CELEX: 62021CJ0338
Ennakkoratkaisupyyntö
Asetus (EU) N:o 604/2013
Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittäminen
27 artikla
Turvapaikanhakijasta tehtyyn siirtopäätökseen kohdistettu oikeussuojakeino
29 artikla
Siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkääminen
Siirron määräaika
Siirron täytäntöönpanon määräajan katkeaminen
Direktiivi 2004/81/EY
Oleskelulupa, joka myönnetään yhteistyötä toimivaltaisten viranomaisten kanssa tekeville kolmansien maiden kansalaisille, jotka ovat ihmiskaupan uhreja tai jotka ovat joutuneet laittomassa maahantulossa avustamisen kohteiksi
6 artikla
Harkinta-aika
Kielto panna maastapoistamistoimenpide täytäntöön
Oikeussuojakeinot

Ennakkoratkaisupyyntö koskee kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja  ‑menettelyjen vahvistamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 604/2013 (EUVL 2013, L 180, s. 31; jäljempänä Dublin III  ‑asetus) 27 artiklan 3 kohdan ja 29 artiklan 1 ja 2 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asioissa, joissa vastakkain ovat yhtäältä Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (oikeus- ja turvallisuusasioista vastaava valtiosihteeri, Alankomaat; jäljempänä valtiosihteeri) ja toisaalta kolmansien maiden kansalaiset S.S., N.Z. ja S.S. ja jotka koskevat valtiosihteerin päätöksiä jättää mainittujen henkilöiden kansainvälistä suojelua koskevat hakemukset tutkimatta ja määrätä heidät siirrettäviksi Italiaan.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Direktiivi 2004/81/EY
Oleskeluluvasta, joka myönnetään yhteistyötä toimivaltaisten viranomaisten kanssa tekeville kolmansien maiden kansalaisille, jotka ovat ihmiskaupan uhreja tai jotka ovat joutuneet laittomassa maahantulossa avustamisen kohteiksi, 29.4.2004 annetun neuvoston direktiivin 2004/81/EY (EUVL 2004, L 261, s. 19) 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on määritellä ehdot, jotka koskevat määräaikaisten oleskelulupien myöntämistä sellaisille kolmansien maiden kansalaisille, jotka tekevät yhteistyötä ihmiskaupan tai laittoman maahantulon avustamisen torjumiseksi, jolloin niiden lupien voimassaoloaika liittyy asiaankuuluvien kansallisten menettelyjen kestoon.”
Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämä direktiivi ei estä jäsenvaltioita antamasta tai pitämästä voimassa tässä direktiivissä tarkoitettujen henkilöiden kannalta suotuisampia säännöksiä.”
Direktiivin 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kyseisille kolmannen maan kansalaisille annetaan harkinta-aika, jotta he voivat toipua kokemuksistaan ja päästä rikoksiin syyllistyneiden henkilöiden vaikutuspiiristä niin, että he kykenevät tekemään perustellun päätöksen siitä, tekevätkö he yhteistyötä toimivaltaisten viranomaisten kanssa.
Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun harkinta-ajan kesto ja alkamishetki määritellään kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
2.      Harkinta-ajan kuluessa ja siihen asti, kun toimivaltaiset viranomaiset ovat tehneet päätöksen, asianomaisilla kolmannen maan kansalaisilla on oikeus saada 7 artiklassa tarkoitettu kohtelu, eikä heitä koskevaa maastapoistamistoimenpidettä saa panna täytäntöön.
3.      Harkinta-aika ei anna kyseiselle henkilölle tämän direktiivin mukaista oleskeluoikeutta.
4.      Jäsenvaltio voi milloin tahansa keskeyttää harkinta-ajan – – jos tämä on tarpeen yleiseen järjestykseen ja kansallisen turvallisuuden suojaamiseen liittyvistä syistä.”
Saman direktiivin 7 artiklassa määritellään kohtelu, jota asianomaisille kolmansien maiden kansalaisille myönnetään ennen oleskeluluvan myöntämistä.
Direktiivin 2004/81 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Harkinta-ajan päätyttyä, tai aiemmin, mikäli toimivaltaiset viranomaiset katsovat asianomaisen kolmannen maan kansalaisen jo tällöin täyttävän b alakohdassa säädetyt edellytykset, jäsenvaltioiden on harkittava,
a)      onko hänen oleskeluansa jäsenvaltion alueella syytä jatkaa tutkinnallisista tai oikeuskäsittelyyn liittyvistä syistä;
b)      onko hän selvästi halukas tekemään yhteistyötä; ja
c)      onko hän katkaissut kaikki siteet henkilöihin, joita epäillään teoista, jotka voidaan katsoa 2 artiklan b ja c alakohdassa tarkoitetuiksi rikoksiksi.
2.      Oleskeluluvan myöntäminen edellyttää 1 kohdan mukaisten ehtojen täyttymistä, sanotun kuitenkaan vaikuttamatta yleiseen järjestykseen ja kansallisen turvallisuuden suojaamiseen liittyviin syihin.
3.      Oleskelulupa on voimassa vähintään kuusi kuukautta, sanotun kuitenkaan vaikuttamatta – – oleskeluluvan peruuttamista koskeviin säännöksiin. Oleskelulupa uusitaan, jos tämän artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset edelleen täyttyvät.”

Dublin III

‑
a
setus
Dublin III  ‑asetuksen johdanto-osan neljännessä ja viidennessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(4)      Lisäksi [Eurooppa-neuvoston Tampereella 15. ja 16.10.1999 pidetyn erityiskokouksen] päätelmissä todetaan, että yhteiseen eurooppalaiseen turvapaikkajärjestelmään olisi lyhyellä aikavälillä sisällyttävä selkeä ja toimiva menettely turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa olevan valtion määrittämiseksi.
