CELEX: 62018CJ0407
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais
Direktyva 93/13/EEB
Hipoteka užtikrintos skolos išieškojimo procedūra
Tiesiogiai vykdytinas notarinis aktas
Teismo atliekama nesąžiningų sąlygų kontrolė
Priverstinio vykdymo sustabdymas
Prašymą taikyti priverstinį vykdymą gavusio teismo kompetencijos neturėjimas
Vartotojų apsauga
Veiksmingumo principas
Sąjungos teisę atitinkantis aiškinimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (
OL L 95, 1993, p. 29
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Aleš ir Jožef Kuhar (toliau – A. ir J. Kuhar) ir
Addiko Bank d.d
. ginčą dėl skolos išieškojimo pagal hipoteka užtikrintą paskolos sutartį, sudarytą tiesiogiai vykdytino notarinis akto forma.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 93/13 3 straipsnyje numatyta:
„1.   Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.
2.   Visada yra laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi, jeigu ji buvo parengta iš anksto, ir vartotojas dėl to negalėjo padaryti įtakos sąlygos esmei, ypač iš anksto suformuluotos tipinės sutarties atveju.
<…>“
Šios direktyvos 4 straipsnyje nustatyta:
„1.   Nepažeidžiant 7 straipsnio, sutarties sąlygos nesąžiningumas vertinamas, atsižvelgiant į prekių ar paslaugų, dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, ir sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes ir visas kitas tos sutarties arba kitos sutarties, nuo kurios ji priklauso, sąlygas.
2.   Sąlygų nesąžiningumo vertinimas nėra susijęs nei su pagrindinio sutarties dalyko apibrėžimu, nei su kainos ir atlygio adekvatumu mainais suteiktoms paslaugoms ar prekėms, jei šios sąlygos pateikiamos aiškia, suprantama kalba.“
Šios direktyvos 5 straipsnyje nustatyta:
„Tose sutartyse, kur visos ar tam tikros vartotojui siūlomos sąlygos pateikiamos raštu, jos visada turi būti išdėstomos aiškia, suprantama kalba. Atsiradus abejonių dėl sąlygos reikšmės, interpretuojama vartotojo naudai. <…>“
Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, [kad sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju, naudojamos nesąžiningos sąlygos nacionalinės teisės aktuose nustatytomis sąlygomis] nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“
Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.“
Slovėnijos teisė
Vartotojų apsaugos įstatymas
Zakon o varstvu potrošnikov
(Vartotojų apsaugos įstatymas,
Uradni list RS
, Nr. 98/04) 23 straipsnyje numatyta:
„Įmonė negali vartotojui nustatyti nesąžiningų sutarties sąlygų.
Pirmoje pastraipoje nurodytos sutarties sąlygos yra niekinės.“
Šio įstatymo 24 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Sutarties sąlygos yra laikomos nesąžiningomis, kai dėl jų atsiranda ryškus neatitikimas tarp sutarties šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai, kai dėl jų sutarties vykdymas tampa nepagrįstai žalingas vartotojui, kai dėl jų sutarties vykdymas aiškiai skiriasi nuo teisėtų vartotojo lūkesčių arba kai jos prieštarauja geros valios ir sąžiningos dalykinės praktikos principui.“
Vykdymo ir laikinųjų apsaugos priemonių taikymo įstatymas
Zakon o izvršbi in zavarovanju
(Vykdymo ir laikinųjų apsaugos priemonių taikymo įstatymas,
Uradni list
RS
, Nr. 3/07) 9 straipsnyje nustatyta:
„Pirmosios instancijos teismo sprendimas gali būti skundžiamas, išskyrus atvejus, kai įstatyme nustatyta kitaip.
Skolininko pretenzija dėl teismo vykdomojo rašto, kuriuo tenkinamas prašymas dėl vykdymo, yra laikomas skundu.
<…>
Sprendimas dėl skundo gali būti skundžiamas.
<…>“
Šio įstatymo 15 straipsnyje numatyta:
„
Zakon o pravdnem postopku
[(Civilinio proceso kodeksas,
Uradni list RS
, Nr. 73/07)] nuostatos pagal analogiją taikomos priverstinio vykdymo procedūrai ir taikant laikinąsias apsaugos priemones, išskyrus atvejus, kai šiame arba kituose įstatymuose numatyta kitaip.“
Minėto įstatymo 17 straipsnio pirmoje ir antroje pastraipose nustatyta:
„Teismas įpareigoja vykdyti reikalavimą pagal vykdomąjį dokumentą.
