CELEX: 62018CJ0773
Преюдициално запитване
Социална политика
Равно третиране в областта на заетостта и професиите
Директива 2000/78/ЕО
Членове 2 и 6
Забрана на всяка дискриминация въз основа на възрастта
Възнаграждения на държавни служители
Дискриминационна система на заплащане
Доплащане към възнаграждение, изчислено въз основа на предходно дискриминационно класиране
Нова дискриминация
Член 9
Обезщетение поради дискриминационна правна уредба
Преклузивен срок за искане за обезщетение
Принципи на равностойност и ефективност

Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на членове 2, 6, 9 и 17 от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите (
ОВ L 303, 2000 г., стр. 16
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 7) и на член 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Запитванията са отправени в рамките на три спора между TK (C‑773/18), UL (C‑774/18) и VM (C‑775/18), от една страна, и Land Sachsen-Anhalt (Провинция Саксония-Анхалт, Германия), от друга страна, по повод на искане за плащане на обезщетение за основана на възраст дискриминация, на която се твърди, че са били подложени при класирането им в стъпка при назначаването им като съдия или служител на посочената провинция.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно член 1 от Директива 2000/78 тя цели „да регламентира основната рамка за борба с дискриминацията, основана на религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация по отношение на заетостта и упражняването на занятие, с оглед прилагането в държавите членки на принципа за равно третиране“.
Член 2 от тази директива предвижда:
„1.   За целите на настоящата директива „принципът за равно третиране“ означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация[,] въз основа[…] на който и да е от признаците, посочени в член 1.
2.   За целите на параграф 1:
a)
проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа един от признаците, упоменати в член 1.
б)
проява на непряка дискриминация има, когато видимо неутрална разпоредба, критерий или практика биха поставили лицата от определена религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация в сравнение с други лица в неблагоприятно положение, освен ако:
i)
тази разпоредба, критерий или практика е обективно оправдана от законната си цел и средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими, [...]
[…]“.
Член 6 от посочената директива гласи:
„1.   Независимо от член 2, параграф 2, държавите членки могат да регламентират, че разлики в третирането на основание възраст не представлява дискриминация, ако в контекста на национално право, те са обективно и обосновано оправдани от законосъобразна цел, включително законосъобразна политика по заетостта, трудов пазар и цели на професионалното обучение и, ако средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими.
Такива разлики в третирането могат да включват освен другото:
а)
създаването на специални условия за достъп до заетост и професионално обучение, заетост и упражняване на занятие, включително условия за уволнение и възнаграждение, на млади хора, по-възрастни работници, лица, които издържат други лица, за да се насърчава тяхната професионална интеграция или да се осигури тяхната защита;
б)
определянето на минимални условия за възраст, професионален опит или старшинство в службата за достъп до заетост или до определени ползи, свързани със заетостта;
в)
определянето на максимална възраст за наемане, основана на изискване за обучение за дадената длъжност или необходимост от разумен период на заетост преди пенсиониране.
2.   Независимо от член 2 параграф 2, държавите членки могат да регламентират[, че] фиксирането на възраст за достъп до социалноосигурителни схеми, право на пенсия или обезщетение за инвалидност, включително определянето в съответствие с тези схеми на различна възраст за работници или служители или групи или категории и използването в контекст на такива схеми на критерий за възраст при статистическите изчисления не представляват дискриминация на основание възраст, като се гарантира, че това не води до дискриминация на основание пол“.
Член 9 от същата директива гласи:
„1.   Държавите членки [гарантират], че съдебните и/или административни процедури, включително, когато те считат за подходящо, и помирителни процедури, за привеждане в изпълнение на задълженията по настоящата директива са достъпни за всички лица, които считат себе си засегнати поради неприлагането спрямо тях на принципа за равно третиране, дори след като връзката, в която е извършена предявената дискриминация е прекъсната.
[…]
3.   Параграфи 1 и 2 се прилагат съобразно националните разпоредби за ограниченията във времето за започване на дела по отношение на принципа на равно третиране“.
Член 17 от Директива 2000/78 предвижда:
„Държавите членки регламентират правилата за санкциите, приложими при нарушение на националните разпоредби, приети в съответствие с настоящата директива и предприемат всички необходими мерки да гарантират тяхното прилагане. Санкциите, които могат да включат изплащане на обезщетение на жертвата, следва да бъдат ефективни, пропорционални и [възпиращи]. Държавите членки представят тези разпоредби на Комисията най-късно до 2 декември 2003 г. и уведомяват без закъснение за всяка следваща поправка, която ги засяга“.
Германското право
Съгласно член 1 от него Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (Общ закон за равното третиране) от 14 август 2006 г. (BGBl. I, стр. 1897, наричан по-нататък „AGG“) този закон цели да възпрепятства или премахне всяка дискриминация, основана на раса или етнически произход, пол, религия или убеждения, увреждане, възраст или сексуална идентичност“.
Член 7, параграф 1 от AGG гласи:
„Работниците не трябва да бъдат подлагани на дискриминация въз основа на който и да било от признаците, изброени в член 1 […]“.
Член 15 от AGG, озаглавен „Обезщетяване и поправяне на вредите“, гласи:
„(1)   При нарушение на забраната за дискриминация работодателят е длъжен да поправи причинените вреди. Това не се отнася за случаите, при които работодателят не е отговорен за нарушението на това задължение.