(5)      Tällaisen menettelyn perusteiden olisi sekä jäsenvaltioiden että asianomaisten henkilöiden kannalta oltava puolueettomat ja oikeudenmukaiset. Menettelyn mukaisesti olisi erityisesti voitava määrittää nopeasti hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, jotta voidaan taata hakijoille tehokas pääsy kansainvälisen suojelun myöntämistä koskeviin menettelyihin ja jotta ei vaaranneta kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten käsittelyn nopeutta koskevan tavoitteen saavuttamista.”
Kyseisen asetuksen VI luvun, jonka otsikko on ”Vastaanotto- ja takaisinottomenettelyt”, IV jaksoon, jonka otsikko on ”Menettelylliset takeet”, sisältyvän 27 artiklan, jonka otsikko puolestaan on ”Oikeussuojakeinot”, 1, 3 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Hakijalla – – on oltava oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin niin, että hänellä on mahdollisuus hakea muutosta siirtopäätökseen tai sen uudelleen käsittelyä tuomioistuimessa sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta.
– –
3.      Siirtopäätöksiin kohdistuvien muutoksenhaun ja uudelleen käsittelyä koskevien hakemusten osalta jäsenvaltioiden on kansallisessa laissaan säädettävä, että
a)      muutoksenhaku tai uudelleen käsittely antaa asianomaiselle henkilölle oikeuden jäädä asianomaiseen jäsenvaltioon, kunnes muutoksenhaun tai uudelleen käsittelyn tulos on selvillä; tai
b)      siirto lykkääntyy automaattisesti tietyn kohtuullisen ajan, jonka kuluessa tuomioistuimen on päätettävä tarkasteltuaan asiaa perusteellisesti, onko muutoksenhaulla tai uudelleen käsittelyllä lykkäävä vaikutus; tai
c)      asianomaisella henkilöllä on mahdollisuus pyytää kohtuullisen ajan kuluessa tuomioistuinta lykkäämään siirtopäätöksen täytäntöönpanoa, kunnes hänen muutoksenhakunsa tai uudelleen käsittelyn tulos on selvillä. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että käytettävissä on tehokkaat oikeussuojakeinot, lykkäämällä siirtoa, kunnes päätös ensimmäisestä lykkäyspyynnöstä on tehty. Päätös siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkäämisestä on tehtävä kohtuullisen ajan kuluessa siten, että lykkäyspyyntöä voidaan tarkastella perusteellisesti. Päätös siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkäämättä jättämisestä on perusteltava.
4.      Jäsenvaltiot voivat säätää, että toimivaltaiset viranomaiset voivat viran puolesta lykätä siirtopäätöksen täytäntöönpanoa kunnes muutoksenhaun tai uudelleen käsittelyn tulos on selvillä.”
Asetuksen VI luvun VI jaksoon, jonka otsikko on ”Siirrot”, sisältyvän 29 artiklan, jonka otsikko puolestaan on ”Yksityiskohtaiset säännöt ja määräajat”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Hakijan – – siirto pyynnön esittäneestä jäsenvaltiosta hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaan jäsenvaltioon tapahtuu pyynnön esittäneen jäsenvaltion kansallisen lain mukaisesti ja sen jälkeen kun asianomaiset jäsenvaltiot ovat päässeet asiasta yhteisymmärrykseen ja heti kun se on käytännössä mahdollista, kuitenkin viimeistään kuuden kuukauden kuluessa siitä, kun toinen jäsenvaltio on suostunut pyyntöön ottaa asianomainen henkilö vastaan tai takaisin tai muutoksenhaun tai uudelleen käsittelyn johdosta annetun lopullisen päätöksen tekemisestä, jos sillä on lykkäävä vaikutus 27 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
– –
2.      Jos siirtoa ei toteuteta kuuden kuukauden määräajan kuluessa, hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio vapautuu velvoitteestaan ottaa asianomainen henkilö vastaan tai takaisin, ja vastuu siirtyy pyynnön esittäneelle jäsenvaltiolle. Määräaikaa voidaan jatkaa enintään yhteen vuoteen, jos siirtoa ei voida suorittaa asianomaisen henkilön vangitsemisen vuoksi, tai enintään kahdeksaantoista kuukauteen, jos asianomainen henkilö on paennut viranomaisia.”

Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymys
Pääasioiden vastapuolet ovat tehneet Alankomaissa peräkkäin kahdentyyppisiä oleskelulupahakemuksia.
Ensinnäkin he hakivat 19.4., 5.9. ja 7.10.2019 kansainvälistä suojelua Alankomaissa. Valtiosihteeri pyysi Italian viranomaisia ottamaan heidät vastaan tai takaisin. Nämä viranomaiset hyväksyivät 12.6., 20.11. ja 28.11.2019 kyseiset pyynnöt nimenomaisesti tai implisiittisesti.
Valtiosihteeri päätti 1.8.2019, 17.1.2020 ja 8.2.2020 jättää pääasioiden vastapuolten kansainvälistä suojelua koskevat hakemukset tutkimatta ja määrätä heidät siirrettäviksi Italiaan.
Pääasioiden vastapuolet nostivat näistä päätöksistä kumoamiskanteet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimissa.
Nämä tuomioistuimet kumosivat mainitut päätökset 21.11.2019, 1.9.2020 ja 16.9.2020 muun muassa sillä perusteella, että Dublin III  ‑asetuksen 29 artiklan 1 kohdassa säädetty siirron määräaika oli päättynyt ja että Alankomaiden kuningaskunta oli siis nyt vastuussa pääasioiden vastapuolten jättämien kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten käsittelystä. Mainitut tuomioistuimet myös määräsivät valtiosihteerin tekemään uudet päätökset näistä kansainvälistä suojelua koskevista hakemuksista.
Valtiosihteeri valitti kyseisten tuomioistuinten antamista tuomioista Raad van Stateen (ylin hallintotuomioistuin, Alankomaat) eli ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen. Valtiosihteeri haki valitustensa yhteydessä turvaamistoimia, jotta yhtäältä valtiosihteerin ei tarvitsisi tehdä uutta päätöstä ennen kuin valitukset olisi ratkaistu ja jotta toisaalta siirron määräaikaa lykättäisiin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin hyväksyi nämä hakemukset 22.4., 21.9. ja 16.11.2020.