Vykdomieji dokumentai yra:
1.
vykdytinas teismo sprendimas ir teisme sudarytas sandoris;
2.
vykdytinas notarinis įrašas;
<…>“
To paties įstatymo 55 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodyta:
„Vykdomąjį raštą galima apskųsti, jeigu yra vykdymui trukdančių priežasčių, visų pirma:
<…>
2)
dokumentas, pagal kurį leidžiama įvykdyti reikalavimą, nėra vykdomasis arba autentiškas dokumentas;
<…>“
Vykdymo ir laikinųjų apsaugos priemonių taikymo įstatymo 71 straipsnyje nurodyta:
„Skolininko prašymu teismas gali visiškai ar dalinai sustabdyti priverstinį reikalavimo vykdymą, jei skolininkas patikimai įrodo, kad neatidėliotinas tokio reikalavimo vykdymas jam sukels nepataisomą arba sunkiai atitaisomą žalą ir žala būtų didesnė, nei kreditoriaus patiriama žala sustabdžius reikalavimo vykdymą, šiais atvejais:
<…>
5)
kai pareiškiamas ieškinys dėl tiesiogiai vykdytinu notariniu aktu, kuriuo remiantis leista taikyti priverstinį vykdymą, patvirtinto sandorio pripažinimo negaliojančiu;
<…>
Nepažeisdamas 1 dalies teismas skolininko prašymu gali sustabdyti priverstinį vykdymą ir kitais atvejais dėl ypatingų teisinių priežasčių, tačiau toks sustabdymas negali trukti ilgiau nei tris mėnesius ir gali būti suteiktas tik vieną kartą.
Kreditoriaus siūlymu teismas sustabdo vykdymą su sąlyga, kad skolininkas pateikia užstatą, išskyrus atvejį, kai tai kenkia jo paties arba jo šeimos narių išlaikymui. Jeigu skolininkas per teismo nustatytą terminą, kuris negali būti ilgesnis kaip 15 dienų, nepateikia užstato, laikoma, kad prašymas sustabdyti vykdymą yra atsiimtas.“
Civilinio proceso kodeksas
Civilinio proceso kodekso 3 straipsnio trečios pastraipos 1 punkte nustatyta:
„Teismas neatsižvelgia į šalių nustatytas sutarties sąlygas, kurios:
1.
prieštarauja imperatyviosioms įstatymo normoms.“
Notariato įstatymas
Zakon o notariatu
(Notariato įstatymas,
Uradni list RS
, Nr. 2/07) 4 straipsnyje nurodyta:
„Notarinis aktas, kuriame numatomas įpareigojimas vykdyti reikalavimą ką nors atiduoti, atlikti, neatlikti arba toleruoti, dėl kurio galima sudaryti draugišką susitarimą, yra vykdomasis dokumentas, jei skolininkas aiškiai sutiko su tuo, kad jis yra tiesiogiai vykdytinas ir tai nurodyta pačiame tokiame akte arba atskirame notariniame akte ir jeigu gali būti reikalaujama vykdyti reikalavimą.“
Šio įstatymo 42 straipsnyje nustatyta:
„Prieš sudarydamas notarinį aktą notaras turi suprantamai šalims paaiškinti teisės akto turinį, teisines pasekmes ar numatomą valios išraišką, jis turi atkreipti šalių dėmesį į žinomą ir įprastą riziką, susijusią su tokiu teisės aktu arba tokia valios išraiška. Be to, notaras turi atkreipti šalių dėmesį į bet kokias kitas aplinkybes, susijusias su teisės aktu, jeigu jos jam yra žinomos <…>. Ji taip pat turėtų atgrasyti šalis nuo nelabai aiškių, nesuprantamų ar dviprasmiškų formuluočių ir aiškiai atkreipti jų dėmesį į galimas tokių formuluočių vartojimo pasekmes. Jei šalys palieka tokias formuluotes, jis privalo įtraukti jas į notarinį aktą, bet taip pat turi nurodyti, kad šalys dėl jų buvo įspėtos.“
Nemokamos teisinės pagalbos įstatymas
Zakon o brezplačni pravni pomoči
(Nemokamos teisinės pagalbos įstatymas) 8 straipsnio ketvirtoje įtraukoje nustatyta:
„Pagal šį įstatymą nemokama teisinė pagalba nesuteikiama, kai:
<…>
–
pareiškėjas yra skolininkas priverstinio vykdymo procedūroje pagal vykdomąjį dokumentą, kaip jis suprantamas pagal Vykdymo ir laikinųjų apsaugos priemonių taikymo įstatymą, nebent skolininkas patikimai įrodytų, kad yra rimtų priežasčių pareikšti ieškinį dėl vykdymo, dėl kurių toks vykdymas negalimas pagal Vykdymo ir laikinųjų apsaugos priemonių taikymo įstatymo nuostatas.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Addiko Bank
ir A. bei J. Kuhar pasirašė hipoteka užtikrintą paskolos sutartį, kuri buvo įforminta tiesiogiai vykdytinu notariniu aktu ir kuri buvo skirta finansuoti būsto pirkimui (toliau – ginčijamas notarinis aktas). Paskola buvo išreikšta Šveicarijos frankais (CHF), bet mėnesines grąžinimo įmokas A. ir J. Kuhar turėjo atlikti eurais pagal mokėjimo dieną galiojantį Europos Centrinio Banko nustatytą valiutos kursą. Palūkanų norma buvo susieta su šešių mėnesių LIBOR CHF palūkanų norma.