(2)   Работникът може да поиска подходящо парично обезщетение за неимуществени вреди. [...]
[…]
(4)   Исканията по параграфи 1 и 2 се подават в писмена форма в срок от два месеца, освен ако страните по колективните договори не са договорили друго. При кандидатстване за заемане на определена длъжност или за повишаване в длъжност срокът започва да тече от получаването на уведомлението за отхвърляне, а в други случаи на увреждане — от момента, когато служителят е узнал за дискриминацията.
[…]“.
Съгласно член 24 от AGG разпоредбите на AGG се прилагат mutatis mutandis по-специално за държавните служители и съдиите.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
От 1 януари 2010 г. ищцата в главното производство по дело C‑773/18 изпълнява функцията на съдия в съд на Провинция Саксония-Анхалт. Ищците в главните производства по дела C‑774/18 и C‑775/18 са служители на тази провинция съответно от 1 август 2006 г. и 1 януари 2009 г.
До 31 март 2011 г. включително ищците в главното производство получават възнаграждение съгласно Bundesbesoldungsgesetz (Федерален закон за заплатите на държавните служители) от 6 август 2002 г. (BGBl. I, стр. 3020), изменен със Закона от 12 юли 2006 г. (BGBl. I, стр. 1466) (наричан по-нататък „предишният федерален закон за заплатите на държавните служители“). Съгласно този закон стъпката на основната заплата на държавен служител или съдия в рамките на всяка степен на съответната длъжност се определя при назначаването му в зависимост от възрастта му.
В решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), Съдът приема, че принципът на недопускане на основана на възраст дискриминация, който е установен в член 21 от Хартата и конкретизиран с Директива 2000/78, и по-специално в член 2 и член 6, параграф 1 от тази директива, не допуска в рамките на всяка степен стъпката на основното възнаграждение на договорно нает в публичния сектор служител да се определя при неговото назначаване в зависимост от възрастта му.
Според посоченото от запитващата юрисдикция след обявяването на това решение Провинция Саксония-Анхалт възприема същия подход като Bundesministerium des Innern (Федерално министерство на вътрешните работи, Германия), което е дало указания на федералните администрации с две циркулярни писма от 27 януари и 23 март 2012 г. да отхвърлят всички жалби по административен ред, подадени от държавни служители или съдии срещу определянето на възнаграждението им въз основа на предишния федерален закон за заплатите на държавните служители, с мотива че посоченото съдебно решение се отнася до договорно наетите служители и не може да бъде приложено към положението на държавните служители и съдиите.
От предоставените от запитващата юрисдикция данни е видно също че германските административни съдилища имат различни позиции по въпроса дали принципите, изведени в решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), са приложими към условията на заплащане на държавните служители и съдиите.
Ищците в главното производство подават съответно на 16 декември 2013 г. (C‑773/18), 17 февруари 2012 г. (C‑774/18) и 21 декември 2012 г. (C‑775/18) жалби по административен ред пред Провинция Саксония-Анхалт срещу определянето на възнаграждението им до 31 март 2011 г., като се позовават на дискриминация, основана на възраст. По-специално те искат да им бъде изплатено обезщетението, предвидено в член 15, параграф 2 от AGG.
С решения от 19 юни 2014 г., Specht и др. (
C‑501/12—C‑506/12, C‑540/12 и C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
), и от 9 септември 2015 г., Unland (
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
), Съдът приема, че член 2 и член 6, параграф 1 от Директива 2000/78 не допускат национална мярка, съгласно която в рамките на всяка степен на съответната длъжност стъпката на основната заплата на държавен служител или съдия се определя при назначаването му в зависимост от възрастта му.
С два закона, приети съответно на 18 декември 2015 г. и 8 декември 2016 г., Провинция Саксония-Анхалт въвежда, считано от 2008 г., доплащане към възнаграждението на всички държавни служители и съдии, назначени на работа в Провинцията. За периода до 31 март 2011 г. включително посоченото доплащане е като процент от основната заплата, която държавните служители и съдиите действително са получавали през всяка съответна година въз основа на предишния федерален закон за заплатите на държавните служители.
Запитващата юрисдикция уточнява, че това доплащане към възнаграждението цели да се приложат две решения на Bundesverfassungsgericht (Федерален конституционен съд, Германия), в които той приема, че възнаграждението на съдиите и служителите на Провинция Саксония-Анхалт е по-ниско от законоустановения минимум, наложен с Grundgesetz (Основен закон), и задължава Провинцията да увеличи, считано от 2008 г., възнаграждението на служителите и съдиите на служба към нея.
На 24 март 2016 г. (C‑773/18), 27 юни 2016 г. (C‑774/18), и 24 февруари 2016 г. (C‑775/18), жалбите по административен ред на ищците в главното производство са отхвърлени, с мотива че са подадени след изтичане на срока. В това отношение Провинция Саксония-Анхалт по-специално приема, че те е трябвало да поискат плащане на обезщетението, предвидено в член 15, параграф 2 от AGG, в двумесечния срок по член 15, параграф 4 от AGG, който е започнал да тече от 8 септември 2011 г. — денят, в който е обявено решение Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
).
На 18 април 2016 г. (C‑773/18), 22 юли 2016 г. (C‑774/18) и 23 март 2016 г. (C‑775/18) всеки от ищците в главното производство сезира запитващата юрисдикция с иск Провинция Саксония-Анхалт да бъде осъдена да им плати обезщетението по член 15, параграф 2 от AGG.