Toiseksi pääasioiden vastapuolet tekivät 1.10.2019, 21.2.2020 ja 4.3.2020 ilmiannon ihmiskaupasta, jonka uhreja he väittivät olleensa Alankomaissa tai Italiassa. Valtiosihteeri piti näitä ilmiantoja tilapäisistä humanitaarisista syistä myönnettävää oleskelulupaa koskevina hakemuksina.
Valtiosihteeri hylkäsi nämä hakemukset 7.10.2019, 3.3.2020 ja 6.4.2020 tekemillään päätöksillä.
Pääasioiden vastapuolet hakivat 4.11.2019, 30.3.2020 ja 6.4.2020 oikaisua näihin päätöksiin. Valtiosihteeri hylkäsi kyseisiin päätöksiin kohdistetut oikaisuvaatimukset tai nämä vaatimukset peruutettiin 16.12.2019, 22.4.2020 ja 28.8.2020.
Valtiosihteeri väittää siirtopäätökset kumonneista tuomioista tekemiensä valitusten tueksi, että Dublin III  ‑asetuksen 29 artiklassa säädetty siirron määräaika keskeytyy sovellettavan kansallisen säännöstön nojalla, kun on haettu oikaisua päätökseen evätä kolmannen maan kansalaiselta oleskelulupa, joka perustuu ihmiskaupan uhrin asemaan.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että Dublin III  ‑asetuksen 27 artiklan 3 kohdan ja 29 artiklan sanamuodon mukainen tulkinta merkitsisi sitä, että nämä säännökset ovat esteenä sellaiselle säännöstölle, jonka mukaan tällaisen oikaisuvaatimuksen jättäminen johtaa aiemmin tehdyn siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkäämiseen ja siirron määräajan katkeamiseen.
Kyseinen tuomioistuin katsoo kuitenkin, että neljä perustetta puoltavat vastakkaista ratkaisua.
Ensinnäkin tällainen ratkaisu olisi tarpeen, jotta voidaan varmistaa Dublin III  ‑asetuksen ja direktiivin 2004/81 tehokas vaikutus ja samalla välttää oikeuksien väärinkäyttö. Olisi nimittäin käytännössä vaikeaa kyetä tutkimaan oleskelulupahakemus ja sitten oikaisuvaatimus ennen siirron määräajan päättymistä silloin, kun hakijasta on aiemmin tehty siirtopäätös. Niinpä siirron määräajan lykkäämättä jättäminen tilanteessa, jossa on vaadittu oikaisua päätökseen evätä kolmannen maan kansalaiselta ihmiskaupan uhrin asemaan perustuva oleskelulupa, edistäisi forum shoppingia ja kannustaisi kansallisia viranomaisia olemaan käsittelemättä ihmiskaupasta tehtyjä ilmiantoja riittävän huolellisesti.
Toiseksi Dublin III  ‑asetuksen 27 artiklan 3 kohdassa olevaa käsitettä ”siirtopäätös” on mahdollista tulkita siten, että sillä tarkoitetaan myös ”siirron tehokasta täytäntöönpanoa”. Oikeussuojakeino, joka estää tällaisen täytäntöönpanon, kuuluu tällöin kyseisen säännöksen soveltamisalaan ja johtaa siis siirron määräajan lykkäämiseen.
Kolmanneksi jäsenvaltio voi päättää siirron määräajan lykkäämisestä menettelyllisen itsemääräämisoikeutensa perusteella.
Neljänneksi Dublin III  ‑asetuksen 27 artiklan 3 kohdassa luetellut kolme vaihtoehtoa eivät ole toisiaan poissulkevia. Näin ollen se, että Alankomaiden kuningaskunta on päättänyt saattaa osaksi kansallista oikeuttaan kyseisen asetuksen 27 artiklan 3 kohdan c alakohdassa kuvatun vaihtoehdon, ei estä katsomasta, että pääasioissa kyseessä olevien kaltainen oikaisuvaatimus kuuluu mainitun asetuksen 27 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitetun vaihtoehdon soveltamisalaan.
Tässä tilanteessa Raad van State on päättänyt lykätä asioiden käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [Dublin III  ‑asetuksen] 27 artiklan 3 kohtaa ja 29 artiklaa tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä käsiteltävissä asioissa esillä olevan kaltaiselle kansalliselle sääntelylle, jossa jäsenvaltio on valinnut saattaa [tämän asetuksen] 27 artiklan 3 kohdan c alakohdan osaksi kansallista oikeutta mutta antanut myös ihmiskaupan uhrin oleskelupahakemusta koskevassa menettelyssä tehtyyn muuhun päätökseen kuin siirtopäätökseen kohdistuvalle oikaisuvaatimukselle tai kanteelle siirtopäätöksen täytäntöönpanoa lykkäävän vaikutuksen, joka estää väliaikaisesti tosiasiallisen siirron?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään pääasiallisesti, onko Dublin III  ‑asetuksen 29 artiklan 1 ja 2 kohtaa, luettuina yhdessä tämän asetuksen 27 artiklan 3 kohdan kanssa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan oikaisun vaatiminen päätökseen evätä kolmannen maan kansalaiselta ihmiskaupan uhrin asemaan perustuva oleskelulupa merkitsee yhtäältä kyseisestä kolmannen maan kansalaisesta aiemmin tehdyn siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä ja toisaalta kyseisen kolmannen maan kansalaisen siirtoa koskevan määräajan lykkäämistä tai katkeamista.
