CELEX: 62015CJ0335
Begäran om förhandsavgörande
Socialpolitik
Artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG)
Direktiv 75/117/EEG
Lika lön för kvinnor och män
Artikel 1
Direktiv 92/85/EEG
Åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar
Artikel 11 led 2 b och artikel 11 led 3
Nationell lagstiftning som föreskriver en särskild ersättning till ordinarie domare för vissa arbetsuppgifter som de utför inom ramen för sin tjänsteutövning
Rätt till sådan ersättning föreligger inte för en ordinarie domare vid obligatorisk mammaledighet som togs ut före den 1 januari 2005

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG), artikel 120 i EG‑fördraget (nu artikel 142 EG), artikel 23 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 11 i rådets direktiv 92/85/EEG av den 19 oktober 1992 om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar (tionde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) (
EGT L 348, 1992, s. 1
; svensk specialutgåva, område 5, volym 6, s. 3), samt artiklarna 2, 14 och 15 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/54/EG av den 5 juli 2006 om genomförandet av principen om lika möjligheter och likabehandling av kvinnor och män i arbetslivet (
EUT L 204, 2006, s. 23
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Maria Cristina Elisabetta Ornano och Ministero della Giustizia, Direzione Generale dei Magistrati del Ministero (Justitieministeriet, generaldirektoratet för domare som tjänstgör inom ministeriet, Italien) (nedan kallat justitieministeriet). Målet gäller ett beslut att, under perioder av obligatorisk mammaledighet som tagits ut före den 1 januari 2005, neka en ordinarie domare ersättning som utgår till ordinarie domare för vissa arbetsuppgifter som de utför inom ramen för sin tjänsteutövning.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 75/117/EEG
I artikel 1 i rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män (
EGT L 45, 1975, s. 19
; svensk specialutgåva, område 13, volym 4, s. 78), föreskrivs följande:
”Principen om lika lön för kvinnor och män som skisserats i artikel 119 i [EEG‑]fördraget, härefter kallad 'likalönsprincipen’, innebär att för lika arbete eller för arbete som tillerkänns lika värde all diskriminering på grund av kön skall avskaffas vid alla former och villkor för ersättningen.
I synnerhet när ett arbetsvärderingssystem används för att bestämma lön, måste detta vara baserat på samma kriterier för både kvinnor och män och vara utformat så, att det utesluter all diskriminering på grund av kön.”
Detta direktiv upphävdes genom direktiv 2006/54 med verkan från den 15 augusti 2009. De faktiska omständigheterna i det nationella målet ägde dock rum innan direktiv 75/117 upphävdes.
Direktiv 76/207/EEG
Andra och tredje skälet i rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor (
EGT L 39, 1976, s. 40
; svensk specialutgåva, område 5, volym 1, s. 191), lyder som följer:
”I fråga om lönen antog rådet den 10 februari 1975 direktiv [75/117].
Gemenskapens agerande för att realisera principen om lika behandling för kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran och andra arbetsvillkor förefaller också vara nödvändigt; likabehandling av kvinnliga och manliga arbetstagare utgör ett av gemenskapens mål, när bl.a. harmoniseringen av levnads- och arbetsvillkoren skall främjas och förbättringen därvidlag bibehållas. Fördraget lämnar inte de speciella befogenheter som behövs för detta ändamål.”
Direktiv 76/207 upphävdes genom direktiv 2006/54 med verkan från den 15 augusti 2009. De faktiska omständigheterna i det nationella målet ägde dock rum innan direktiv 76/207 upphävdes.
Direktiv 92/85
I nionde, sextonde, sjuttonde och artonde skälen i direktiv 92/85 anges följande:
”Detta skydd av säkerhet och hälsa för gravida arbetstagare och arbetstagare som nyligen har fött barn eller som ammar får inte leda till någon ogynnsam behandling av kvinnor på arbetsmarknaden eller stå i strid med direktiven om lika behandling för kvinnor och män.