Тази юрисдикция иска да установи, от една страна, дали увеличението със задна дата на възнагражденията на съдиите и държавните служители за периода от 1 януари 2008 г. до 31 март 2011 г. не води до нова дискриминация, основана на възраст, тъй като това доплащане възлиза на процент от основната заплата, получавана въз основа на дискриминационното класиране в стъпка, извършено съгласно предишния федерален закон за заплатите на държавните служители.
От друга страна, запитващата юрисдикция иска да установи дали от обявяването на решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), за ищците в главното производство е можел да започне да тече двумесечният срок, предвиден в член 15, параграф 4 от AGG за упражняване на правата им, в случая чрез подаване на жалби по административен ред. Предвид факта, че над 60 % от тези жалби, подадени пред Провинция Саксония-Анхалт са отхвърлени поради неспазване на този срок, тази юрисдикция се съмнява, че държавните служители и съдиите, които са се намирали в положение като това на ищците в главното производство, са можели да узнаят още от обявяването на посоченото решение за дискриминационния характер на изчисляването на собствените им възнаграждения.
При тези условия Verwaltungsgericht Halle (Административен съд Хале, Германия) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Представлява ли последващото процентно увеличение в рамките на система на заплащане, дискриминираща на основание възраст, нова дискриминация, ако процентът на увеличение е еднакъв за всички стъпки от дадена степен на заплащане, в резултат от което варира абсолютната, но не и относителната разлика между дискриминираните и недискриминираните лица?
2.
Ако отговорът на въпрос 1 е утвърдителен, оправдано ли е подобно процентно увеличение за всички възрастови степени, ако увеличението се дължи на това, че първоначалният размер на плащането е под минималния предвиден от конституцията на държавата членка?
3.
Допуска ли правото на Съюза, и по-специално член 9 от Директива [2000/78], правна уредба, която след изтичането на два месеца изключва вземането за обезщетение поради плащане, дискриминиращо на основание възраст, ако
–
срокът започва с обявяването на решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
ECLI:EU:C:2011:560
), въпреки че спрямо съответното лице не се прилага Bundesangestelltentarifvertrag (федерален колективен договор за договорно наетите лица в публичната администрация), а личното положение на посоченото лице съответства на това [по делото, по което е постановено решение от 19 юни 2014 г., Specht и др. (
C‑501/12—C‑506/12, C‑540/12 и C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
), или по делото, по което е постановено решение от 9 септември 2015 г., Unland (
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
)],
–
съответните държавни служители и съдии (работници) могат да се запознаят с [решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
)] само от общи публични източници,
–
публичните работодатели са изключили възможността за пренасяне към държавните служители след обявяването на горепосоченото съдебно решение и с това са отрекли наличието на дискриминация, основана на възраст, като това правно становище е поне отчасти оповестено и навън,
–
в рамките на упоменатия срок, а и след това, до обявяването [на решение от 19 юни 2014 г., Specht и др. (
C‑501/12—C‑506/12, C‑540/12 и C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
)] практиката на първоинстанционните административни съдилища преобладаващо отрича наличието на дискриминация, основана на възраст
–
не е имало практика на висшите [национални] съдилища в рамките на срока, а първото решение на върховен съд е постановено едва след обявяването [на решение от 19 юни 2014 г., Specht и др. (
C‑501/12—C‑506/12, C‑540/12 и C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
)],
–
в правоотношението на държавния служител или на съдията (работно правоотношение) има преклузивни срокове само за възстановяването на специални разходи и тези срокове са най-малко шест месеца,
–
за вземанията за заплата (трудово възнаграждение) се прилага тригодишен давностен срок, който започва да тече от края на годината, през която вземането е станало изискуемо, и ползващото се лице знае или е било длъжно да знае за това вземане; в противен случай тече десетгодишен давностен срок,
–
националните вземания за заплата (трудово възнаграждение), които не са законово установени, трябва да бъдат навременно предявени, т.е. в рамките на финансовата година, за която се претендират?
4.
Има ли значение за отговора на въпрос 3, ако правното положение е неясно или объркано?
5.
Достатъчно ли е, за да започне да тече преклузивен срок, ако поставеният в по-неблагоприятно положение кръг лица знае за различното тълкуване, или трябва да е известен и признакът за неравното третиране, т.е. критерият за диференциация?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
По допустимостта
Провинция Саксония-Анхалт оспорва допустимостта на първия и втория преюдициален въпрос, като изтъква, че те не са релевантни за решаването на спора в главното производство. Всъщност, след като главните производства се отнасят до плащането на обезщетение на основание член 15, параграф 2 от AGG, не било от значение дали ищците в главното производство имат право на доплащане към възнаграждението въз основа на втора дискриминация, на която твърдят, че са били подложени.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда в рамките на сътрудничеството между него и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално заключение, за да може да постанови решението си, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 27 юни 2017 г., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
, т.
и цитираната съдебна практика).
Оттук следва, че въпросите относно правото на Съюза се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставените му въпроси (решение от 27 юни 2017 г., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
, т.
и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай от материалите по делото, с които разполага Съдът, е видно, че ищците в главното производство поддържат пред запитващата юрисдикция, че с увеличаването със задна дата на възнаграждението на съдиите и държавните служители за периода от 1 януари 2008 г. до 31 март 2011 г. започва да тече нов срок по член 15, параграф 4 от AGG, тъй като то е довело до нова дискриминация, основана на възраст.