Dublin III  ‑asetuksen 29 artiklan 1 kohdassa säädetään, että asianomaisen henkilön siirto hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaan jäsenvaltioon tapahtuu vastaanotto- tai takaisinottopyynnön esittäneen jäsenvaltion kansallisen lain mukaisesti heti, kun se on käytännössä mahdollista, kuitenkin viimeistään kuuden kuukauden kuluessa siitä, kun toinen jäsenvaltio on suostunut pyyntöön ottaa asianomainen henkilö vastaan tai takaisin, tai muutoksenhaun johdosta annetun lopullisen päätöksen tekemisestä, jos sillä on lykkäävä vaikutus kyseisen asetuksen 27 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
Mainitun asetuksen 29 artiklan 2 kohdassa säädetään, että jos siirtoa ei toteuteta kuuden kuukauden määräajan kuluessa, kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio vapautuu velvoitteestaan ottaa asianomainen henkilö vastaan tai takaisin, ja vastuu siirtyy pyynnön esittäneelle jäsenvaltiolle.
Saman asetuksen 29 artiklan vaikutusten määrittämiseksi pääasioissa kyseessä olevien kaltaisessa tilanteessa, jossa sovellettavan kansallisen säännöstön tarkoituksena on helpottaa direktiivin 2004/81 soveltamista, on selvitettävä ensiksi, edellytetäänkö tässä direktiivissä tai ainakin sallitaanko siinä, että aiemmin tehdyn siirtopäätöksen täytäntöönpanoa lykätään, kunnes on selvillä tulos oikeussuojakeinosta, joka on kohdistettu päätökseen hylätä hakemus ihmiskaupan uhrin asemaan perustuvasta oleskeluluvasta.
Direktiivin 2004/81 1 artiklan mukaan tämän direktiivin tarkoituksena on määritellä ehdot, jotka koskevat määräaikaisten oleskelulupien myöntämistä sellaisille kolmansien maiden kansalaisille, jotka tekevät yhteistyötä ihmiskaupan tai laittoman maahantulon avustamisen torjumiseksi.
Kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että jokainen kolmannen maan kansalainen, josta voidaan kohtuudella katsoa, että hän voi olla tai on voinut olla ihmiskauppaan liittyvien rikosten uhri, saa harkinta-ajan, jonka kuluessa hän voi toipua kokemuksistaan ja päästä kyseisiin rikoksiin syyllistyneiden henkilöiden vaikutuspiiristä niin, että hän kykenee tekemään perustellun päätöksen siitä, tekeekö hän yhteistyötä toimivaltaisten viranomaisten kanssa vai ei (ks. vastaavasti tuomio 20.10.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ihmiskaupan uhrin maastapoistaminen), C‑66/21, EU:C:2022:809, 47 ja 49 kohta).
Mainitun direktiivin 6 artiklan 2 kohdassa säädetään, että harkinta-ajan kuluessa ja siihen asti, kun toimivaltaiset viranomaiset ovat tehneet päätöksen, asianomaisilla kolmannen maan kansalaisilla on oikeus saada direktiivin 7 artiklassa tarkoitettu kohtelu, eikä heitä koskevaa maastapoistamistoimenpidettä saa panna täytäntöön.
Direktiivin 2004/81 6 artiklan 2 kohdassa säädetty maastapoistamistoimenpiteen täytäntöönpanon kielto on muun muassa esteenä sille, että kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti myönnetyn harkinta-ajan kuluessa ja siihen asti, kunnes toimivaltaiset viranomaiset ovat tehneet päätöksen, pantaisiin täytäntöön siirtopäätös, joka Dublin III  ‑asetuksen nojalla on tehty kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvista kolmansien maiden kansalaisista (ks. vastaavasti tuomio 20.10.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ihmiskaupan uhrin maastapoistaminen), C‑66/21, EU:C:2022:809, 70 kohta).
Sitä vastoin missään direktiivin 2004/81 säännöksessä ei ensinnäkään säädetä kiellosta panna maastapoistamistoimenpide täytäntöön kyseisen harkinta-ajan päätyttyä tai toimivaltaisten viranomaisten tehtyä päätöksensä.
Lisäksi kyseisen direktiivin 6 artiklan 3 ja 4 kohdasta ilmenee yhtäältä, että harkinta-aika ei sellaisenaan anna kyseisen direktiivin mukaista oleskeluoikeutta, ja toisaalta, että asianomainen jäsenvaltio voi milloin tahansa keskeyttää harkinta-ajan muiden muassa yleiseen järjestykseen ja kansallisen turvallisuuden suojaamiseen liittyvistä syistä.
Toiseksi on huomattava, että mainittuun direktiiviin ei sisälly säännöstä sellaisista hallinnollisista tai tuomioistuimessa käytettävistä oikeussuojakeinoista, joita voitaisiin kohdistaa päätökseen hylätä hakemus ihmiskaupan uhrin asemaan perustuvasta oleskeluluvasta.
Koska direktiivin 2004/81 8 artiklassa kuitenkin sallitaan se, että asianomaiset kolmansien maiden kansalaiset saavat oleskeluluvan kyseisen artiklan 1 kohdassa säädetyin edellytyksin, Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklasta seuraa, että kolmannen maan kansalaisilla, joiden kyseiseen direktiiviin perustunut oleskelulupahakemus on hylätty, on oltava käytettävissään kyseisen hakemuksen hylkäämisestä tehtyyn päätökseen kohdistettava tehokas oikeussuojakeino, jotta heillä olisi muun muassa mahdollisuus vedota siihen, että toimivaltainen viranomainen on soveltanut kyseistä 8 artiklan 1 kohtaa virheellisesti (ks. vastaavasti tuomio 2.6.2022, Skeyes, C‑353/20, EU:C:2022:423, 49 ja 50 kohta).
Jos kyseessä olevasta alasta ei ole unionin sääntöjä, kunkin jäsenvaltion kansallisessa oikeusjärjestyksessä on menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaatteen nojalla annettava kyseistä oikeussuojakeinoa koskevat menettelysäännöt, kunhan nämä menettelysäännöt eivät ole unionin oikeuden piiriin kuuluvien tilanteiden osalta epäedullisempia kuin samankaltaisia kansallisen oikeuden piiriin kuuluvia tilanteita koskevat säännöt (vastaavuusperiaate), eivätkä ne ole sellaisia, että unionin oikeudessa annettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate) (ks. vastaavasti tuomio 10.3.2021, Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N., C‑949/19, EU:C:2021:186, 43 kohta ja tuomio 2.6.2022, Skeyes, C‑353/20, EU:C:2022:423, 52 kohta).