Kadangi A. ir J. Kuhar neatliko mokėjimų, remdamasis ginčijamu notariniu aktu
Addiko Bank
pateikė prašymą
Okrajno sodišče v Gornji Radgoni
(Gornja Radgona kantono teismas, Slovėnija), kad šis nurodytų priverstinai vykdyti šį aktą.
Šis teismas patenkino prašymą taikyti priverstinį vykdymą dėl bendros 128765,66 EUR sumos.
Savo skunde, pateiktame dėl teismo nutarties nurodyti taikyti priverstinį vykdymą A. ir J. Kuhar, neatstovaujami advokato, tvirtino, kad
Addiko Bank
tinkamai neatkreipė jų dėmesio į su valiutos keitimu susijusią riziką, todėl jie sudarė sutartį, kurioje yra nesąžiningų sąlygų, pagal kurias jie dabar turi grąžinti daug didesnę sumą, nei gauta paskolos suma.
Okrajno sodišče v Gornji Radgoni
(Gornja Radgona kantono teismas) atmetė šį skundą, iš esmės remdamasis tuo, kad A. ir J. Kuhar turėjo laikytis įsipareigojimo, koks jis įtvirtintas ginčijamame notariniame akte, ir kad nesvarbu, ar
Addiko Bank
tinkamai atkreipė jų dėmesį į riziką, susijusią su valiutos keitimu.
Tuomet A. ir J. Kuhar, ir toliau neatstovaujami advokato, kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą
Višje sodišče v Mariboru
(Mariboro apeliacinis teismas, Slovėnija), su apeliaciniu skundu, jame prašė panaikinti nutartį nurodyti taikyti priverstinį vykdymą.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šį prašymą pateikęs teismas jau priėmė tarpinį sprendimą; jame konstatavo, kad į ginčijamą notarinį aktą įtraukta sąlyga, pagal kurią paskola išreiškiama užsienio valiuta, bet turi būti grąžinama eurais, yra nesąžininga, nes nenumato jokio tinkamo su valiutos keitimo rizika susijusio apribojimo. Nors ši sąlyga susijusi su pagrindiniu sutarties dalyku, A. ir J. Kuhar ji nėra aiški ir suprantama. Apskritai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad net jeigu valiutos keitimo rizikos apribojimo nebuvimas gali daryti poveikį ir vartotojui, ir bankui, vis dėlto yra didelis neatitikimas tarp sutarties šalių teisių ir pareigų, nors ir dėl aiškiai stipresnių priemonių, kurios skirtos tokiai rizikai valdyti ir kuriomis disponuoja bankas – kaip didelė finansų įstaiga, kuri šiuo klausimu gali remtis specifinėmis žiniomis, svarbia informacija ir šioje srityje įgyta patirtimi. Be to, minėtas teismas mano, kad imdamas paskolą, skirtą finansuoti būsto įsigijimui, protingas vartotojas neprisiimtų neribotos valiutos keitimo rizikos, kuri jam galėtų turėti ilgalaikių neigiamų pasekmių. Atvirkščiai, jeigu vartotojas galėtų derėtis vienodomis su banku sąlygomis ir jeigu bankas būtų jį tinkamai informavęs, jis prisiimtų įsipareigojimus tik tuo atveju, jeigu paskolos sutartyje tokia rizika būtų protingai apribota.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar teismas, gavęs prašymą nurodyti taikyti priverstinį hipoteka užtikrintos paskolos sutarties vykdymą, konstatavęs, kad šioje sutartyje yra nesąžininga sąlyga, prireikus
ex officio
gali uždrausti taikyti tokią sąlygą jau vykstant procedūrai, ar vis dėlto tokį sprendimą turi priimti bylą iš esmės nagrinėjantis teismas, į kurį gali kreiptis vartotojas, pradėdamas atskirą procesą.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma nurodo, kad pagal Sąjungos teisės veiksmingumo principą dėl procesinių nacionalinės teisės normų, susijusių su teismo sprendimo
res judicata
, teismui, į kurį kreiptasi su prašymu dėl vykdymo taikymo, negali būti sudarytos pernelyg sudėtingos sąlygos atsisakyti taikyti nesąžiningas sąlygas. Vis dėlto pagal Slovėnijos teisę taikant priverstinio vykdymo procedūrą, pradėtą remiantis tiesiogiai vykdytinu notariniu aktu, kompetentingas teismas susidurs su tokio pobūdžio procesinėmis teisės normomis. Konkrečiai tai yra nacionalinės teisės nuostatos, susijusios su formalaus teisėtumo principo įgyvendinimu ir teisinėmis sąlygomis dėl priverstinio vykdymo procedūros sustabdymo, kaip antai numatytos Vykdymo ir laikinųjų apsaugos priemonių taikymo įstatyme.