При тези условия Съдът не би могъл да приеме, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на споровете по главните производства или че първият и вторият въпрос са от хипотетично естество.
От това следва, че преюдициалните въпроси са допустими.
По същество
С първия и втория си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали членове 2 и 6 от Директива 2000/78 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат мярка, с която, за да се осигури подходящо възнаграждение, на държавните служители и съдиите се предоставя доплащане към възнаграждението в размер на процент от основната заплата, която преди това са получавали по-специално въз основа на стъпка на основната заплата, определена за всяка степен при назначаването им в зависимост от тяхната възраст.
Както следва от член 2, параграф 1 от Директива 2000/78, по смисъла на тази директива принципът на равно третиране означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация въз основа на който и да е от признаците, посочени в член 1 от тази директива. Член 2, параграф 2, буква а) от нея уточнява, че проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа на един от признаците, упоменати в член 1 от тази директива.
Ето защо най-напред следва да се прецени дали доплащането към възнаграждение като разглежданото в главното производство въвежда разлика в третирането по смисъла на член 2, параграф 1 от Директива 2000/78.
В това отношение е безспорно, че предвиденото в законите от 18 декември 2015 г. и 8 декември 2016 г. на Провинция Саксония-Анхалт доплащане към възнаграждението е предоставено на съответните съдии и държавни служители, за да могат да получат възнаграждение, съответстващо на значимостта на техните служебни задължения, както е предвидено в Основния закон, за периода от 1 януари 2008 г. до 31 декември 2011 г., в размер на процент от получаваната преди това основна заплата, като самата стъпка на основната заплата е определена за всяка степен при назначаването на тези съдии и държавни служители в зависимост от възрастта им съгласно предишния федерален закон за заплатите на държавните служители. Съдът обаче е постановил, че член 2 и член 6, параграф 1 от Директива 2000/78 не допускат национална мярка, съгласно която при назначаване на държавните служители стъпката на основната заплата в рамките на всяка степен на съответната длъжност се определя в зависимост от тяхната възраст (решение от 19 юни 2014 г., Specht и др.,
C‑501/12—C‑506/12, C‑540/12 и C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
, т.
).
При това положение запитващата юрисдикция иска да установи дали е налице нова разлика в третирането в зависимост от възрастта, поради факта че държавните служители и съдиите, които с предишния федерален закон за заплатите на държавните служители са поставени в по-неблагоприятно положение поради възрастта си, получават за периода от 1 януари 2008 г. до 31 март 2011 г. — поради по-ниската основна заплата в сравнение с държавните служители и съдиите с равностоен опит, но назначени на по-висока възраст от тях — по-ниско като абсолютна стойност допълнително възнаграждение в сравнение с последните.
В това отношение е вярно, че само по себе си доплащането към възнаграждението, определено като еднакъв процент от основната заплата на държавен служител или съдия, няма неразривна връзка с възрастта и не води между посочените лица до различия, различни от произтичащите от референтната система, която определя посочената основна заплата.
При все това, както отбелязва запитващата юрисдикция, като се има предвид, че в случая референтната система е предишният федерален закон за заплатите на държавните служители, който определя стъпката на основната заплата за всяка степен при назначаването на тези съдии и държавни служители в зависимост от възрастта им, изглежда, че вследствие на тази връзка разглежданото в главното производство доплащане към възнаграждението, предвидено в законите от 18 декември 2015 г. и 8 декември 2016 г. на Провинция Саксония-Анхалт, само по себе си води отново до разлика в третирането в зависимост от възрастта на тези съдии и държавни служители.
При тези условия следва да се приеме, че разглежданото в главното производство доплащане към възнаграждението съдържа нова разлика в третирането по смисъла на член 2, параграф 1 от Директива 2000/78.
На второ място, следва да се провери дали тази разлика в третирането би могла да бъде обоснована от гледна точка на член 6, параграф 1 от Директива 2000/78.
В параграф 1 от този член се уточнява, че държавите членки могат да регламентират, че разлики в третирането на основание възраст не представляват дискриминация, ако в контекста на национално право те са обективно и обосновано оправдани от законосъобразна цел, включително законосъобразна политика по заетостта, трудов пазар и цели на професионалното обучение, и ако средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими.
Съдът е постановявал многократно, че държавите членки могат да предвидят мерки, които включват основани на възрастта разлики в третирането в съответствие с член 6, параграф 1, първа алинея от Директива 2000/78. Те разполагат с широка свобода на преценката не само при избора по-специално на конкретна цел в областта на социалната политика и политиката по заетостта, но и при определянето на мерките, които могат да я осъществят (решение от 19 юни 2014 г., Specht и др.,
C‑501/12—C‑506/12, C‑540/12 и C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
, т.
).
Според запитващата юрисдикция констатираната в точка 39 от настоящото решение разлика в третирането е резултат от преследването на целта, произтичаща от Основния закон, да се осигури подходящо възнаграждение на служителите и на съдиите на Провинция Саксония-Анхалт.
В този смисъл целта да се осигури на служителите и съдиите на тази провинция да получат заплащане, съответстващо на значимостта на изпълняваните от тях функции, следва да се приеме като законосъобразна цел (вж. в този смисъл решение от 7 февруари 2019 г., Escribano Vindel,
C‑49/18
,
EU:C:2019:106
, т.
).