…
Åtgärder för att organisera arbetet med hänsyn till hälsoskydd för gravida arbetstagare och arbetstagare som nyligen har fött barn eller som ammar skulle vara verkningslösa, om de inte vore förbundna med bibehållna rättigheter enligt anställningsavtalet, inklusive bibehållen lön eller skälig ersättning.
Även åtgärder beträffande barnledighet skulle vara verkningslösa, om de inte vore förbundna med bibehållna rättigheter enligt anställningsavtalet, inklusive bibehållen lön eller skälig ersättning.
Uttrycket 'skälig ersättning’ i samband med barnledighet skall betraktas som en teknisk utgångspunkt för att fastställa en lägsta skyddsnivå och får under inga omständigheter ges innebörden att graviditet skulle kunna jämställas med sjukdom.”
I artikel 2 i direktivet, som har rubriken ”Definitioner”, föreskrivs följande:
”I detta direktiv avses med
a)
gravid arbetstagare
: gravid arbetstagare, som underrättar arbetsgivaren om sitt tillstånd enligt nationell lagstiftning eller praxis,
b)
arbetstagare som nyligen har fött barn
: arbetstagare som nyligen har fött barn enligt definitionen i nationell lagstiftning eller praxis och som underrättar arbetsgivaren om sitt tillstånd enligt nationell lagstiftning eller praxis,
c)
arbetstagare som ammar
: arbetstagare som ammar enligt definitionen i nationell lagstiftning eller praxis och som underrättar arbetsgivaren om sitt tillstånd enligt nationell lagstiftning eller praxis.”
I artikel 8 i samma direktiv, med rubriken ”Barnledighet”, föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att de arbetstagare som avses i artikel 2 är berättigade till sammanhängande barnledighet under minst 14 veckor under tiden före eller efter förlossningen enligt nationell lagstiftning eller praxis.
2.   Av den barnledighet som föreskrivs i punkt 1 skall minst två veckor vara obligatoriska under tiden före eller efter förlossningen enligt nationell lagstiftning eller praxis.”
Artikel 11 i detta direktiv har rubriken ”Arbetstagarnas rättigheter”. I artikel 11 led 1–3 föreskrivs följande:
”För att garantera att de arbetstagare som avses i artikel 2 skall kunna åtnjuta de rättigheter till skydd av säkerhet och hälsa som erkänns i denna artikel fastställs följande:
1.
I de fall som avses i artikel 5–7 skall de rättigheter som följer av anställningsavtalet, även i fråga om bibehållen lön eller rätt till skälig ersättning, säkerställas i nationell lagstiftning eller praxis för sådana arbetstagare som avses i artikel 2.
2.
I det fall som avses i artikel 8 skall följande säkerställas:
a)
Rättigheter enligt anställningsavtal, utöver dem som avses i punkt b, för arbetstagare enligt definitionen i artikel 2.
b)
Bibehållen lön eller rätt till skälig ersättning för arbetstagare enligt definitionen i artikel 2.
3.
Den ersättning som avses i punkt 2 b skall anses skälig om den garanterar minst samma inkomst som arbetstagaren i fråga skulle ha uppburit vid arbetsuppehåll av hälsoskäl, med förbehåll för eventuellt tak för ersättningen som fastställts i nationell lagstiftning.”
Italiensk rätt
I artikel 3 första stycket i legge n. 27, provvidenze per il personale di magistratura (lag nr 27 om förmåner för domare) av den 19 februari 1981 (GURI nr 52, av den 21 februari 1981) (nedan kallad lag nr 27/81) föreskrivs att en särskild ersättning ska betalas ut till ordinarie italienska domare för vissa arbetsuppgifter som de utför inom ramen för sin tjänsteutövning (nedan kallad den särskilda domarersättningen).
