CELEX: 62021CJ0511
Обжалване
Езиков режим
Конкурс на общо основание EPSO/AD/293/14
Обявление за конкурс
Ограничаване на избора на втория език на конкурса до немски, английски и френски език
Невключване в списъка на издържалите конкурса
Възражение за незаконосъобразност на обявлението за конкурс
Допустимост

С жалбата си Европейската комисия иска да бъде отменено решението на Общия съд на Европейския съюз от 9 юни 2021 г., Calhau Correia de Paiva/Комисия (T‑202/17, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“,
EU:T:2021:323
), с което Общият съд отменя решението от 23 юни 2016 г. на конкурсната комисия в конкурс на общо основание EPSO/AD/293/14 да отхвърли искането за преразглеждане, направено от г‑жа Ana Calhau Correia de Paiva след изключването ѝ от списъка на издържалите конкурса (наричано по-нататък „спорното решение на конкурсната комисия“).
Обстоятелствата по спора
Обстоятелствата по спора са изложени в точки 1—14 от обжалваното съдебно решение и могат да бъдат обобщени по следния начин.
На 23 октомври 2014 г. Европейската служба за подбор на персонал (EPSO) публикува в
Официален вестник на Европейския съюз
обявлението за конкурс на общо основание EPSO/AD/293/14 за съставяне на списъци с лица, издържали конкурса, с цел назначаване в Европейската комисия на администратори със степен AD 7 в следните области: право в областта на конкуренцията, корпоративни финанси, финансова икономика, промишлена икономика и макроикономика (
ОВ C 376 A, 2014 г., стр. 1
, наричано по-нататък „спорното обявление за конкурс“).
В раздел IV от спорното обявление за конкурс са предвидени три теста за достъп на компютър, изразяващи се във въпроси с избор между няколко предложени отговора, а в раздел VI — изпити, които трябва да се проведат в център за оценяване и представляват работа по казус, упражнение в група и структурирано интервю.
Освен това в специалните условия за допускане, а именно в точка 2.3, озаглавена „Езикови познания“, от раздел III от това обявление за конкурс, от една страна, за основния език (език 1) се изисква задълбочено владеене на един от официалните езици на Европейския съюз на минимално ниво C1 от Общата европейска референтна рамка за езиците (CECR), а от друга страна, за втория език (език 2) се изисква задоволително владеене на минимално ниво B2 от CECR на немски, английски или френски език, като вторият език задължително трябва да е различен от основния език.
В точка 3 от раздел VI от посоченото обявление за конкурс се посочва, че изпитите по модела „Център за оценяване“ ще се проведат на втория език.
На 25 ноември 2014 г. португалската гражданка г‑жа Calhau Correia de Paiva кандидатства в конкурс EPSO/AD/293/14 в област „Право в областта на конкуренцията“. Тя избира за основен португалски език, който е нейният майчин език, а за втори — френски език.
С писмо от 19 март 2015 г. г‑жа Calhau Correia de Paiva е уведомена, че е издържала тестовете за достъп на компютър.
С писмо от 15 април 2015 г. тя е поканена на изпитите по модела „Център за оценяване“.
С писмо от 16 април 2015 г. EPSO кани г‑жа Calhau Correia de Paiva на изпита „работа по казус“, като ѝ предлага при провеждането му да използва вид клавиатура Azerty FR, давайки ѝ същевременно възможност да избере алтернативно вид клавиатура Qwerty UK, Azerty FR/BE или Qwertz DE. Тя се възползва от тази възможност и иска промяна в клавиатурата, за да участва в посочения изпит с вид клавиатура Qwerty UK.
Г‑жа Calhau Correia de Paiva участва в изпитите по модела „Център за оценяване“ на 13 май и 11 юни 2015 г.