Viena vertus, dėl formalaus teisėtumo principo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal įprastą Slovėnijos teisėje taikomą aiškinimą teismas negali atsisakyti taikyti priverstinį vykdymą, nes pagal šį principą jo atliekama kontrolė apsiriboja patikrinimu, ar autentiškas dokumentas, kuriuo konstatuojamas paskolos sutarties, kurią prašoma įpareigoti priverstinai vykdyti, sudarymas, buvo parengtas laikantis formalių taikytinuose teisės aktuose numatytų reikalavimų. Taigi teismo, nagrinėjančio prašymą dėl priverstinio vykdymo remiantis notariniu aktu, kaip antai ginčijamu notariniu aktu, pozicija, atsižvelgiant į veiksmingumo principo pažeidimą, iš esmės analogiška pozicijai, nurodytai byloje, kurioje 2013 m. lapkričio 14 d. buvo priimta Nutartis Banco Popular Españolir Banco de Valencia (
C‑537/12 ir C‑116/13
,
EU:C:2013:759
).
Kita vertus, prašymą priimt prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Slovėnijos teisėje nenumatyta galimybės sustabdyti priverstino vykdymo procedūrą, vartotojui pareiškus ieškinį dėl negaliojimo remiantis nesąžiningos sąlygos sutartyje, kurią jis sudaro su pardavėju ar paslaugų teikėju, buvimu. Sustabdyti vykdymą, kaip numatyta Vykdymo ir laikinųjų apsaugos priemonių taikymo įstatymo 71 straipsnio pirmoje ir antroje pastraipose galima tik išimties tvarka, gavus motyvuotą skolininko prašymą, jeigu tenkinamos itin griežtos sąlygos, susijusios su neatlygintinos ar sunkiai atlygintinos žalos buvimu, kuria pagal nusistovėjusią Slovėnijos teismų praktiką negalima laikyti žalos, nulemtos paties priverstinio vykdymo taikymo.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad paprastai skolininkui, prieš kurį nukreipta priverstinio vykdymo procedūra, negali būti suteikta nemokama teisinė pagalba, ir jis nebeturi lėšų tam, kad užtikrintų sau atstovavimą, todėl daugeliu atvejų vykstant tokiai procedūrai jam neatstovauja advokatas. Taigi, neabejotinai kyla rizika, kad skolininkas dėl žinių trūkumo net nepateiks prašymo dėl vykdymo procedūros sustabdymo arba toks jo prašymas bus pateiktas netinkamai ir dėl to nebus patenkintas. Jau ir taip labai ribota skolininko galimybė apginti savo teises bus dar labiau apribota dėl kreditoriaus teisės reikalauti, kad skolininkas pateiktų užstatą. Iš tiesų Vykdymo ir laikinųjų apsaugos priemonių taikymo įstatymo 71 straipsnio trečioje pastraipoje numatyta, kad, skolininkui nepateikus tokio užstato, laikoma, kad prašymas sustabdyti vykdymo procedūrą yra atsiimtas.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad siekiant užtikrinti Sąjungos teisės veiksmingumo principo laikymąsi Slovėnijos teismai turėtų laikytis platesnio šio sprendimo 28 punkte nurodyto formalaus teisėtumo principo aiškinimo, pagal kurį prašymą taikyti priverstinį vykdymą gavęs teismas galėtų jau vykstant tokiai procedūrai
ex officio
įvertinti, ar sąlyga yra nesąžininga. Iš tiesų vykstant tokiai procedūrai teismas turėtų nustatyti visus teisiniu požiūriu esminius faktus, įskaitant tuos, dėl kurių šalys nesutaria. Be to, juo labiau yra pagrįstas notarinio akto, palyginti su teismų išduotais tradiciniais vykdomaisiais raštais, patikrinimas iš esmės. Be to, Notariato įstatymo 4 straipsnyje nustatyta, kad skolininkas turi aiškiai sutikti su tuo, kad dokumentas yra tiesiogiai vykdytinas, todėl viešąja tvarka grindžiamos nuostatos, kaip antai nustatytos vartotojų apsaugos srityje ir susijusios su nesąžiningomis sąlygomis, negalėtų būti apeinamos gavus skolininko sutikimą. Taigi, remdamasis tokiu išaiškinimu, prašymą taikyti priverstinio vykdymo procedūrą gavęs teismas galėtų
ex officio
nuspręsti neleisti vykdyti notarinio akto, kaip antai ginčijamo notarinio akto, su kuriuo skolininkas sutiko pažeidžiant viešąja tvarka grindžiamas nuostatas.
Vis dėlto, kadangi dabar daugelis Slovėnijos teismų teiktų prioritetą siauram ir ribojamojo pobūdžio formalaus teisėtumo principo aiškinimui, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą, ar toks aiškinimas atitinka Sąjungos veiksmingumo principą, kuris taikomas Direktyvai 93/13.