Освен това следва да се провери дали съгласно същия член 6, параграф 1 от Директива 2000/78 — в контекста на признатата на държавите членки широка свобода на преценка, за която беше припомнено в точка 42 от настоящото решение — средствата, които се прилагат за постигане на тази цел, са подходящи и необходими.
В това отношение прибягването до доплащане към възнаграждението, определено въз основа на еднакъв процент от основната заплата, по принцип изглежда подходящо за постигане на целта да се гарантира на държавните служители и съдиите да получат възнаграждение, съответстващо на значимостта на изпълняваните от тях функции.
Що се отнася до въпроса дали тази мярка надхвърля необходимото за постигането на посочената легитимна цел, запитващата юрисдикция иска да установи дали доплащането към възнаграждението не е трябвало да се определи по друг начин, по-специално спрямо най-високата стъпка от съответната степен.
В това отношение следва да се припомни, че в точки 63, 72 и 86 от решение от 19 юни 2014 г., Specht и др. (
C‑501/12—C‑506/12, C‑540/12 и C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
), Съдът по същество е постановил, че членове 2 и 6 от Директива 2000/78 допускат национално законодателство, което има за цел да премахне основана на възраст дискриминация и за преходен период се позовава на предишен режим на възнагражденията, основан на разлика в третирането на основание възраст, доколкото позоваването е необходимо, за да се защитят придобитите права и с времето неговите последици се смекчават и заличават.
В този контекст в точка 81 от това решение Съдът отбелязва, че е особено трудно да се установи вредата, която подобен преходен режим би могъл да нанесе на съответните държавни служители, предвид по-специално броя на съответните държавни служители и липсата на валидна референтна система, която би позволила съпоставката между държавните служители в по-благоприятно положение и тези в по-неблагоприятно положение.
Що се отнася до периода преди влизането в сила на новата национална правна уредба, в точка 96 от посоченото решение Съдът заключава, че изчислено въз основа на най-високата стъпка в съответната степен доплащане към възнаграждението се прилага само при наличието на валидна референтна система и че такава референтна система не съществува в контекста на предишния федерален закон за заплатите на държавните служители, тъй като дискриминационните му аспекти могат потенциално да засегнат всички държавни служители.
С оглед на тези примери от съдебната практика обаче следва да се приеме, че доколкото мярка като разглежданата в главното производство отговаря на необходимостта да се осигури защита на придобитите права в контекст, който се характеризира по-специално както с голям брой засегнати държавни служители и съдии, така и с липсата на валидна референтна система, и не води до трайно запазване на основана на възрастта разлика в третирането, членове 2 и 6 от Директива 2000/78 допускат доплащане към възнаграждението — което цели за кратък период преди влизането в сила на новото законодателство, насочено към премахване на основаната на възраст дискриминация, да се гарантира на държавните служители и съдиите да получат заплащане, съответстващо на значимостта на изпълняваните от тях функции — да бъде свързано с такъв предишен режим на заплащане.
При тези обстоятелства и при условие че запитващата юрисдикция извърши съответните проверки, не изглежда разглежданата в главното производство мярка да надхвърля необходимото за постигането на наложената от Основния закон цел за осигуряване на подходящо заплащане на служителите и съдиите на Провинция Саксония-Анхалт.
Ето защо на първия и втория въпрос следва да се отговори, че членове 2 и 6 от Директива 2000/78 трябва да се тълкуват в смисъл, че доколкото отговаря на необходимостта да се осигури защита на придобитите права в контекст, който се характеризира по-специално както с голям брой засегнати държавни служители и съдии, така и с липсата на валидна референтна система, и доколкото не води до трайно запазване на основана на възрастта разлика в третирането, е допустима мярка, с която, за да се осигури подходящо възнаграждение, на държавните служители и съдиите се предоставя доплащане към възнаграждението в размер на процент от основната заплата, която преди това са получавали по-специално въз основа на стъпка на основната заплата, определена за всяка степен при назначаването им в зависимост от тяхната възраст.
По третия, четвъртия и петия въпрос
С въпроси от трети до пети, които също следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 9 от Директива 2000/78 и принципите на равностойност и ефективност трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат държава членка да определи, че началният момент на двумесечен преклузивен срок за подаване на искане за обезщетение за вредите, произтичащи от мярка, представляваща основана на възраст дискриминация, е датата на обявяване на решение на Съда, с което се установява дискриминационният характер на подобна мярка, по-специално когато в посочената държава членка съществува спор относно възможността произтичащите от това решение изводи да бъдат приложени към съответната мярка.
В самото начало следва да се отбележи, че е безспорно, че AGG транспонира Директива 2000/78 в германското право, че член 15, параграф 2 от AGG цели да допринесе за изпълнението на задълженията на Федерална република Германия по член 17 от тази директива и че на това основание тази разпоредба от AGG предвижда обезщетение за неимуществените вреди, причинени от дискриминация, основана на възраст.
От материалите по делото, с които разполага Съдът, е видно, че получаването на такова обезщетение зависи единствено от доказването на наличието на дискриминация, че съгласно постоянната национална съдебна практика вредата се оценява във фиксиран размер от 100 EUR месечно за периода, през който е продължила дискриминацията, и съгласно член 15, параграф 4 от AGG правата по член 15, параграф 2 от AGG трябва да бъдат предявени пред работодателя писмено в срок от два месеца, считано от момента, в който служителят е узнал за дискриминацията.