С писмо от 9 ноември 2015 г. г‑жа Calhau Correia de Paiva е уведомена за решението на конкурсната комисия да не включи името ѝ в списъка на издържалите конкурса (наричано по-нататък „решението за невключване в списъка на издържалите конкурса“) с довода, че тя „не е сред кандидатите, получили най-високия сбор от точки в изпитите по модела „Център за оценяване“ (най-малко 68,59)“, тъй като общият ѝ резултат е 61,13 точки.
На 19 ноември 2015 г. г‑жа Calhau Correia de Paiva иска решението за невключване в списъка на издържалите конкурса да бъде преразгледано. Със спорното си решение конкурсната комисия отхвърля искането.
На 24 август 2016 г. г‑жа Calhau Correia de Paiva подава жалба по административен ред по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз срещу решението за невключване в списъка на издържалите конкурса. В нея тя твърди, че ограничаването на избора на вида клавиатура за провеждане на изпита „работа по казус“ представлява неравно третиране. Тя освен това твърди, че не са изложени мотиви за ограниченията на видовете клавиатури, предоставени на разположение на кандидатите, и на избора на втория език на конкурса. Тя също така се оплаква от продължителността на процедурата по преразглеждане.
С решение от 22 декември 2016 г. EPSO отхвърля подадената по административен ред жалба както поради нейната недопустимост, тъй като била подадена със закъснение, така и поради нейната неоснователност.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 31 март 2017 г. г‑жа Calhau Correia de Paiva иска да бъде отменено по-специално спорното решение на конкурсната комисия, като евентуално бъде уважено направеното възражение за незаконосъобразност, насочено срещу спорното обявление за конкурс и въведения с него езиков режим.
В подкрепа на жалбата си до Общия съд тя изтъква пет основания. В рамките на първото основание по същество се твърди, че е извършено нарушение на принципите на недопускане на дискриминация, на пропорционалност и на равни възможности, тъй като EPSO наложила използването на клавиатура Qwerty UK, Azerty FR/BE или Qwertz DE за изпита „работа по казус“. В рамките на второто, третото и четвъртото основание по същество се твърди, че спорното обявление за конкурс е незаконосъобразно поради ограничаването на избора на втория език на конкурса до немски, английски и френски език. В рамките на петото основание по същество се твърди, че решението на EPSO да одобри и насърчи определен езиков режим е немотивирано и че обявлението за конкурс и правото на добра администрация са нарушени.
В обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред разглежда възражението за незаконосъобразност, изтъкнато в рамките на второто, третото и четвъртото основание срещу спорното обявление за конкурс, като Комисията оспорва както неговата допустимост, така и основателността му.
Що се отнася до допустимостта на възражението за незаконосъобразност, в точка 46 от обжалваното съдебно решение Общият съд припомня, че в производства по жалби за отмяна на индивидуални решения Съдът е счел за допустимо повдигането на възражение за незаконосъобразност на разпоредбите от акт с общо приложение, които съставляват правното основание на тези решения или имат пряка правна връзка с такива решения (решение от 8 септември 2020 г., Комисия и Съвет/Carreras Sequeros и др.,
C‑119/19 P и C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася по-специално до обявленията за конкурс, в точка 47 от обжалваното съдебно решение Общият съд се позовава в това отношение на постоянната практика на Съда, и по-специално на точка 17 от решение от 11 август 1995 г., Комисия/Noonan (
C‑448/93 P
,
EU:C:1995:264
), и припомня, че в процедура по назначаване, която представлява сложна административна дейност, състояща се от поредица решения, кандидат в конкурс може при обжалване на последващ акт да се позове на нередовността на тясно свързаните с този акт предходни актове. Като се позовава на собствената си практика, в същата точка 47 от обжалваното съдебно решение Общият съд припомня също необходимостта такъв кандидат по-специално да може да претендира, че обявлението за конкурса, в изпълнение на което е бил приет съответният акт, е незаконосъобразно.