Niinpä on selvitettävä, onko jäsenvaltioilla tässä yhteydessä velvollisuus säätää, että päätökseen, jolla hylätään hakemus ihmiskaupan uhrin asemaan perustuvasta oleskeluluvasta, kohdistettu oikeussuojakeino, joka on mahdollisesti  muodoltaan ensin käytettävä hallinnollinen oikeussuojakeino, edellyttää aiemmin tehdyn maastapoistamistoimenpiteen täytäntöönpanon lykkäämistä sen takaamiseksi, että asianomaisella kolmannen maan kansalaisella on mahdollisuus jäädä kyseessä olevan jäsenvaltion alueelle, kunnes kyseisen oikeussuojakeinon käytön tulos on selvillä.
Tältä osin direktiivistä 2004/81 ilmenee ensinnäkin, että suojalla, joka tässä direktiivissä myönnetään kaikilta maastapoistamistoimenpiteiltä, mukaan lukien siirtopäätöksen täytäntöönpano, pyritään takaamaan yhtäältä se, että asianomaiset henkilöt voivat saada hyväkseen kohtelun, joka heille on kyseisen direktiivin 7 artiklan mukaan myönnettävä harkinta-ajan kuluessa, ja toisaalta se, etteivät nämä henkilöt joudu poistumaan sen jäsenvaltion alueelta, jossa he ovat tehneet ilmiannon ihmiskauppaan liittyvistä teoista, ennen kuin he edes ovat kyseisen harkinta-ajan kuluessa voineet ilmaista halukkuutensa tehdä yhteistyötä kyseisiä tekoja koskevassa rikostutkinnassa (ks. vastaavasti tuomio 20.10.2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Ihmiskaupan uhrin maastapoistaminen), C‑66/21, EU:C:2022:809, 61 ja 62 kohta).
Näin ollen  kyseisen suojan jatkamista ajanjaksolle, joka kuluu harkinta-ajan päättymisestä tai ihmiskaupan uhrin asemaan perustuvan oleskelulupahakemuksen hylkäävästä päätöksestä siihen, kunnes  tähän päätökseen kohdistetun oikeussuojakeinon käytön tulos on selvillä, ei voida pitää tarpeellisena direktiivillä 2004/81 jäsenvaltioille asetettujen väliaikaista suojaa koskevien velvoitteiden tehokkaan vaikutuksen takaamiseksi.
Tämän jälkeen on muistutettava, että siirtopäätöksen täytäntöönpano ei merkitse asianomaisen henkilön poistamista maasta kolmanteen maahan vaan hänen siirtoaan jäsenvaltioon, joka on velvollinen noudattamaan muiden muassa perusoikeuskirjaa ja kaikkia direktiivistä 2004/81 johtuvia velvoitteita.
Niinpä sellaisen henkilön tilannetta, johon on kohdistettu sekä ihmiskaupan uhrin asemaan perustuvan oleskelulupahakemuksen hylkäävä päätös että siirtopäätös, ei voida rinnastaa yleisesti sellaisen henkilön tilanteeseen, jonka osalta on painavia syitä uskoa, että poistaminen maasta kolmanteen maahan olisi vastoin palauttamiskiellon periaatetta, ja jolla on oltava käytettävissään suoraan lain nojalla lykkäävin vaikutuksin  oikeussuojakeino kyseisen maastapoistamisen mahdollistavan päätöksen täytäntöönpanoa vastaan sen estämiseksi, että ennen kyseisen oikeussuojakeinon käytön tuloksen  selviämistä ilmenee vakavaa ja korjaamatonta vahinkoa (ks. vastaavasti tuomio 18.12.2014, Abdida, C‑562/13, EU:C:2014:2453, 50 ja 52 kohta ja tuomio 19.6.2018, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, 54 kohta).
Lopuksi on todettava, että vaikka siirtopäätöksen täytäntöönpano voisikin merkitä poikkeuksellisesti tämänkaltaista vahinkoa, tällainen väite voidaan tutkia siirtopäätökseen tai sen täytäntöönpanoon kohdistetun oikeussuojakeinon yhteydessä eikä sellaisen oikeussuojakeinon yhteydessä, joka koskee päätöstä ihmiskaupan uhrin asemaan perustuvasta oleskelusta (ks. vastaavasti tuomio 17.12.2015, Tall, C‑239/14, EU:C:2015:824, 56–58 kohta ja tuomio 19.6.2018, Gnandi, C‑181/16, EU:C:2018:465, 55 ja 56 kohta).
Niinpä ihmiskaupan uhrin asemaan perustuvan oleskelulupahakemuksen hylkäävän päätöksen mahdollisen kumoamisen tehokkuus on tavallisesti voitava varmistaa riittävästi siten, että tällaisen kumoamisen jälkeen sallitaan asianomaisen henkilön palauttaminen kyseessä olevaan jäsenvaltioon asettamatta tälle jäsenvaltiolle velvollisuutta pidättyä Dublin III  ‑asetukseen perustuvan siirtopäätöksen täytäntöönpanosta, kunnes kyseiseen hylkäyspäätökseen kohdistetun oikeussuojakeinon käytön tulos on selvillä.
Näin ollen ei voida katsoa, että ihmiskaupan uhrin asemaan perustuvan oleskelulupahakemuksen hylkäävään päätökseen kohdistetun oikeussuojakeinon käytön tehokkuuden varmistaminen edellyttäisi, että aiemmin tehdyn siirtopäätöksen täytäntöönpano suljetaan pois ennen kuin kyseisestä oikeussuojakeinosta on annettu ratkaisu.
Direktiivin 2004/81 4 artiklassa kuitenkin säädetään, että tämä direktiivi ei estä jäsenvaltioita antamasta tai pitämästä voimassa tässä direktiivissä tarkoitettujen henkilöiden kannalta suotuisampia säännöksiä.