Съгласно практиката на Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Германия) началният момент на този срок е определен за случаи като разглежданите в главното производство от датата на обявяване на решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
).
При тези условия следва да се провери дали продължителността на този срок и определянето на 8 септември 2011 г. за начало на срока отговарят на изискванията, произтичащи от член 9 от Директива 2000/78 и на принципите на равностойност и ефективност.
Съгласно тази разпоредба държавите членки трябва по-специално да гарантират, че административните процедури за привеждане в изпълнение на задълженията по Директива 2000/78 са достъпни за всички лица, които считат себе си за засегнати поради неприлагането спрямо тях на принципа на равно третиране.
Така от посочената разпоредба следва, че правото на Съюза не урежда въпроса за сроковете за предприемане на действия с цел осигуряване спазването на задълженията по тази директива (решение от 8 юли 2010 г., Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, т.
).
Съгласно постоянната съдебна практика вътрешният правен ред на всяка държава членка трябва да уреди такива процесуални правила, при условие че тези правила не са по-неблагоприятни от процесуалните правила, които уреждат сходни вътрешноправни съдопроизводства (принцип на равностойност) и не правят практически невъзможно или прекалено трудно упражняването на субективните права, предоставени от правния ред на Съюза (принцип на ефективност) (вж. в този смисъл решение от 8 юли 2010 г., Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, т.
).
Съдът вече е имал повод да постанови, че член 9 от Директива 2000/78 допуска срок като предвидения в член 15, параграф 4 от AGG, при условие че, от една страна, този срок не е по-неблагоприятен от срока за сходни вътрешноправни искове или жалби, и от друга страна, определянето на момента, от който започва да тече срокът, не прави невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени с тази директива (вж. в този смисъл решение от 8 юли 2010 г., Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, т.
).
Що се отнася до съвместимостта на член 15, параграф 4 от AGG с принципа на равностойност, Съдът констатира също че възможността да се получи обезщетение за имуществените и неимуществените вреди, претърпени вследствие на нарушение на забраната за дискриминация, основана на раса или етнически произход, религия или убеждения, увреждане, възраст или сексуална идентичност, е въведена с AGG и че следователно преди приемането на този закон не са съществували еквивалентни процедури в точния смисъл на думата (решение от 8 юли 2010 г., Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, т.
). Тази констатация, изглежда, се потвърждава от материалите по делото, с които разполага Съдът.
Освен това от същите материали по делото е видно, че позоваване на предоставените с член 15, параграф 2 от AGG права може да се направи независимо от публичния или частния характер на трудовото правоотношение и от това дали тези отношения са обхванати от колективен трудов договор.
При тези условия запитващата юрисдикция следва да провери дали исковете, посочени в третия преюдициален въпрос, които, изглежда, са свързани с парични претенции, специфични за трудовите правоотношения в публичната администрация, са сходни с искането за обезщетение, предявено на основание член 15 от AGG, и съдържат по-благоприятни процесуални правила, като се имат предвид особеностите на разглежданите производства (вж. в този смисъл решение от 8 юли 2010 г., Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, т.
).
Всъщност единствено запитващата юрисдикция е пряко запозната с процесуалните правила за такива искове в областта на правото на публичната служба и поради това най-добре може да разгледа както предмета, така и основните характеристики на евентуалните сходни производства по вътрешното право (вж. в този смисъл решение от 8 юли 2010 г., Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, т.
).
За целите на тази проверка трябва да се припомни, че спазването на този принцип предполага спорната национална правна норма да се прилага еднакво към производствата във връзка с нарушаване на правото на Съюза и към тези във връзка с нарушаване на вътрешното право със сходни предмет и основание (вж. в този смисъл решение от 20 септември 2018 г., Rudigier,
C‑518/17
,
EU:C:2018:757
, т.
и цитираната съдебна практика).
Във връзка с принципа на ефективност Съдът многократно припомня, че всеки случай, в който се поставя въпросът дали национална процесуална разпоредба прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правото на Съюза, трябва да се анализира, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство, за неговото развитие и за неговите особености пред различните национални инстанции. В това отношение следва, ако е необходимо, да се вземат предвид по-конкретно принципът за гарантиране на правото на защита, принципът на правната сигурност и правилното протичане на производството (решение от 21 декември 2016 г.,TDC,
C‑327/15
,
EU:C:2016:974
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно постоянната съдебна практика определянето на преклузивни срокове принципно отговаря на изискването за ефективност, доколкото представлява приложение на основния принцип на правната сигурност, който осигурява закрила както на заинтересованото лице, така и на съответната администрация. Всъщност такива срокове по принцип не могат да направят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза. Все пак за националните правни уредби, които попадат в приложното поле на правото на Съюза, държавите членки са длъжни да определят сроковете в зависимост по-конкретно от значимостта на приеманите решения за заинтересованите лица, сложността на приложимите производства и законодателни актове, броя на лицата, които могат да бъдат засегнати, и другите публични или частни интереси, които трябва да се вземат предвид. При това условие държавите членки могат свободно да предвиждат срокове с по-малка или по-голяма продължителност (решение от 21 декември 2016 г., TDC,
C‑327/15
,
EU:C:2016:974
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася по-специално до член 15, параграф 4 от AGG, който предвижда двумесечен срок за подаване на жалба до работодателя, Съдът е постановил, че не изглежда продължителността на този преклузивен срок да може да направи практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 8 юли 2010 г., Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, т.
и
).