Позовавайки се на точки 28 и 29 от своето решение от 14 декември 2017 г., PB/Комисия (
T‑609/16
,
EU:T:2017:910
), в точки 49 и 50 от обжалваното съдебно решение Общият съд припомня, че обжалването по съдебен ред е допустимо, когато основанието за обжалване, почиващо на незаконосъобразността на неоспореното своевременно обявление за конкурс, засяга мотивите на обжалваното индивидуално решение. При липса обаче на тясна връзка между самите мотиви на обжалваното решение и основанието за обжалване, почиващо на незаконосъобразността на неоспореното своевременно обявление за конкурс, това основание било недопустимо.
С оглед на съдебната практика, посочена в точки 19—21 от настоящото решение, Общият съд, първо, в точка 54 от обжалваното съдебно решение посочва, че съгласно издадения на г‑жа Calhau Correia de Paiva „паспорт на компетенциите“ за общата компетенция „комуникация“ — с която се цели да се оцени способността на кандидата да „общува ясно и точно както устно, така и писмено“ — тя е получила 5,5 от общо 10 точки и че това е един от най-лошите резултати и една от най-ниските оценки, получени от нея при оценяването на общите ѝ компетенции. Според Общия съд от това косвено, но несъмнено следва, че конкурсната комисия е направила извод относно владеенето на френски език от г‑жа Calhau Correia de Paiva или поне относно притежаването на компетенция, силно обусловено от нейното владеене на този език.
Второ, в точки 55—57 от обжалваното съдебно решение Общият съд констатира, че съществува тясна връзка между владеенето от г‑жа Calhau Correia de Paiva на френски език, който тя е избрала като втори език, и изпитите, които е трябвало да положи на този език. Тъй като счита, че владеенето на френски език несъмнено намира отражение в изпитите, с които се цели да се проверят общите и специфичните компетенции, Общият съд приема, че вероятността кандидатът да получи по-добри оценки на изпитите е по-голяма, ако тези изпити са на майчиния му език или на език, който той владее също толкова добре. Макар г‑жа Calhau Correia de Paiva да е декларирала във формуляра си за кандидатстване, че владее френски език на ниво C2 по CECR и част от образованието ѝ да е протекло в Белгия и Франция, Общият съд посочва, че според нея, без Комисията да ѝ възразява в това отношение, тя владее по-добре португалски, който е нейният майчин език, отколкото френски език.
Трето, в точка 58 от обжалваното съдебно решение Общият съд подчертава, че ограничаването на избора на втория език на конкурса до немски, английски и френски език не засяга само способността на кандидатите да се изразяват устно или писмено, но определя и вида клавиатура, който те могат да използват при провеждането на изпита „работа по казус“. Обстоятелството, че г‑жа Calhau Correia de Paiva е била принудена да използва вид клавиатура, с който не е свикнала предвид това кой е майчиният ѝ език, било от значение за провеждането, а оттам и евентуално за резултата от изпит, по време на който с клавиатура и за ограничено време трябва да се напише текст с определена дължина.
Така в точка 60 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че съществува тясна връзка между мотивите на спорното решение на конкурсната комисия и разпоредбите от спорното обявление за конкурс, посветени на езиковия режим, чиято законосъобразност се оспорва. Поради това той обявява за допустимо възражението за незаконосъобразност на това обявление за конкурс.
Що се отнася до съществото на спора, Общият съд счита, че нито с обосновката в спорното обявление за конкурс, нито с представените от Комисията доказателства в подкрепа на тази обосновка може да се оправдае ограничаването на избора на втория език на конкурса до немски, английски и френски език. Поради това Общият съд уважава възражението за незаконосъобразност, обявява обявлението за конкурс за неприложимо в разглеждания случай и уважава второто, третото и четвъртото основание от жалбата до него. Въз основа на това той отменя спорното решение на конкурсната комисия.