Fram till och med den 31 december 2004 hade ordinarie domare som befann sig på obligatorisk mammaledighet inte rätt till denna ersättning. Artikel 3 första stycket i lag nr 27/81 (nedan kallad den ursprungliga lydelsen av artikel 3 första stycket i lag nr 27/81) hade följande lydelse:
”Fram till dess att nya regler om personalens löner antas i enlighet med lag nr 97 av den 2 april 1979 införs härmed – för ordinarie domare för de arbetsuppgifter de utför inom ramen för sin tjänsteutövning – från och med den 1 juli 1980 en icke pensionsgrundande särskild ersättning om 4400000 lire per år. Ersättningen ska betalas ut varje månad med undantag för perioder då den berörda domaren tar ut extraordinär ledighet, ledighet av särskilda skäl, obligatorisk eller frivillig ledighet enligt artiklarna 4 och 7 i lag nr 1204 av den 30 december 1971 och för det fall vederbörande avstängs från sin tjänst av något skäl.”
Bestämmelsen ändrades genom artikel 1.325 i legge n. 311, Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2005) (lag nr 311, innehållande bestämmelser för statens årliga och fleråriga budget (2005 års budgetlag)), av den 30 december 2004 (ordinarie tillägg till GURI nr 306, av den 31 december 2004). Genom nämnda artikel utvidgades rätten till den särskilda domarersättningen till att gälla även under obligatorisk mammaledighet för ordinarie domare (nedan kallad den ändrade lydelsen av artikel 3 första stycket i lag nr 27/81). Denna ändring trädde i kraft den 1 januari 2005.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Den 23 februari 2007 ansökte Maria Cristina Elisabetta Ornano, domare vid tribunale di Cagliari (Förstainstansdomstolen i Cagliari, Italien) bland annat om den särskilda domarersättningen hos justitieministeriet. Ersättningsansökan gällde två perioder då hon varit obligatoriskt mammaledig under åren 1997/1998 och 2000/2001.
Genom beslut av den 30 mars 2007 avslog justitieministeriet Maria Cristina Elisabetta Ornanos ansökan med motiveringen att de två aktuella perioderna var hänförliga till tiden före den ändrade lydelsen av artikel 3 första stycket i lag nr 27/81 trädde i kraft, det vill säga den 1 januari 2005, och att ändringen inte gällde retroaktivt.
Den 30 juli 2007 bestred Maria Cristina Elisabetta Ornano beslutet genom att anföra extraordinärt klagomål hos Presidente della Repubblica (Republiken Italiens president). I denna typ av förfaranden är det Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen, Italien) som är behörig domstol.
Maria Cristina Elisabetta Ornano har gjort gällande att den ändrade lydelsen av artikel 3 första stycket i lag nr 27/81 var tillämplig på omständigheter som inträffat innan bestämmelsen trätt i kraft vilka, såsom i förevarande fall, ännu inte var preskriberade.
Den 9 oktober 2007 slog justitieministeriet fast att den ändrade lydelsen av artikel 3 första stycket i lag nr 27/81 inte var retroaktivt tillämplig. Justitieministeriet noterade även att Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen) hade prövat frågan huruvida nämnda bestämmelse var förenlig med konstitutionen och påpekat att Corte costituzionale (Författningsdomstolen) funnit att bestämmelsen inte stred mot den italienska konstitutionen.
Genom skrivelse av den 13 april 2015 översände justitieministeriet ett beslut av den 14 maj 2008 från Corte costituzionale (Författningsdomstolen) till Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen). I beslutet slog Corte costituzionale (Författningsdomstolen) fast att det uppenbart saknades stöd för en fråga huruvida den ursprungliga lydelsen av artikel 3 första stycket i lag nr 27/81 var förenlig med den italienska konstitutionen i den mån nämnda version uteslöt rätt till den särskilda domarersättningen under obligatorisk mammaledighet. Sistnämnda domstol fann i detta anseende att den ändrade lydelsen av artikel 3 första stycket i lag nr 27/81 inte var tillämplig på omständigheter som var hänförliga till tiden före nämnda versions ikraftträdande.