Що се отнася до началния момент на преклузивния срок, Съдът е имал повод да подчертае, че той не може да бъде определен така, че работникът да не е в състояние да узнае в този срок за наличието или значимостта на дискриминацията, на която е станал жертва, което би довело до невъзможност да предяви правата си (вж. в този смисъл решение от 8 юли 2010 г., Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, т.
).
В това отношение Съдът уточнява, че доколкото моментът, от който започва да тече предвиденият в член 15, параграф 4 от AGG срок, е моментът, когато работникът е узнал за твърдяната дискриминация, тази разпоредба не би могла да направи практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 8 юли 2010 г., Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, т.
).
Всъщност Съдът не счита за прекомерно затруднение, ако по-специално преклузивните срокове се обвържат с датата, на която заинтересованото лице е узнало или най-малкото е трябвало да узнае за твърдяната дискриминация (вж. в този смисъл решение от 7 ноември 2019 г., Flausch и др.,
C‑280/18
,
EU:C:2019:928
, т.
).
От припомнената в точки 71—73 от настоящото решение съдебна практика обаче следва, че за да може дадено лице да узнае за наличието или значимостта на дискриминацията, на която е станало жертва, то трябва да може да се запознае едновременно с разликата в третирането, на която е подложено, със съображенията за тази разлика в третирането и с дискриминационния характер на разликата в третирането поради тези съображения.
В случая, доколкото предишният федерален закон за заплатите на държавните служители предвижда, че стъпката на основната заплата на държавен служител или съдия в рамките на всяка длъжностна степен се определя при назначаването му в зависимост от възрастта му, ищците в главното производство са можели от момента на назначаването си да узнаят както разликата в третирането, на която са били подложени, така и съображенията за това.
За сметка на това в делата по главното производство, изглежда, не се оспорва, че към датата на назначаването им ищците не са знаели, нито са можели да узнаят за дискриминационния характер на разликата в третирането, на която са били подложени поради тази съображения. Всъщност от актовете за преюдициално запитване е видно, че те са узнали за него едва малко преди подаването на жалбите им по административен ред.
Тогава се поставя въпросът дали ищците в главното производство са можели да узнаят за посочения дискриминационен характер, считано от деня на обявяване на решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), както постановява Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд), с мотива че релевантните правни обстоятелства са били установени достатъчно ясно в това решение.
В това отношение Съдът е постановил, че с обявяването на решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), се изясняват и уточняват естеството и обхватът на възложеното на държавите членки с член 2, параграф 2 и член 6, параграф 1 от Директива 2000/78 задължение по отношение на национална правна уредба като съдържащата се в предишния федерален закон за заплатите на държавните служители (решение от 19 юни 2014 г., Specht и др.,
C‑501/12—C‑506/12, C‑540/12 и C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
, т.
).
Безспорно е, че Провинция Саксония-Анхалт към онзи момент не е уведомила служителите си за постановяването на това решение, а то е било достъпно в самия ден на обявяването му на уебсайта на Съда. Освен това от актовете за преюдициално запитване е видно, че посоченото решение е било разпространено както сред широката общественост посредством германските медии, така и сред членовете на синдикат, който представлява служителите на тази провинция.
Запитващата юрисдикция уточнява, че от 10667 искания за плащане на обезщетение по член 15, параграф 2 от AGG, подадени до органите на посочената провинция, 7071 са отхвърлени, сред които 6516 поради късното им подаване с оглед на срока, предвиден в член 15, параграф 4 от AGG. Така в този срок били подадени 4151 от тези молби, от които над 700 от синдикат, действащ за своите членове.
Запитващата юрисдикция припомня, че през релевантния за главното производство период за служителите и съдиите на Провинция Саксония-Анхалт не се прилага правната уредба, разглеждана по делото, по което е постановено решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), а тази по делата, по които са постановени решения от 19 юни 2014 г., Specht и др. (
C‑501/12—C‑506/12, C‑540/12 и C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
), и от 9 септември 2015 г., Unland (
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
).
Тя подчертава, че след обявяването на решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), Провинция Саксония-Анхалт, подобно на федералното министерство на вътрешните работи в циркулярните си писма от 27 януари 2012 г. и 23 март 2012 г., приема, че произтичащите от това решение изводи не могат да се приложат към положението на служителите или съдиите на служба в нея, тъй като се отнасят само до договорно наетите служители.
Запитващата юрисдикция уточнява, че това становище се споделя от по-голямата част от германските административни съдилища до обявяването на съдебни решения от 19 юни 2014 г., Specht и др. (
C‑501/12—C‑506/12, C‑540/12 и C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
), и от 9 септември 2015 г., Unland (
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
), като дадените от Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд) разяснения са направени едва след обявяването на съдебното решение от 19 юни 2014 г., Specht и др. (
C‑501/12—C‑506/12, C‑540/12 и C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
).
Така според запитващата юрисдикция релевантните в главното производство правни обстоятелства са изяснени едва след и при разглеждането на последователните решения на Съда и до обявяването на решения от 19 юни 2014 г., Specht и др. (
C‑501/12—C‑506/12, C‑540/12 и C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
, т.
), и от 9 септември 2015 г., Unland (
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
, т.
и
) тези обстоятелства не са били установени достатъчно ясно.
Накрая, от актовете за преюдициално запитване е видно, че ищците в главното производство нито са се запознали бързо с решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), нито са преценили значението му за собственото им възнаграждение.