Искания на страните в производството пред Съда
Комисията иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отхвърли второто, третото и четвъртото основание от жалбата до Общия съд, подадена от г‑жа Calhau Correia de Paiva,
–
да върне делото на Общия съд, който да се произнесе по първото и петото основание от жалбата до него, и
–
да не се произнася по съдебните разноски.
Г‑жа Calhau Correia de Paiva иска от Съда:
–
главно, да обяви жалбата до Съда за недопустима,
–
при условията на евентуалност, ако жалбата до Съда бъде обявена за допустима, да я отхвърли като неоснователна, и
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски в производствата на двете инстанции.
По жалбата
Доводи на страните
В подкрепа на жалбата си до Съда Комисията изтъква само едно основание — а именно грешки при прилагане на правото и изопачаване на доказателствата, — което се състои от три части.
В рамките на първата част от това основание Комисията твърди, че в точка 54 от обжалваното съдебно решение Общият съд е класифицирал фактите погрешно, заключавайки въз основа на констатация на конкурсната комисия относно владеенето на френски език от г‑жа Calhau Correia de Paiva, че съществува тясна връзка между мотивите на спорното решение на конкурсната комисия и разпоредбите от спорното обявление за конкурс, посветени на езиковия режим.
Според тази институция оценката, получена от г‑жа Calhau Correia de Paiva за общата компетенция „комуникация“, не е определяща в случая. Дори да получела оценка 10/10 за тази компетенция, а именно 4,5 допълнителни точки, точките ѝ отново щели да бъдат недостатъчно, тъй като ѝ трябвали още 7,46 точки, за да бъде вписана в списъка на издържалите конкурса. Поради това констатацията на конкурсната комисия за владеенето на френски език от кандидата била недостатъчна, за да се установи тясната връзка, изисквана от съдебната практика.
Според Комисията отправното виждане, че наличието на тясна връзка е доказано с оценката, получена от г‑жа Calhau Correia de Paiva за общата компетенция „комуникация“, съответно се оказва погрешно. Ето защо тази институция твърди, че всички преценки по допустимостта на възражението за незаконосъобразност, съдържащи се в точки 55—58 от обжалваното съдебно решение, са засегнати от тази грешка при прилагане на правото, тъй като изхождат от посочената отправна точка.
В рамките на втората част от единственото основание Комисията твърди, че Общият съд е класифицирал фактите погрешно и е изопачил доказателствата, установявайки в точки 55—57 от обжалваното съдебно решение наличието на тясна връзка между мотивите на спорното решение на конкурсната комисия и разпоредбите от спорното обявление за конкурс въз основа на критерий, почиващ на виждането, че за съответния кандидат е по-трудно да се яви на тестове на втория си език, отколкото на своя майчин език. Общият съд всъщност сравнил нивото на владеене на португалски език на г‑жа Calhau Correia de Paiva с нивото ѝ на владеене на френски език. Тази институция отбелязва, че г‑жа Calhau Correia de Paiva оспорва не невъзможността да се яви на изпитите по модела „Център за оценяване“ на португалски език, а ограничаването на избора на втория език до немски, английски и френски език. Поради това изтъкнатите от Общия съд факти не позволявали да се установи такава тясна връзка.
Комисията освен това твърди, че в точки 55—57 от обжалваното съдебно решение Общият съд е изопачил доказателствата, пренебрегвайки факта, че в случая, отделно от майчиния си език, другите два езика, които г‑жа Calhau Correia de Paiva владее най-добре, са английски и френски език. Следователно ограничаването на избора на втория език не можело да я постави в неблагоприятно положение, тъй като два от предложените езици са тези, които тя твърди, че владее най-добре — на ниво C2. Поради това не можело да се приеме, че посоченото ограничаване се е отразило отрицателно на представянето на г‑жа Calhau Correia de Paiva, нито пък че то има тясна връзка с мотивите на спорното решение на конкурсната комисия.