Enligt Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen) kvarstår frågan huruvida den ursprungliga lydelsen av artikel 3 första stycket i lag nr 27/81 är förenlig med unionsrättens olika bestämmelser om moderskapsskydd och om förbud mot könsdiskriminering i synnerhet vad gäller arbetstagarnas lön.
Den hänskjutande domstolen har i detta avseende påpekat att EU-domstolens praxis syftar till att säkerställa att moderskap inte försätter berörda arbetstagare i en mindre gynnsam situation än manliga kollegor såvitt gäller anställningsförhållandet.
Den hänskjutande domstolen har vidare tillagt, såvitt specifikt gäller lön, att även om en mammaledig arbetstagare, fortfarande enligt EU-domstolens praxis, inte kan ställa krav på fullt bibehållen lön, har hon rätt att behålla såväl sin grundlön som tillägg hänförliga till yrket.
I förevarande fall har den särskilda domarersättningen emellertid erkänts såsom en ”fast” del av de ordinarie domarnas lön och att det saknar betydelse för rätten härtill om den aktuella domaren befinner sig på obligatorisk ledighet. Detta framgår av lag nr 311 av den 30 december 2004 innehållande bestämmelser för statens årliga och fleråriga budget (2005 års budgetlag) som gav rätt till sådan ersättning för tjänstgöringsperioder som infaller under obligatorisk mammaledighet.
Mot denna bakgrund beslutade Consiglio di Stato (Högsta förvaltningsdomstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Utgör artikel 11 första stycket leden 1, 2 b och 3 samt näst sista och sista skälet i rådets direktiv 92/85, [artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG), artikel 120 i EG‑fördraget (nu artikel 142 EG)], enligt vilken ’[m]edlemsstaterna ska sträva efter att bibehålla den likvärdighet som finns mellan deras system för betald ledighet’, liksom artiklarna 2.2 c och 14.1 c i direktiv 2006/54, jämförda med varandra, samt artikel 15 jämte skälen 23 och 24 i direktiv 2006/54 och slutligen artikel 23 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, hinder för en nationell lagstiftning som i enlighet med den ursprungliga lydelsen av artikel 3 första stycket i lag nr 27/81 utesluter att det i artikeln föreskrivna tillägget kan betalas ut under obligatoriska mammaledighetsperioder som togs ut före den 1 januari 2005?”
Genom beslut av domstolens ordförande av den 12 augusti 2015 avslogs den hänskjutande domstolens ansökan om att förevarande begäran om förhandsavgörande skulle handläggas skyndsamt i enlighet med artikel 23a i stadgan för Europeiska unionens domstol och artikel 105 i domstolens rättegångsregler.
Prövning av frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida unionsrätten ska tolkas så, att den utgör hinder för en nationell bestämmelse, såsom den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken en ordinarie domare – under en period av obligatorisk mammaledighet som togs ut före den 1 januari 2005 – inte har rätt till en särskild ersättning som utgår till ordinarie domare för vissa arbetsuppgifter som de utför inom ramen för sin tjänsteutövning.
Domstolen påpekar inledningsvis att det framgår av begäran om förhandsavgörande att de faktiska omständigheterna i det nationella målet inträffade under åren 1997/1998 och 2000/2001 då Maria Cristina Elisabetta Ornano befann sig på obligatorisk mammaledighet. Den ställda frågan ska därför prövas med avseende på de unionsrättsliga bestämmelser som var i kraft vid dessa tidpunkter, bland annat direktiv 92/85, artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG) och direktiv 75/117.
