky na straně druhé.
Takový cíl může proto, že se shoduje s cílem ochrany veřejného zdraví, který je výslovně uveden v čl. 52 odst. 1 SFEU, odůvodnit omezení svobody usazování. Rovněž bylo rozhodnuto, že omezení svobody usazování může být odůvodněno cílem zajistit spolehlivé a kvalitní zásobování obyvatelstva léčivy, což představuje naléhavý důvod obecného zájmu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. prosince 2013, Venturini a další,
C‑159/12 až C‑161/12
,
EU:C:2013:791
, body
a
).
Zadruhé je tudíž třeba přezkoumat, zda je omezení svobody usazování, které představuje bezpodmínečné předkupní právo přiznané lékárníkům zaměstnaným v obecní lékárně v případě převodu této lékárny na základě nabídkového řízení, které je způsobilé zaručit uskutečnění takto sledovaného cíle, a případně zda toto omezení nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné, tedy zda neexistují opatření méně omezující tuto svobodu zaručenou v článku 49 SFEU, která by umožňovala daného cíle dosáhnout stejně efektivně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. května 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a další,
C‑171/07 a C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, body
a
).
Pokud jde o kontinuitu pracovněprávního vztahu, která má zajistit lepší organizaci lékárenské služby, nemůže být považována za způsobilou zaručit uskutečnění cíle ochrany veřejného zdraví.
Předkládající soud totiž uvádí, že cíl zachování práv zaměstnanců obecní lékárny v případě jejího převodu je v zásadě zajištěn použitím článku 2112 občanského zákoníku, který provádí směrnici 2001/23.
Pokud jde o zhodnocení získané odborné zkušenosti, které má zajistit lepší organizaci lékárenské služby, ze skutečností obsažených ve spise, který byl předložen Soudnímu dvoru, vyplývá, že bezpodmínečné předkupní právo přiznané lékárníkům, kteří jsou zaměstnáni v obecní lékárně, v případě převodu této lékárny na základě nabídkového řízení, zavádí nevyvratitelnou domněnku, podle níž jsou tito zaměstnanci nejvhodnější k tomu, aby jakožto vlastníci provozovali uvedenou lékárnu. Takové předkupní právo se nezakládá na žádném konkrétním posouzení skutečně získané zkušenosti, kvality poskytované služby ani funkcí, které jsou v obecní lékárně konkrétně zastávány. Nelze mít tedy za to, že je vhodné k dosažení cíle ochrany veřejného zdraví.
V každém případě je třeba uvést, že s přihlédnutím k předpisům vnitrostátního práva se převod lékárny může uskutečnit pouze ve prospěch lékárníka zapsaného na seznam lékárníků, který již získal oprávnění k nabytí lékárny nebo má alespoň dva roky odborné praxe. Kromě toho, že povolání lékárníka je regulovaným povoláním, tyto podmínky poskytují jako takové určité záruky týkající se odborné způsobilosti potenciálních nabyvatelů obecní lékárny. Mimoto, jak uvádí předkládající soud, lze takový cíl zhodnocení odborné zkušenosti dosáhnout méně omezujícími opatřeními, jako je přidělení bodů navíc v rámci nabídkového řízení ve prospěch uchazečů, kteří prokáží zkušenosti v oblasti provozování lékárny.
Je tedy třeba mít za to, že bezpodmínečné předkupní právo přiznané lékárníkům, kteří jsou zaměstnáni v obecní lékárně, v případě převodu této lékárny na základě nabídkového řízení v rozsahu, v němž má zajistit lepší organizaci lékárenské služby, za předpokladu, že skutečně sleduje cíl ochrany veřejného zdraví, není s to zaručit uskutečnění tohoto cíle a v každém případě překračuje meze toho, co je k dosažení takového cíle nezbytné.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu opatření, které přiznává bezpodmínečné předkupní právo lékárníkům zaměstnaným v obecní lékárně v případě jejího převodu cestou nabídkového řízení.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

Článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátnímu opatření, které přiznává bezpodmínečné předkupní právo lékárníkům zaměstnaným v obecní lékárně v případě jejího převodu cestou nabídkového řízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.