В рамките на третата част от единственото основание Комисията твърди, че в точка 58 от обжалваното съдебно решение Общият съд квалифицира фактите погрешно, основавайки изискваната от съдебната практика тясна връзка на факта, че г‑жа Calhau Correia de Paiva е преминала писмения изпит с вид клавиатура, различен от вида Qwerty PT, с който била свикнала.
Комисията твърди, от една страна, че изборът на вида клавиатура няма връзка с мотивите на спорното решение на конкурсната комисия. От друга страна, макар за изпита „работа по казус“ EPSO действително да предложила ограничен избор на видове клавиатура, това бил въпрос, който е отделен от въпроса за езиковия режим на конкурса, тъй като в спорното обявление за конкурс впрочем изобщо не се споменавали видовете клавиатура, предоставяни на разположение на кандидатите по време на този изпит. Освен това фактът, че г‑жа Calhau Correia de Paiva избрала вид клавиатура Qwerty EN, макар да решила да се яви на изпита „работа по казус“ на френски език, доказвал, че тези два въпроса са отделни.
Според г‑жа Calhau Correia de Paiva с единственото изтъкнато основание на практика се цели да се оспорят фактите, които са били установени от Общия съд. Поради това тя иска от Съда главно да отхвърли основанието изцяло или всяка от трите му части като недопустими.
При условията на евентуалност г‑жа Calhau Correia de Paiva оспорва основателността на доводите на Комисията.
Съображения на
Съда
По допустимостта
Що се отнася до направеното от г‑жа Calhau Correia de Paiva възражение за недопустимост — тъй като според нея с единственото основание се цели да се оспорят установените от Общия съд факти — важно е да се припомни, че съгласно член 256 ДФЕС и член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз единствено Общият съд е компетентен, от една страна, да установява фактите, освен когато фактическата неточност на неговите констатации следва от представените му материали по делото, и от друга страна, да преценява тези факти. Освен при изопачаване на представените пред Общия съд доказателства тази преценка обаче не представлява правен въпрос, който в това си качество подлежи на контрол от Съда. Когато Общият съд е установил или преценил фактите, на основание член 256 ДФЕС Съдът е компетентен да упражни контрол върху правната квалификация на тези факти и върху правните последици, които Общият съд е извел от тях (решение от 4 февруари 2020 г., Uniwersytet Wrocławski и Полша/REA,
C‑515/17 P и C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
, т.
).
Противно на твърденията на г‑жа Calhau Correia de Paiva, с единственото основание, изтъкнато в жалбата до Съда, впрочем се цели оспорване не на фактическите констатации, направени от Общия съд, а на правната квалификация на фактите и определените въз основа на тях последици, що се отнася до наличието на тясна връзка между мотивите на спорното решение на конкурсната комисия и разпоредбите от спорното обявление за конкурс, посветени на езиковия режим.
Следователно направеното от г‑жа Calhau Correia de Paiva възражение за недопустимост трябва да се отхвърли.
По същество
С трите части от своето единствено основание, които трябва да се разгледат заедно, Комисията оспорва мотивите, поради които Общият съд обявява за допустимо възражението за незаконосъобразност на спорното обявление за конкурс. По-специално тази институция твърди по същество, че никое от обстоятелствата, изложени от Общия съд в точки 54—58 от обжалваното съдебно решение, не позволява да се установи съществуването на тясна връзка между мотивите на спорното решение на конкурсната комисия и разпоредбите от спорното обявление за конкурс, посветени на приложимия за конкурса езиков режим, и че поради това Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, заключавайки, че това възражение за незаконосъобразност е допустимо.
Съгласно член 277 ДФЕС всяка страна може при спор, който засяга акт с общо приложение, приет от институция, орган, служба или агенция на Европейския съюз, да се позове на средствата, предвидени в член 263, втора алинея ДФЕС, за да обоснове пред Съда на Европейския съюз неприложимостта на този акт.