Šiomis aplinkybėmis
Višje sodišče v Mariboru
(Mariboro apeliacinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar, atsižvelgiant į Europos Sąjungos teisės veiksmingumo principą, Tarybos direktyva 93/13 <…> turi būti aiškinama taip, kad per vykdymo procedūrą teismas savo iniciatyva turi neleisti vykdyti procedūros dėl nesąžiningos sąlygos, įtrauktos į tiesiogiai vykdomą notaro aktą (vykdomąjį dokumentą), jei tokiu atveju, kaip nagrinėjamas, valstybės narės procesinės teisės normos tokiam teismui nesuteikia realios galimybės (skolininko prašymu arba savo iniciatyva) nutraukti arba sustabdyti reikalavimo vykdymą, kol atskiroje skolininko, kaip vartotojo, ieškiniu pradėtoje byloje bus priimtas galutinis teismo sprendimas dėl nesąžiningos sąlygos negaliojimo?“
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Visų pirma Slovėnijos vyriausybė abejoja dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo. Ši vyriausybė pažymi, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, jog
ex officio
turi nuspręsti, kad į notarinį aktą, kaip antai ginčijamą notarinį aktą, įtrauktos neteisėtos sąlygos negali būti taikomos, nes pagal Slovėnijos procesinę teisę negalima laikinai sustabdyti priverstinio vykdymo procedūros. Tačiau iki prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikimo dienos patys A. ir J. Kuhar netenkino procesinių sąlygų, kad būtų galima taikyti sustabdymą pagal nacionalinės teisės aktus; jie nepareiškė ieškinio dėl esmės, kuriame prašytų konstatuoti, kad sutarties sąlygos negalioja, taigi, dėl to net nekyla klausimo dėl vykdymo sustabdymo.
Šiuo klausimu svarbu priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją pagal SESV 267 straipsnį nacionaliniams teismams suteikiama maksimali diskrecija kreiptis į Teisingumo Teismą, kai jie mano, kad jų nagrinėjamoje byloje kyla klausimų, kuriems išspręsti reikia išsiaiškinti Sąjungos teisės nuostatas, labai svarbias sprendžiant jiems pateiktą ginčą, ir kad jie gali laisvai pasinaudoti šia diskrecija bet kuriuo, kaip jie mano, tinkamu proceso momentu (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2010 m. spalio 5 d. Sprendimo Elchinov,
C‑173/09
,
EU:C:2010:581
,
punktą ir 2018 m. lapkričio 14 d. Sprendimo Memoria ir Dall’Antonia,
C‑342/17
,
EU:C:2018:906
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, Teisingumo Teismas ne kartą priminė, kad klausimams dėl Sąjungos teisės taikoma svarbos prezumpcija. Taigi Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl tokių klausimų tik kai akivaizdu, jog prašomas Sąjungos teisės nuostatos išaiškinimas nesusijęs su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, kai problema hipotetinė arba Teisingumo Teismas neturi faktinės arba teisinės informacijos, būtinos naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (2018 m. gruodžio 10 d. Sprendimo Wightman ir kt.,
C‑621/18
,
EU:C:2018:999
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad vykstant SESV 267 straipsnyje numatytai bendradarbiavimo procedūrai jis neturi tikrinti, ar sprendimas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą buvo priimtas laikantis nacionalinių organizavimo ir teisminių procedūrų taisyklių (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2018 m. gruodžio 10 d. Sprendimo Wightman ir kt.,
C‑621/18
,
EU:C:2018:999
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad Slovėnijos vyriausybės argumentas, kuriuo siekiama įrodyti, jog nacionalinio teismo, į kurį kreiptasi dėl priverstinio hipoteka užtikrintos paskolos sutarties vykdymo, pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra hipotetinis, paremtas svarstymais, susijusiais su nacionalinėmis procesinės teisės normomis, konkrečiau kalbant, su aplinkybe, kad skolininkai pagrindinėje byloje pagal Slovėnijos teisę iki prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikimo dienos nepareiškė ieškinio, kuriame prašytų konstatuoti, kad į ginčijamą notarinį aktą įtrauktos sutarties sąlygos negalioja ir kad jie mano, kad jos – nesąžiningos.
Kaip matyti iš šio sprendimo 35 ir 37 punktų, negali būti pripažinta, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra nepriimtinas dėl to, kad buvo parengtas nesilaikant nacionalinių organizavimo ar teismo proceso taisyklių ar kad pateikti jį buvo nuspręsta ankstyvoje nacionalinės procedūros stadijoje.