От тези обстоятелства, и по-специално от обстоятелството, че няколко хиляди служители и съдии на Провинция Саксония-Анхалт са подали исканията си в срока по член 15, параграф 4 от AGG, ясно личи, че началният момент на този срок, както е определен в случая, не прави практически невъзможно упражняването на правата, предоставени с член 15, параграф 2 от AGG.
За сметка на това, както, изглежда, счита запитващата юрисдикция, други обстоятелства сочат, че при описаните в нея особени обстоятелства упражняването на тези права от страна на служителите и съдиите на Провинция Саксония-Анхалт е било прекомерно трудно, тъй като началният момент е бил определен така, че е била налице опасност те да не узнаят в двумесечния срок за наличието или значимостта на дискриминацията, на която са станали жертва.
Всъщност в точки 81—84 от настоящото решение бе припомнено, че решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), не се отнася до националната правна уредба, приложима към ищците в главното производство, Провинция Саксония-Анхалт и компетентните федерални органи са считали, след обявяването на решението, че произтичащите от него изводи не са били приложими към положението на държавните служители и съдиите и до обявяването на решенията от 19 юни 2014 г., Specht и др. (
C‑501/12—C‑506/12, C‑540/12 и C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
, т.
), и от 9 септември 2015 г., Unland (
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
, т.
и
), по-голямата част от германските административни съдилища са споделяли това становище.
При тези обстоятелства запитващата юрисдикция, изглежда, основателно приема, че въпреки поясненията и уточненията, направени с решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), относно естеството и обхвата на задължението на държавите членки по член 2, параграф 2 и член 6, параграф 1 от Директива 2000/78, нито за компетентните органи на Провинция Саксония-Анхалт, нито за компетентните федерални органи, нито за по-голямата част от германските административни съдилища са били изяснени с обявяването на това решение в достатъчна степен правните обстоятелства, релевантни за преценката на съвместимостта на правилата относно възнагражденията на служителите и съдиите на Провинция Саксония-Анхалт с тези разпоредби.
При тези обстоятелства изглежда, че съществува опасност служителите и дори съдиите на Провинция Саксония-Анхалт да не могат да узнаят в срок от два месеца, считано от обявяването на решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), за наличието или значимостта на дискриминацията, на която са станали жертва.
Наличието на такава опасност, изглежда, се потвърждава както от факта, че според констатациите на запитващата юрисдикция ищците в главното производство не са преценили незабавно значението на това решение по отношение на собствените им възнаграждения, така и от отхвърлянето поради просрочие на повече от 60 % от жалбите по административен ред, подадени от служителите и от съдиите пред Провинция Саксония-Анхалт.
Така тези обстоятелства дават основание за съмнение, че при определянето на началния момент на срока по член 15, параграф 4 от AGG в деня на обявяването на решение от 8 септември 2011 г., Hennigs и Mai (
C‑297/10 и C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), са отчетени в достатъчна степен посочените в точка 69 от настоящото решение критерии, по-специално тези относно сложността на приложимото законодателство и броя на лицата, които могат да бъдат засегнати.
Все пак запитващата юрисдикция, която единствена е пряко запозната със споровете по главните производства, трябва с оглед на всички релевантни фактически и правни обстоятелства да извърши необходимите проверки, за да определи дали началният момент на срока, предвиден в член 15, параграф 4 от AGG, е определен така, че е прекомерно трудно служителите и съдиите на Провинция Саксония-Анхалт да упражнят правата си, предоставени им с член 15, параграф 2 от AGG.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на въпроси от трети до пети следва да се отговори, че принципът на ефективност трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска държава членка да определи, че началният момент на двумесечен преклузивен срок за подаване на искане за обезщетение за вредите, произтичащи от мярка, представляваща основана на възраст дискриминация, е датата на обявяване на решение на Съда, с което се установява дискриминационният характер на подобна мярка, когато има опасност съответните лица да не са можели да узнаят в посочения срок за наличието или значимостта на дискриминацията, на която са станали жертва. Това може да е така по-специално когато в посочената държава членка съществува спор относно възможността към съответната мярка да се приложат изводите, произтичащи от това решение.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

1)
Членове 2 и 6 от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите трябва да се тълкуват в смисъл, че доколкото отговаря на необходимостта да се осигури защита на придобитите права в контекст, който се характеризира по-специално както с голям брой засегнати държавни служители и съдии, така и с липсата на валидна референтна система и доколкото не води до трайно запазване на основана на възрастта разлика в третирането, е допустима мярка, с която, за да се осигури подходящо възнаграждение, на държавните служители и съдиите се предоставя доплащане към възнаграждението в размер на процент от основната заплата, която преди това са получавали по-специално въз основа на стъпка на основната заплата, определена за всяка степен при назначаването им в зависимост от тяхната възраст.

2)
Принципът на ефективност трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска държава членка да определи, че началният момент на двумесечен преклузивен срок за подаване на искане за обезщетение за вредите, произтичащи от мярка, представляваща основана на възраст дискриминация, е датата на обявяване на решение на Съда, с което се установява дискриминационният характер на подобна мярка, когато има опасност съответните лица да не са можели да узнаят в посочения срок за наличието или значимостта на дискриминацията, на която са станали жертва. Това може да е така по-специално когато в посочената държава членка съществува спор относно възможността към съответната мярка да се приложат изводите, произтичащи от това решение.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.