Според постоянната практика на Съда тази разпоредба е израз на общ принцип, който гарантира на всяка страна правото инцидентно да оспори валидността на актовете с общо приложение, които формират правното основание на адресирано до нея решение, с цел да постигне отмяната му (решение от 8 септември 2020 г., Комисия и Съвет/Carreras Sequeros и др.,
C‑119/19 P и C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
, т.
и цитираната съдебна практика).
Тъй като член 277 ДФЕС няма за цел да допусне страна да оспори приложимостта на какъвто и да било акт с общо приложение в каквото и да било съдебно производство, актът, за който се твърди, че е незаконосъобразен, трябва да бъде пряко или непряко приложим в случая, който се разглежда в съдебното производство (решение от 8 септември 2020 г., Комисия и Съвет/Carreras Sequeros и др.,
C‑119/19 P и C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
, т.
и цитираната съдебна практика).
Поради това по повод производства по жалби за отмяна на индивидуални решения, както следва от цитираната в точка 19 от настоящото решение съдебна практика, Съдът е счел за допустимо повдигането на възражение за незаконосъобразност на разпоредбите от акт с общо приложение, които съставляват правното основание на тези решения или имат пряка правна връзка с такива решения.
Съдът обаче счита за недопустимо възражение за незаконосъобразност, насочено срещу акт с общо приложение, когато обжалваното индивидуално решение не представлява мярка за прилагане на този акт (решение от 8 септември 2020 г., Комисия и Съвет/Carreras Sequeros и др.,
C‑119/19 P и C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася по-специално до допустимостта на възражение за незаконосъобразност, направено срещу обявление за конкурс, от практиката на Съда следва, първо, че необжалването на обявлението за конкурс в срок не е пречка съответният жалбоподател да се позове на нередности, допуснати при протичането на конкурса, дори ако е възможно генезисът на тези нередности да се намира в текста на обявлението за конкурс (решение от 8 март 1988 г., Sergio и др./Комисия,
64/86, 71/86—73/86 и 78/86
,
EU:C:1988:119
, т.
).
Второ, в процедура по назначаване жалбоподател може при обжалване на последващи актове да се позовава на нередовността на тясно свързани с тях предходни актове. В такава процедура не може всъщност да се изисква заинтересованите лица да подават толкова жалби, колкото в нея се съдържат актове, засягащи ги евентуално неблагоприятно (решения от 31 март 1965 г., Ley/Комисия,
12/64 и 29/64
,
EU:C:1965:28
, т. 143 и 158, от 7 април 1965 г., Alfieri/Парламент,
35/64
,
EU:C:1965:40
, т. 337 и 344, и от 11 август 1995 г., Комисия/Noonan,
C‑448/93 P
,
EU:C:1995:264
, т.
). В основата на тази съдебна практика стои отчитането на особеното естество на процедурата по назначаване, която представлява сложна административна дейност, състояща се от поредица много тясно свързани решения (решение от 11 август 1995 г., Комисия/Noonan,
C‑448/93 P
,
EU:C:1995:264
, т.
).
Ето защо основание, почиващо на нередовността на обявлението за конкурс, е допустимо, стига да засяга мотивите на обжалваното решение (решение от 6 юли 1988 г., Simonella/Комисия,
164/87
,
EU:C:1988:371
, т.
). Следователно критерият за тясната връзка, произтичащ от цитираната в точка 49 от настоящото решение съдебна практика, предполага, че разпоредбите от обявлението за конкурс, чиято незаконосъобразност се претендира, са били приложени в подкрепа на индивидуалното решение, което е предмет на жалбата за отмяна.
Този критерий по същество е подобен на критерия за „пряка правна връзка“ по смисъла на посочената в точка 46 от настоящото решение съдебна практика, който също предполага, че такова индивидуално решение представлява мярка за прилагане на акта с общо приложение, чиято незаконосъобразност се претендира (вж. в този смисъл решения от 28 юни 2005 г., Dansk Rørindustri и др./Комисия,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P—C‑208/02 P и C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
, т.