Niinpä direktiivi 2004/81 ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio päättää menettelyllisen itsemääräämisoikeutensa yhteydessä vahvistaa kyseisessä direktiivissä tarkoitetuille kolmansien maiden kansalaisille myönnettävää suojaa antamalla kyseiseen direktiiviin perustuvan oleskelulupahakemuksen hylkäävään päätökseen kohdistetulle hallinnolliselle tai tuomioistuimessa käytettävälle oikeussuojakeinolle aiemmin tehtyä siirtopäätöstä lykkäävän vaikutuksen, jotta kyseiset kolmansien maiden kansalaiset voivat jäädä sen alueelle, kunnes kyseisen oikeussuojakeinon käytön tulos on selvillä.
Näin ollen toiseksi on selvitettävä, onko Dublin III  ‑asetus esteenä sille, että jäsenvaltiot käyttävät harkintavaltaansa, joka niillä on direktiivin 2004/81 panemiseksi täytäntöön, säätämällä, että tähän direktiiviin perustuvaan päätökseen kohdistuva oikeussuojakeino edellyttää kyseistä lykkäävää vaikutusta sekä siirron määräajan lykkäämistä tai katkeamista.
Tältä osin on todettava, että vaikka Dublin III  ‑asetuksen 29 artiklan 1 ja 2 kohdasta ilmenee, että Euroopan unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut edistää siirtopäätösten nopeaa täytäntöönpanoa, sen tarkoituksena ei silti ole ollut asettaa kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten nopean käsittelyn vaatimusta tällaisen suojelun hakijoiden oikeussuojan edelle ja että se on säätänyt tämän suojelun varmistamiseksi, että kyseisten päätösten täytäntöönpanoa voidaan tietyissä tapauksissa lykätä (ks. vastaavasti tuomio 14.1.2021, The International Protection Appeals Tribunal ym., C‑322/19 ja C‑385/19, EU:C:2021:11, 88 kohta ja tuomio 22.9.2022, Saksan liittotasavalta (Viranomaisen päätös lykätä siirtopäätöksen täytäntöönpanoa), C‑245/21 ja C‑248/21, EU:C:2022:709, 40 ja 60 kohta).
Mainitun asetuksen 27 artiklan 3 kohdassa edellytetään täten, että jäsenvaltiot tarjoavat asianomaisille henkilöille oikeussuojakeinon, joka voi johtaa heihin kohdistetun siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkäämiseen (tuomio 22.9.2022, Saksan liittotasavalta (Viranomaisen päätös lykätä siirtopäätöksen täytäntöönpanoa), C‑245/21 ja C‑248/21, EU:C:2022:709, 41 kohta).
Tämän säännöksen mukaan jäsenvaltioiden on säädettävä joko ensinnäkin siitä, että siirtopäätökseen kohdistuvan  oikeussuojakeinon käyttö antaa asianomaiselle henkilölle oikeuden jäädä kyseisen päätöksen tehneeseen jäsenvaltioon, kunnes oikeussuojakeinon käytön tulos on selvillä; tai toiseksi siitä, että siirtopäätökseen kohdistuvan oikeussuojakeinon vireillepanon seurauksena siirto lykkääntyy automaattisesti tietyn kohtuullisen ajan, jonka kuluessa tuomioistuimen on päätettävä, onko oikeussuojakeinon käytöllä lykkäävä vaikutus; tai kolmanneksi siitä, että asianomaisella henkilöllä on mahdollisuus hakea siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä, kunnes hänen kyseiseen päätökseen kohdistamansa oikeussuojakeinon käytön tulos on selvillä (tuomio 22.9.2022, Saksan liittotasavalta (Viranomaisen päätös lykätä siirtopäätöksen täytäntöönpanoa), C‑245/21 ja C‑248/21, EU:C:2022:709, 42 kohta).
Lisäksi Dublin III  ‑asetuksen 27 artiklan 4 kohdassa täydennetään kyseistä säännöstä antamalla jäsenvaltioille lupa säätää, että toimivaltaiset viranomaiset voivat viran puolesta päättää lykätä siirtopäätöksen täytäntöönpanoa tapauksissa, joissa sen täytäntöönpanon lykkääminen ei perustu lakiin eikä tuomioistuinratkaisuun, jos kyseiseen täytäntöönpanoon liittyvät olosuhteet merkitsevät sitä, että asianomaiselle henkilölle on hänen tehokkaan oikeussuojansa varmistamiseksi annettava lupa jäädä siirtopäätöksen tehneen jäsenvaltion alueelle, kunnes tähän päätökseen kohdistetusta oikeussuojakeinosta on annettu lopullinen päätös (ks. vastaavasti tuomio 22.9.2022, Saksan liittotasavalta (Viranomaisen päätös lykätä siirtopäätöksen täytäntöönpanoa), C‑245/21 ja C‑248/21, EU:C:2022:709, 54 ja 61 kohta).
Siltä varalta, että siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkääminen johtuu Dublin III  ‑asetuksen 27 artiklan 3 tai 4 kohdan soveltamisesta, tämän asetuksen 29 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että siirron määräaika ei ala kulua vastaanotto- tai takaisinottopyynnön hyväksymisestä vaan poikkeuksellisesti siitä, kun siirtopäätökseen kohdistuvasta oikeussuojakeinosta on annettu lopullinen päätös (ks. vastaavasti tuomio 22.9.2022, Saksan liittotasavalta (Viranomaisen päätös lykätä siirtopäätöksen täytäntöönpanoa), C‑245/21 ja C‑248/21, EU:C:2022:709, 44 ja 49 kohta).
Hallinnollista tai tuomioistuimessa käytettävää oikeussuojakeinoa, joka kohdistetaan muuhun päätökseen kuin siirtopäätökseen, kuten ihmiskaupan uhrin asemaan perustuvan oleskelulupahakemuksen hylkäävään päätökseen, ei kuitenkaan voida pitää Dublin III  ‑asetuksen 27 artiklan 3 tai 4 kohdassa tarkoitettuna muutoksenhakuna tai uudelleen käsittelynä.