Tai reiškia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimt prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvą 93/13, atsižvelgiant į veiksmingumo principą, reikia aiškinti taip, kad ji draudžia nacionalinės teisės nuostatas, kaip antai nurodytas pagrindinėje byloje, pagal kurias prašymą taikyti hipoteka užtikrinto paskolos sutarties, kurią pardavėjas ar teikėjas sudarė su vartotoju tiesiogiai vykdytino notarinio akto forma, priverstinio vykdymo procedūrą nagrinėjantis nacionalinis teismas neturi galimybės, nesvarbu, ar vartotojo prašymu, ar
ex officio
, nagrinėti, ar tokiame akte nurodytos sąlygos yra nesąžiningos, kaip tai suprantama pagal minėtą direktyvą, ir tuo remdamasis sustabdyti priverstinį vykdymą, kurį prašoma taikyti.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad prašymą priimt prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo neprašo pateikti Direktyvos 93/13 3–5 straipsnių išaiškinimo, kurį atliekant būtų vertinamas galimai nesąžiningas paskolos sutarties, įformintos ginčijamu notariniu aktu ir dėl kurios pateiktas priverstinio vykdymo prašymas, pobūdis. Kaip matyti iš šio sprendimo 25 punkto, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jau priėmė tarpinį sprendimą dėl minėtos sutarties sąlygų nesąžiningo pobūdžio ir Teisingumo Teismas negali grįžti prie šio klausimo vykstant SEVS 267 straipsnyje numatytam procesui.
Iškėlus šią prielaidą, svarbu pabrėžti, kad pagal Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį valstybės narės numato, kad laikantis jų nacionalinės teisės aktuose nustatytų sąlygų į sutartį, kurią pardavėjas ar teikėjas sudarė su vartotoju, įtrauktos nesąžiningos sąlygos vartotojams nėra privalomos.
Taip pat reikia priminti, kad atsižvelgiant į viešojo intereso, prie kurio priskiriama silpnesnėje padėtyje nei pardavėjai ar teikėjai esančių vartotojų apsauga, pobūdį ir svarbą, pagal Direktyvą 93/13 valstybės narės įpareigojamos, kaip matyti iš jos 7 straipsnio 1 dalies, siejamos su jos dvidešimt ketvirta konstatuojamąja dalimi, numatyti pakankamas ir veiksmingas priemones, užkertančias kelią tolesniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar teikėjų sudaromose su vartotojais (šiuo klausimu žr. 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Profi Credit Polska,
C‑176/17
,
EU:C:2018:711
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nors Teisingumo Teismas jau keliais aspektais ir atsižvelgdamas į Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje ir 7 straipsnio 1 dalyje nustatytus reikalavimus apibūdino būdą, kaip konkrečiai nacionalinis teismas turi užtikrinti šia direktyva vartotojams suteikiamų teisių apsaugą, iš esmės Sąjungos teisėje procedūros, taikomos nagrinėjant tariamai nesąžiningas sutarties sąlygas, yra nesuderintos, todėl kiekviena valstybė narė jas nustato savo teisės sistemoje (2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Profi Credit Polska,
C‑176/17
,
EU:C:2018:711
,
punktas).
Taigi, nesant nacionalinių priverstinio vykdymo mechanizmų suderinimo, nustatyti jų įgyvendinimo tvarką tenka pagal valstybių narių vidaus teisės sistemą, vadovaujantis šių valstybių procesinės autonomijos principu. Vis dėlto ši tvarka turi tenkinti dvigubą sąlygą – ji neturi būti mažiau palanki, nei reglamentuojanti panašias situacijas, kurioms taikoma vidaus teisė (lygiavertiškumo principas), ir dėl jos neturi tapti praktiškai neįmanoma ar pernelyg sudėtinga pasinaudoti pagal Sąjungos teisę vartotojams suteiktomis teisėmis (veiksmingumo principas) (2016 m. vasario 18 d. Sprendimo Finanmadrid EFC,
C‑49/14
,
EU:C:2016:98
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Pirma, dėl lygiavertiškumo principo, kuris neminimas prašyme priimti prejudicinį sprendimą, reikia pažymėti, kaip tai padarė Europos Komisija savo rašytinėse pastabose, kad Teisingumo Teismas neturi jokių duomenų, galinčių sukelti abejonių dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų atitikties šiam principui.
Kalbant apie veiksmingumo principą, pažymėtina, jog iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad kiekvieną kartą, kai kyla klausimas, ar nacionalinės teisės nuostata neužkerta kelio arba pernelyg neapsunkina Sąjungos teisės taikymo, tai turi būti išsiaiškinta atsižvelgiant į šios teisės nuostatos vietą visame nacionalinėje institucijoje vykstančiame procese, pačią proceso eigą ir jo ypatumus. Turint tai omenyje, prireikus reikia atsižvelgti į pagrindinius nacionalinės teismų sistemos principus, kaip antai teisės į gynybą apsaugą, teisinio saugumo principą ir tinkamą proceso eigą (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2015 m. spalio 1 d. Sprendimo ERSTE Bank Hungary,
C‑32/14
,
EU:C:2015:637
,
punktą ir 2016 m. vasario 18 d. Sprendimo Finanmadrid EFC,
C‑49/14
,
EU:C:2016:98
,
ir
punktus).