Direktiv 92/85
Maria Cristina Elisabetta Ornano har i förevarande fall varit obligatoriskt mammaledig vid två tillfällen. Artikel 11 led 2 b och 11 led 3 i direktiv 92/85 avseende mammaledighet, ska därför tolkas utan avseende på led 1 i samma artikel vilken den hänskjutande domstolen också hänvisat till. Sistnämnda led avser artiklarna 5–7 i direktivet och gäller arbetstagare som är gravida eller ammar, det vill säga andra situationer än den som är aktuell i det nationella målet.
I artikel 11 led 2 b i direktivet föreskrivs att vid mammaledighet ska bibehållen lön eller rätt till skälig ersättning för arbetstagare säkerställas. I artikel 11 led 3 i samma direktiv preciseras att den ersättning som avses i led 2 b ska anses skälig om den garanterar minst samma inkomst som arbetstagaren i fråga skulle ha uppburit vid arbetsuppehåll av hälsoskäl, med förbehåll för eventuellt tak för ersättningen som fastställts i nationell lagstiftning.
Begreppet lön i artikel 11 i direktiv 92/85 omfattar, i likhet med definitionen i artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG), de förmåner som arbetstagaren direkt eller indirekt får av arbetsgivaren under barnledigheten på grund av anställningen. Begreppet ersättning, som denna bestämmelse också hänvisar till, omfattar däremot all den inkomst som en anställd erhåller under sin barnledighet och som hon inte får av sin arbetsgivare på grund av anställningsförhållandet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 oktober 1998, Boyle m.fl.,
C‑411/96
,
EU:C:1998:506
, punkt
, och dom av den 1 juli 2010, Parviainen,
C‑471/08
,
EU:C:2010:391
, punkt
).
Enligt domstolens fasta praxis kan arbetstagare däremot inte med framgång åberopa bestämmelserna i artikel 11 leden 2 och 3 i direktiv 92/85 för att göra anspråk på att få behålla full lön under mammaledigheten som om de liksom andra arbetstagare faktiskt var i tjänst (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 februari 1996, Gillespie m.fl.,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
, punkt
, dom av den 30 mars 2004, Alabaster,
C‑147/02
,
EU:C:2004:192
, punkt
, och dom av den 1 juli 2010, Gassmayr,
C‑194/08
,
EU:C:2010:386
, punkt
).
Begreppet lön i artikel 11 leden 2 och 3 i direktiv 92/85 ska därför särskiljas från begreppet full lön som arbetstagaren uppbär när hon rent faktiskt är i tjänst och som i det aktuella fallet inbegriper den särskilda domarersättningen som utgår till ordinarie domare för vissa arbetsuppgifter som de utför inom ramen för sin tjänsteutövning.
Det framgår av direktiv 92/85 och av domstolens praxis att unionslagstiftaren har velat säkerställa att en arbetstagare under sin mammaledighet erhåller en inkomst som åtminstone uppgår till ett belopp som motsvarar den ersättning som utgår enligt nationell lagstiftning på det sociala trygghetsområdet med anledning av ett arbetsuppehåll av hälsoskäl (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 oktober 1998, Boyle m.fl.,
C‑411/96
,
EU:C:1998:506
, punkt
, dom av den 1 juli 2010, Gassmayr,
C‑194/08
,
EU:C:2010:386
, punkt
, och dom av den 13 februari 2014, TSN och YTN,
C‑512/11 och C‑513/11
,
EU:C:2014:73
, punkt
).
När en arbetstagare är frånvarande från arbetet på grund av mammaledighet medför således inte det minimiskydd som krävs enligt artikel 11 leden 2 och 3 i direktivet att arbetstagaren har rätt att behålla hela sin lön (dom av den 1 juli 2010, Gassmayr,
C‑194/08
,
EU:C:2010:386
, punkt
).