Kyseisen säännöksen sanamuodostakin nimittäin jo ilmenee, että tässä säännöksessä tarkoitetaan menettelyjä ”siirtopäätöksiin kohdistuvien muutoksenhaun ja uudelleen käsittelyä koskevien hakemusten osalta”. Näin ollen kyseiseen säännökseen sisältyvät viittaukset ”muutoksenhakuun” ja ”uudelleen käsittelyä koskevaan hakemukseen” on ymmärrettävä siten, että niissä viitataan ainoastaan kyseisen asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin siirtopäätökseen kohdistettuihin oikeussuojakeinoihin ja oikaisuihin.
Tällainen tulkinta on sitä paitsi johdonmukainen mainitun asetuksen 27 artiklan – jossa ei säännellä siirtopäätösten täytäntöönpanon yksityiskohtaisia sääntöjä vaan näihin päätöksiin kohdistettavissa olevia oikeussuojakeinoja – tarkoituksen kanssa.
On siis niin, että koska Dublin III  ‑asetuksen 29 artiklan 1 kohdan mukaan poikkeusta periaatteesta, jonka mukaan siirron määräaika alkaa kulua vastaanotto- tai takaisinottopyynnön hyväksymisestä, sovelletaan vain, kunnes on tehty lopullinen päätös muutoksenhausta tai uudelleen käsittelystä, jos näillä on lykkäävä vaikutus kyseisen asetuksen 27 artiklan 3 tai 4 kohdan mukaisesti, kyseistä poikkeusta ei voida soveltaa tapauksessa, jossa vaaditaan oikaisua tai kohdistetaan oikeussuojakeino ihmiskaupan uhrin asemaan perustuvan oleskelulupahakemuksen hylkäävään päätökseen, silloinkaan, kun tällaisen oikeussuojakeinon käyttö merkitsee kansallisen oikeuden mukaan oikeutta jäädä asianomaisen jäsenvaltion alueelle.
Tällaista oikeussuojakeinoa koskemaan ei etenkään voida ulottaa ratkaisua, johon unionin tuomioistuin päätyi 13.9.2017 antamassaan tuomiossa Khir Amayry (C‑60/16, EU:C:2017:675) ja 22.9.2022 antamassaan tuomiossa Saksan liittotasavalta (Viranomaisen päätös lykätä siirtopäätöksen täytäntöönpanoa) (C‑245/21 ja C‑248/21, EU:C:2022:709) niiden vaikutusten osalta, joita on kyseisen asetuksen 27 artiklan 4 kohtaan perustuvalla siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkäämisellä.
Tällainen ratkaisu nimittäin perustuu sen huomioon ottamiseen, että unionin lainsäätäjä on nimenomaisesti säätänyt siirtopäätökseen kohdistetun oikeussuojakeinon lykkäävästä vaikutuksesta, jonka tavoitteena on taata tehokas oikeussuoja henkilöille, joita tällainen päätös koskee, kyseisessä asetuksessa määritellyn kehyksen mukaisesti (ks. vastaavasti tuomio 22.9.2022, Saksan liittotasavalta (Viranomaisen päätös lykätä siirtopäätöksen täytäntöönpanoa), C‑245/21 ja C‑248/21, EU:C:2022:709, 61 kohta).
Se, että tämän tuomion 60 kohdassa mainittua poikkeusta ei voida soveltaa pääasioissa kyseessä olevien kaltaisessa tilanteessa, ei kuitenkaan merkitse millään tavoin sitä, että Dublin III  ‑asetus olisi esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan oikaisun vaatiminen päätökseen evätä kolmannen maan kansalaiselta direktiiviin 2004/81 perustuva oleskelulupa merkitsee kyseisestä kolmannen maan kansalaisesta aiemmin tehdyn siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä.
Kuten tämän tuomion 35 kohdasta ilmenee, ei nimittäin voida yleisesti sulkea pois sitä, että siirtopäätöksen täytäntöönpanoa voidaan pätevästi lykätä muissa kuin Dublin III  ‑asetuksen 27 artiklan 3 ja 4 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa.
Lisäksi on palautettava mieleen, että mainitulla asetuksella pyritään, kuten sen johdanto-osan neljännestä ja viidennestä perustelukappaleesta ilmenee, ottamaan käyttöön selkeä ja toimiva menettely, jonka perusteiden on sekä jäsenvaltioiden että asianomaisten henkilöiden kannalta oltava puolueettomat ja oikeudenmukaiset ja jonka mukaisesti olisi voitava määrittää nopeasti kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, jotta voidaan taata hakijoille tehokas pääsy tämän suojelun myöntämistä koskeviin menettelyihin ja jotta ei vaaranneta kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten käsittelyn nopeutta koskevan tavoitteen saavuttamista (ks. vastaavasti tuomio 19.3.2019, Jawo, C‑163/17, EU:C:2019:218, 58 kohta ja tuomio 22.9.2022, Saksan liittotasavalta (Viranomaisen päätös lykätä siirtopäätöksen täytäntöönpanoa), C‑245/21 ja C‑248/21, EU:C:2022:709, 56 kohta).
Pakottavilla määräajoilla, joilla unionin lainsäätäjä on säännellyt vastaanotto- ja takaisinottomenettelyjä, edistetään ratkaisevasti kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten käsittelyn nopeutta koskevan tavoitteen toteuttamista varmistamalla, että nämä menettelyt toteutetaan ilman perusteetonta viivästystä, ja ne ovat osoitus siitä erityisestä merkityksestä, jonka unionin lainsäätäjä antaa sille, että kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio määritetään nopeasti, ja siitä, että kun otetaan huomioon tavoite taata tehokas pääsy kansainvälistä suojelua koskeviin menettelyihin sekä se, että ei vaaranneta kyseisen nopeutta koskevan tavoitteen saavuttamista, on tärkeää, että tarvittaessa nämä hakemukset käsittelee jokin muu kuin mainitun asetuksen III luvussa ilmaistujen perusteiden mukaan vastuussa olevaksi määritetty jäsenvaltio (ks. vastaavasti tuomio 13.11.2018, X ja X, C‑47/17 ja C‑48/17, EU:C:2018:900, 69 ja 70 kohta).