Atsižvelgiant į šią jurisprudenciją reikia patikrinti, ar nacionalinė procesinė sistema, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, turi neigiamą poveikį Direktyva 93/13 vartotojams suteikiamos apsaugos veiksmingumui.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš prašymą priimt prejudicinį sprendimą pateikusio teismo duoto aprašymo matyti, kad pagal Slovėnijos teisę priverstinio vykdymo sistemai būdingos šios savybės:
–
už hipoteka užtikrintos paskolos sutarties, sudarytos tiesiogiai vykdytino notarinio akto forma, priverstinį vykdymą atsakingas teismas negali atsisakyti pradėti priverstinio vykdymo procedūrą, remdamasis tuo, kad tokioje sutartyje yra nesąžininga sąlyga, nes šis teismas turi besąlygiškai laikytis vykdomojo dokumento turinio, tačiau negali vertinti jo teisėtumo,
–
priverstinio vykdymo sustabdymas iš esmės negalimas net laikinai, išskyrus atvejį, kai skolininkas, kaip vartotojas, inicijuoja procesą dėl bylos esmės, siekdamas, kad nesąžininga sutarties sąlyga būtų pripažinta negaliojančia,
–
toks priverstinio vykdymo sustabdymas, kol bus priimtas galutinis sprendimas dėl bylos esmės, leidžiamas tik išimties tvarka ir laikantis griežtų teisinių sąlygų, susijusių įrodymu, kad atsirado nepataisoma ar sunkiai pataisoma žala, kaip tai suprantama pagal Vykdymo ir laikinųjų apsaugos priemonių taikymo įstatymo 71 straipsnio pirmą pastraipą, pagal kurią neįtraukiama žala, kylanti dėl paties priverstinio vykdymo, dėl ko praktiškai toks sustabdymas beveik neįmanomas,
–
kreditorius turi teisę reikalauti, kad skolininkas pateiktų užstatą tuo atveju, jei šis prašo sustabdyti priverstinį vykdymą, ir
–
skolininkas, prieš kurį nukreipta priverstinio vykdymo procedūra, negali naudotis nemokama teisine pagalba, taigi, pats turi padengti dideles su atstovavimu, kurį užtikrina advokatas, susijusias išlaidas.
Savo pastabose raštu Slovėnijos vyriausybė ginčijo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytą nacionalinės teisės aiškinimą. Konkrečiai kalbant, minėta vyriausybė teigė, kad, atsižvelgiant į neseniai suformuotą
Ustavno sodišče
(Konstitucinis Teismas, Slovėnija) jurisprudenciją, kurią taiko ir daugelis kitų nacionalinių teismų, nuo šiol reikia ne tik aiškinti nepataisomos arba sunkiai pataisomos žalos, kaip ji suprantama pagal Vykdymo ir laikinųjų apsaugos priemonių taikymo įstatymo 71 straipsnio pirmą pastraipą, kriterijų, bet ir skolininko padėtį, palyginti su kreditoriaus padėtimi, atsižvelgiant ir į žalą, kurią lemia priverstinio vykdymo taikymas.
Šiuo klausimu užtenka priminti, kad pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam procesui, Teisingumo Teismo ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo funkcijos yra aiškiai atskirtos. Teisingumo Teismas aiškina Sąjungos teisės nuostatas, ir tik prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas aiškina nacionalinės teisės nuostatas. Todėl Teisingumo Teismas turi vadovautis nacionalinės teisės aiškinimu, kurį pateikė nacionalinis teismas (2019 m. vasario 27 d. Sprendimo Associação Peço a Palavra ir kt.,
C‑563/17
,
EU:C:2019:144
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kiek tai susiję su pagrindinėje byloje nagrinėjama priverstinio vykdymo procesine sistema, atsižvelgiant į šios sistemos savybes, kurias išskyrė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas ir kurios trumpai apibūdintos šio sprendimo 50 punkte, reikia konstatuoti, kad tokia sistema gali daryti neigiamą poveikį Direktyva 93/13 užtikrinamos apsaugos veiksmingumui.
Iš tiesų yra nustatyta, kad šia direktyva vartotojui suteiktų teisių veiksmingą apsaugą galima užtikrinti tik tuomet, kai pagal nacionalinę sistemą, vykstant mokėjimo įsakymo išdavimo procedūrai arba mokėjimo įsakymo vykdymo procedūrai, galima
ex officio
patikrinti, ar atitinkamoje sutartyje nėra potencialiai nesąžiningų sąlygų (šiuo klausimu žr. 2016 m. vasario 18 d. Sprendimo Finanmadrid EFC,
C‑49/14
,
EU:C:2016:98
,
punktą ir 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Profi Credit Polska,
C‑176/17
,
EU:C:2018:711
,
punktą).