, и от 8 септември 2020 г., Комисия и Съвет/Carreras Sequeros и др.,
C‑119/19 P и C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
, т.
).
За тази цел предвид трябва да се вземат съществените, а не чисто формалните мотиви на обжалваното индивидуално решение.
Съществуването на такава тясна връзка освен това трябва да се отхвърли, когато оспорваните разпоредби от обявлението за конкурс нямат никаква връзка със съображенията, на които почива обжалваното индивидуално решение.
В разглеждания случай конкурс EPSO/AD/293/14 — аналогично на конкурса, обсъждан по делото, по което е постановено решение от 11 август 1995 г., Комисия/Noonan (
C‑448/93 P
,
EU:C:1995:264
) — е конкурс на общо основание за съставяне на списък с лица, издържали конкурса, с цел назначаване на длъжностни лица в Комисията. Следователно този конкурс представлява сложна административна дейност по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 49 от настоящото решение, поради което, както постъпва Общият съд, трябва да се провери дали съществува тясна връзка по смисъла на същата съдебна практика между мотивите на спорното решение на конкурсната комисия и разпоредбите от спорното обявление за конкурс, посветени на езиковия режим.
Що се отнася до мотивите на спорното решение на конкурсната комисия, съгласно точка 53 от обжалваното съдебно решение, която не се оспорва от Комисията, името на г‑жа Calhau Correia de Paiva не е било вписано в списъка на издържалите конкурса, тъй като тя не била сред кандидатите, получили най-много точки на изпитите по модела „Център за оценяване“.
Както следва от точка 4 от настоящото решение, тези изпити се състоят от работа по казус, упражнение в група и структурирано интервю. От предоставената на Съда преписка също така следва, че посредством тези изпити по-специално е проверявана общата компетенция „комуникация“, посочена от Общия съд в точка 54 от обжалваното съдебно решение, при това както устно по време на структурираното интервю, така и писмено по време на работата по казус.
Според Комисията Общият съд квалифицира фактите погрешно в посочената точка 54, констатирайки, че съществува тясна връзка между мотивите на спорното решение на конкурсната комисия и разпоредбите от спорното обявление за конкурс, посветени на езиковия режим, тъй като точките, получени от г‑жа Calhau Correia de Paiva за общата компетенция „комуникация“, не били определящи в случая.
Същевременно, както отбелязва по същество генералният адвокат в точки 71 и 72 от своето заключение, отправна точка в това твърдение на Комисията е виждането, че името на г‑жа Calhau Correia de Paiva не е вписано в списъка на издържалите конкурса предвид точките, получени за компетенции, различни от общата компетенция „комуникация“. Тъй като обаче Общият съд не е посочил такива определящи компетенции за това невключване в списъка на издържалите конкурса, в производството по обжалване пред Съда последният не трябва да извършва такава преценка на фактите, извън хипотезата на изопачаване, каквото Комисията не претендира в подкрепа на това твърдение (вж. в този смисъл решение от 11 юни 2020 г., Комисия/Di Bernardo,
C‑114/19 P
,
EU:C:2020:457
, т.
).
Що се отнася до правната квалификация на фактите, установени от Общия съд, и изведените от тях правни последици — чиято проверка е в правомощията на Съда съгласно съдебната практика, посочена в точка 39 от настоящото решение — трябва да се констатира, че в точка 54 от обжалваното съдебно решение предвид точките, получени от г‑жа Calhau Correia de Paiva за общата компетенция „комуникация“, Общият съд заключава, че конкурсната комисия, макар и косвено, е направила извод относно владеенето на френски език от кандидатката или поне относно притежаването на компетенция, силно обусловено от владеенето на този език. Тъй като преценката на тази обща компетенция „комуникация“ в рамките на изпитите по модела „Център за оценяване“ е предвидена в разпоредбите от спорното обявление за конкурс, посветени на езиковия режим, се налага изводът, че последните са имали отражение върху мотивите на спорното решение на конкурсната комисия.