Direktiv 92/85, som innehåller minimikrav, utesluter inte på något sätt möjligheten för medlemsstaterna att garantera arbetstagarna en högre skyddsnivå genom att bibehålla eller införa skyddsbestämmelser som är förmånligare för dem under förutsättning att dessa är förenliga med bestämmelserna i unionsrätten. Ingen bestämmelse i direktivet hindrar alltså medlemsstaterna eller i förekommande fall arbetsmarknadens parter från att föreskriva att alla delar av den lön som en gravid arbetstagare hade rätt till före graviditeten och mammaledigheten, ska bibehållas (dom av den 1 juli 2010, Gassmayr,
C‑194/08
,
EU:C:2010:386
, punkt
, och dom av den 13 februari 2014, TSN och YTN,
C‑512/11 och C‑513/11
,
EU:C:2014:73
, punkt
).
Det följer följaktligen av artikel 11 leden 2 b och 3 i direktiv 92/85 att för det fall den berörda medlemsstaten inte föreskrivit en rätt att behålla samtliga delar av den lön en ordinarie domare hade rätt till före sin mammaledighet, är arbetsgivaren till nämnda arbetstagares – under en period av obligatorisk mammaledighet som togs ut före den 1 januari 2005 – inte skyldig att betala ut ersättning som utgår till ordinarie domare för vissa arbetsuppgifter som de utför inom ramen för sin tjänsteutövning. Detta gäller under förutsättning att den aktuella arbetstagaren under denna period erhållit en inkomst som åtminstone uppgår till ett belopp som motsvarar den ersättning som utgår enligt nationell lagstiftning på det sociala trygghetsområdet med anledning av ett arbetsuppehåll av hälsoskäl, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva.
Artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG) och direktiv 75/117
Under den period som Maria Cristina Elisabetta Ornano var mammaledig var artikel 119 i EG‑fördraget gällande. Sedan den 1 maj 1999 har denna bestämmelse blivit artikel 141 EG.
Förmåner som arbetsgivaren betalar ut enligt lag eller på grund av anställningsavtal till en arbetstagare under hennes mammaledighet utgör, såsom framgår av punkt 30 ovan, lön i den mening som avses i artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG) och artikel 1 i direktiv 75/117 då dessa förmåner grundas på anställningsförhållandet (dom av den 13 februari 1996, Gillespie m.fl.,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
, punkt
, och dom av den 27 oktober 1998, Boyle m.fl.,
C‑411/96
,
EU:C:1998:506
, punkt
).
Enligt domstolens fasta praxis föreligger diskriminering när olika bestämmelser tillämpas på lika situationer eller när samma bestämmelse tillämpas på olika situationer (dom av den 13 februari 1996, Gillespie m.fl.,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
, punkt
och där angiven rättspraxis). Kvinnor som åtnjuter mammaledighet enligt nationell lagstiftning befinner sig däremot i en särskild situation som förutsätter att de ges ett särskilt skydd, men som inte kan likställas med vare sig den situation som en man eller en kvinna som faktiskt utför sitt arbete befinner sig i (dom av den 13 februari 1996, Gillespie m.fl.,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
, punkt
).
Principen om lika lön för män och kvinnor som stadfästs i artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG) och som preciseras närmare i direktiv 75/117, ställer inte krav på att arbetstagare ska få behålla full lön under sin mammaledighet och fastställer inte heller några särskilda kriterier i syfte att bestämma storleken på den ersättning som betalas ut till dem under denna period, under förutsättning att denna inte bestäms till en så låg nivå att den äventyrar syftet med mammaledigheten. I den mån som beräkningen av ersättningen grundas på en lön som arbetstagaren uppburit innan hon påbörjade sin mammaledighet, ska storleken på ersättningen från det att den träder i kraft även inbegripa de lönehöjningar som skett mellan början av den period som täcks av referenslönerna och slutet på mammaledigheten (dom av den 13 februari 1996, Gillespie m.fl.,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
, punkt
).