Tämän tuomion edellisissä kohdissa mieleen palautetuista Dublin III  ‑asetuksen tavoitteista sekä sen 29 artiklan 1 kohdasta, jossa määritellään siirron määräaika, ja kyseisen asetuksen 29 artiklan 2 kohdasta, jonka mukaan siitä, ettei siirtopäätöstä panna täytäntöön kyseisessä määräajassa, seuraa hakemuksen käsittelyä koskevan vastuun siirtyminen, ilmenee, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena ei ole ollut velvoittaa pyynnön esittänyttä jäsenvaltiota panemaan siirtopäätökset kaikissa tapauksissa täytäntöön vaan ottamaan asianomaisten henkilöiden ja muiden jäsenvaltioiden osalta vastuulleen kyseisten päätösten täytäntöönpanossa havaittujen viivästysten seuraukset, jotta voidaan varmistaa, ettei kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten käsittely kohtuuttomasti lykkäänny.
Tässä asiayhteydessä Dublin III  ‑asetuksen 29 artiklan 1 kohtaan sisältyvää täsmennystä, jonka mukaan siirto tapahtuu ”pyynnön esittäneen jäsenvaltion kansallisen lain mukaisesti”, on tulkittava siten, että se edellyttää, että jäsenvaltioilla on tiettyä harkintavaltaa siirtopäätösten täytäntöönpanoedellytysten määrittelyssä ja että ne voivat tällä perusteella säätää, että siirtopäätöksen täytäntöönpanoa voidaan lykätä vahvemman suojelun varmistamiseksi kolmansien maiden kansalaisille direktiivin 2004/81 täytäntöönpanon yhteydessä.
Tällainen harkintavalta ei kuitenkaan voi merkitä sitä, että jäsenvaltio voisi säätää, että sen kansallisesta oikeudesta johtuva siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkääminen merkitsee siirron määräajan lykkäämistä tai katkeamista.
Sen lisäksi nimittäin, että Dublin III  ‑asetuksen 29 artiklan 1 kohdassa oleva viittaus kansalliseen lakiin liittyy siirron täytäntöönpanoedellytyksiin eikä siirron määräajan laskentasääntöihin, on korostettava, että koska siirron määräajan päättyminen merkitsee kyseisen asetuksen 29 artiklan 2 kohdan nojalla vastuun siirtymistä jäsenvaltioiden välillä, se, että kunkin jäsenvaltion sallittaisiin mukauttaa kyseisen määräajan laskentasääntöjä kansallisen säännöstönsä sisällön mukaan, johtaisi kyseiseen asetukseen perustuvan jäsenvaltioiden välisen vastuunjaon muuttumiseen.
Tällainen Dublin III  ‑asetuksen 29 artiklan 1 kohdan tulkinta olisi lisäksi omiaan vaikeuttamaan tämän asetuksen tavoitteiden, jotka palautettiin mieleen tämän tuomion 65 ja 66 kohdassa, toteuttamista, koska se saattaisi viivästyttää – mahdollisesti pysyvästi – siirron määräajan laskemista syistä, joita unionin lainsäätäjä ei ole tarkoittanut, ja siis viedä kyseiseltä määräajalta kaiken tehokkaan vaikutuksen ja lykätä kohtuuttomasti asianomaisten henkilöiden kansainvälisestä suojelusta tekemien hakemusten käsittelyä.
Tästä seuraa, että se, että ihmiskaupan uhrin asemaan perustuvan oleskelulupahakemuksen hylkääviin päätöksiin kohdistettavien oikeussuojakeinojen yksityiskohtaiset säännöt kuuluvat – kuten tämän tuomion 40 kohdasta ilmenee – jäsenvaltioiden menettelylliseen itsemääräämisoikeuteen, ei voi mahdollistaa sitä, että jäsenvaltiot poikkeavat Dublin III  ‑asetuksen 29 artiklaan perustuvista siirron määräajan laskentasäännöistä.
Tätä arviointia eivät kyseenalaista ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemat forum shoppingin ja oikeuden väärinkäytön riskit, koska tämän tuomion 32–47 kohdassa esitetyistä näkökohdista ilmenee, että tällaiset riskit eivät missään tapauksessa johdu unionin lainsäätäjän antamista säännöistä vaan mahdollisesti valinnoista, joita Alankomaiden kuningaskunta on tehnyt menettelyllisen itsemääräämisoikeutensa yhteydessä.
Edellä esitetystä seuraa, että esitettyyn kysymykseen on vastattava, että Dublin III  ‑asetuksen 29 artiklan 1 ja 2 kohtaa, luettuina yhdessä tämän asetuksen 27 artiklan 3 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että
–        ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan oikaisun vaatiminen päätökseen evätä kolmannen maan kansalaiselta ihmiskaupan uhrin asemaan perustuva oleskelulupa merkitsee kyseisestä kolmannen maan kansalaisesta aiemmin tehdyn siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä, mutta että
–        ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan tällainen lykkääminen johtaa kyseisen kolmannen maan kansalaisen siirtoa koskevan määräajan lykkäämiseen tai katkeamiseen.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asiat seuraavasti:
Kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja
‑
menettelyjen vahvistamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 604/2013 29 artiklan 1 ja 2 kohtaa
on tulkittava siten, että
–
ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan oikaisun vaatiminen päätökseen evätä kolmannen maan kansalaiselta ihmiskaupan uhrin asemaan perustuva oleskelulupa merkitsee kyseisestä kolmannen maan kansalaisesta aiemmin tehdyn siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä, mutta että
–
ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan tällainen lykkääminen johtaa kyseisen kolmannen maan kansalaisen siirtoa koskevan määräajan lykkäämiseen tai katkeamiseen.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.