Следователно, без да допуска грешка при прилагане на правото, Общият съд, позовавайки се на извършената в точка 54 от обжалваното съдебно решение преценка, приема в точки 60 и 61 от него, че съществува тясна връзка между мотивите на спорното решение на конкурсната комисия и разпоредбите от спорното обявление за конкурс, посветени на езиковия режим.
Отново без да допуска грешка при прилагане на правото, Общият съд е могъл да заключи, че такава тясна връзка съществува, въз основа на констатациите, направени в точка 58 от обжалваното съдебно решение.
Всъщност, макар в това обявление за конкурс изобщо да не се споменават предлаганите видове клавиатури, трябва да се констатира, че ограничаването на избора на втория език на конкурса е определило също ограничения избор на посочените клавиатури, които съставляват съществен инструмент за даването на възможност на кандидатите да се изразят писмено. Следователно, както правилно посочва Общият съд, този ограничен избор, означаващ, че г‑жа Calhau Correia de Paiva не е могла да използва клавиатура от вида, с който е свикнала, е можел да има отражение върху получения от нея резултат на изпита „работа по казус“, където за ограничено време трябва да се напише текст с определена дължина, и съответно върху всички общи компетенции, проверявани по време на този изпит.
При това положение, както посочва по същество генералният адвокат в точки 82 и 83 от своето заключение, в преценките на Общия съд, съдържащи се в точки 56 и 57 от обжалваното съдебно решение, е допусната грешка при прилагане на правото. Всъщност, тъй като с възражението си за незаконосъобразност г‑жа Calhau Correia de Paiva оспорва ограничаването на избора на втория език на конкурса до немски, английски и френски език, сравнението между нейното ниво на владеене на френски език и нивото ѝ на владеене на португалски език, а именно избрания от нея майчин език като основен език на конкурса, е ирелевантно, за да се установи съществуването на тясна връзка между мотивите на спорното решение на конкурсната комисия и разпоредбите от спорното обявление за конкурс, посветени на езиковия режим.
Трябва обаче да се припомни, че ако в мотивите на решение на Общия съд се открие нарушение на правото на Съюза, но неговият диспозитив се явява обоснован по други правни съображения, подобно нарушение не може да доведе до отмяната на това решение, а трябва да се заменят мотиви (решение от 6 ноември 2018 г., Scuola Elementare Maria Montessori/Комисия, Комисия/Scuola Elementare Maria Montessori и Комисия/Ferracci,
C‑622/16 P—C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
, т.
и цитираната съдебна практика).
В разглеждания случай, тъй като изводът, до който стига Общият съд в точки 60 и 61 от обжалваното съдебно решение, е обоснован с преценката, извършена в точки 54 и 58 от него, които бяха отразени в точки 22 и 24 от настоящото решение, се налага констатацията, че грешката при прилагане на правото, установена в точка 63 от настоящото решение, няма отражение върху диспозитива на обжалваното съдебно решение. Тази преценка всъщност е достатъчна, за да се установи допустимостта на направеното от г‑жа Calhau Correia de Paiva възражение за незаконосъобразност на спорното обявление за конкурс.
С оглед на гореизложените съображения единственото изтъкнато основание и съответно самата жалба до Съда трябва да се отхвърлят по същество.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник, който се прилага по отношение на производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от този правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
В случая, след като г‑жа Calhau Correia de Paiva е направила искане за осъждането на Комисията и последната е загубила делото, Комисията трябва да бъде осъдена да заплати, наред с направените от нея съдебни разноски, и тези на г‑жа Calhau Correia de Paiva в настоящото производство по обжалване.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Европейската комисия понася, наред с направените от нея съдебни разноски, и тези на г‑жа Ana Calhau Correia de Paiva в настоящото производство по обжалване.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.