Nämnda rättspraxis visar att enbart det förhållandet att en ordinarie domare inte uppbär den särskilda domarersättningen under en obligatorisk mammaledighet, till skillnad från sina tjänstgörande manliga kollegor, inte utgör diskriminering på grund av kön i den mening som avses i artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG) och artikel 1 i direktiv 75/117.
Mot bakgrund av den rättspraxis som det redogörs för i punkt 40 ovan, gör domstolen följande bedömning. För det fall den berörda arbetstagaren erhållit en inkomst som åtminstone uppgår till ett belopp som motsvarar den ersättning som utbetalas enligt nationell lagstiftning på det sociala trygghetsområdet med anledning av ett arbetsuppehåll av hälsoskäl i den mening som avses i artikel 11 leden 2 b och 3 i direktiv 92/85, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva, ska nämnda inkomst inte anses bestämd till en nivå som gör att den äventyrar syftet med mammaledigheten.
Eftersom de förmåner en arbetsgivare betalar ut under en mammaledighet utgör lön i den mening som avses i artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG) och artikel 1 i direktiv 75/117 – vilket domstolen erinrat om i punkt 38 ovan – kan nämna lön inte anses omfattas av direktiv 76/207. Det följer nämligen bland annat av andra skälet i detta direktiv att det inte omfattar lön (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 februari 1996, Gillespie m.fl.,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
, punkt
, och dom av den 27 oktober 1998, Boyle m.fl.,
C‑411/96
,
EU:C:1998:506
, punkt
). Under dessa omständigheter saknas det anledning att pröva förevarande mål med avseende på direktiv 76/207.
Mot denna bakgrund ska den ställda frågan besvaras enligt följande. Artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG), artikel 1 i direktiv 75/117, artikel 11 leden 2 b och 3 i direktiv 92/85 ska tolkas så, att för det fall den berörda medlemsstaten inte föreskrivit en rätt att behålla samtliga delar av den lön en ordinarie domare hade rätt till före sin mammaledighet, utgör nämnda bestämmelser inte hinder för en nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken en ordinarie domare – under en period av obligatorisk mammaledighet som togs ut före den 1 januari 2005 – inte har rätt till en ersättning som utgår till ordinarie domare för vissa arbetsuppgifter som de utför inom ramen för sin tjänsteutövning. Detta gäller under förutsättning att den aktuella arbetstagaren under denna period erhållit en inkomst som åtminstone uppgår till ett belopp som motsvarar den ersättning som utgår enligt nationell lagstiftning på det sociala trygghetsområdet med anledning av ett arbetsuppehåll av hälsoskäl, vilket det ankommer på den nationella domstolen att pröva.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (åttonde avdelningen) följande:

Artikel 119 i EG‑fördraget (nu artikel 141 EG), artikel 1 i rådets direktiv 75/117/EEG av den 10 februari 1975 om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om lika lön för kvinnor och män, artikel 11 leden 2 b och 3 i rådets direktiv 92/85/EEG av den 19 oktober 1992 om åtgärder för att förbättra säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare som är gravida, nyligen har fött barn eller ammar (tionde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG) ska tolkas så, att för det fall den berörda medlemsstaten inte föreskrivit en rätt att behålla samtliga delar av den lön en ordinarie domare hade rätt till före sin mammaledighet, utgör nämnda bestämmelser inte hinder för en nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken en ordinarie domare – under en period av obligatorisk mammaledighet som togs ut före den 1 januari 2005 – inte har rätt till en ersättning som utgår till ordinarie domare för vissa arbetsuppgifter som de utför inom ramen för sin tjänsteutövning. Detta gäller under förutsättning att den aktuella arbetstagaren under denna period erhållit en inkomst som åtminstone uppgår till ett belopp som motsvarar den ersättning som utgår enligt nationell lagstiftning på det sociala trygghetsområdet med anledning av ett arbetsuppehåll av hälsoskäl, vilket det ankommer på den nationella domstolen att pröva.

Underskrifter
(
*1
)	rättegångsspråk: italienska.