Žinoma, kaip nurodė Slovėnijos vyriausybė, negalima atmesti, nors prašymą priimt prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atlikti patikrinimą, kad visų pirma atsižvelgiant į Notariato įstatymą, notarai privalo teikti vartotojams konsultacijas ir informaciją, ypač kai autentiško dokumento forma sudaroma hipoteka užtikrinta paskolos sutartis, tam, kad būtų užtikrinta tokios sutarties nesąžiningų sąlygų prevencinė kontrolė ir taip prisidėta prie Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje ir 7 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų reikalavimų laikymosi (pagal analogiją žr. 2015 m. spalio 1 d. Sprendimo ERSTE Bank Hungary,
C‑32/14
,
EU:C:2015:637
,
,
ir
punktus).
Vis dėlto vien tokios prevencinės kontrolės, jeigu tokia egzistuotų, neužtenka siekiant užtikrinti Direktyva 93/13 garantuojamos apsaugos veiksmingumą.
Teisingumo Teismas 2015 m. spalio 1 d. Sprendimo ERSTE Bank Hungary (
C‑32/14
,
EU:C:2015:637
)
punkte nurodė, kad net jeigu nacionalinės teisės aktuose yra numatyta tokia prevencinė kontrolė, tinkamos ir veiksmingos priemonės, skirtos tam, kad toliau nebūtų naudojamos nesąžiningos sąlygos sutartyse, kurias pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotojais, turi apimti nuostatas, leidžiančias jiems užtikrinti veiksmingą teisminę gynybą, kuri leistų jiems dėl tokios sutarties kreiptis į teismą, įskaitant tuos atvejus, kai sutartis priverstinai vykdoma, ir tai daryti laikantis pagrįstų procedūrinių sąlygų taip, kad nebūtų nustatytos jų teisių įgyvendinimo sąlygos, visų pirma susijusios su terminais arba išlaidomis, dėl kurių taptų praktiškai neįmanoma arba pernelyg sudėtinga įgyvendinti pagal Direktyvą 93/13 suteiktas teises.
Konkrečiau kalbant, byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas, Teisingumo Teismas to sprendimo 60 ir 61 punktuose nurodė, kad pagal toje byloje nurodytą nacionalinę teisę vartotojas, pirma, galėjo pareikšti ieškinį, kuriuo būtų ginčijamas nagrinėtos sutarties galiojimas, ir, antra, pradėti procedūrą, kuria būtų siekiama netaikyti priverstinio vykdymo procedūros arba ją apriboti, o tai tokiomis aplinkybėmis suteiktų vartotojui teisę prašyti sustabdyti minėtos sutarties priverstinį vykdymą. Be to, remdamasis bylos medžiaga Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad minėtoje byloje buvo nurodyta, jog vykstant minėtoms procedūroms nacionaliniai teismai turėjo ir privalėjo
ex officio
nustatyti, jog akivaizdu, kad yra negaliojančių sutarties sąlygų, kaip tai buvo matyti iš turėtų įrodymų. Todėl, nors nacionalinis teismas turi atlikti patikrinimą, atrodo, kad ši procesinė teisių gynimo priemonių tvarka užtikrina veiksmingą teisminę vartotojų apsaugą.
Vis dėlto, kalbant apie pagrindinę bylą, pažymėtina, kad iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad pagal Slovėnijos teisę vartotojams nesuteikiama jokios garantijos, kuri būti panaši į šio sprendimo 54, 57 ir 58 punktuose numatytas garantijas.
Iš minėtos bylos medžiagos matyti, kad, pirma, Slovėnijos procesinėje teisėje nėra aiškiai numatytos vartotojo teisės prašyti (nors laikinai) sustabdyti hipoteka užtikrintos paskolos sutarties priverstinį vykdymą, remiantis tuo, kad joje yra nesąžiningų sąlygų. Bet kuriuo atveju, net jei vartotojas turėtų tokią galimybę, pagal nacionalinę teisę prašymas sustabdyti priverstinį vykdymą galimas tik jeigu tenkinamos labai griežtos procedūrinės sąlygos ir tik pateikus užstatą kreditoriaus prašymu. Dėl tokių reikalavimų tokia sustabdymo priemonė praktiškai negali būti taikoma, nes tikėtina, kad mokėjimo įsipareigojimų nevykdantis skolininkas neturės finansinių išteklių, kurių reikia reikalaujamam užstatui pateikti. Antra, atrodo, kad teismas, kuriam hipoteka užtikrintą paskolą suteikęs kreditorius pateikė prašymą įpareigoti pradėti jo suteiktos paskolos išieškojimą, negali
ex officio
atlikti tokios sutarties nesąžiningų sąlygų kontrolės. Galiausiai, trečia, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad egzistuoja didelė rizika, jog vykstant priverstinio vykdymo procedūrai atitinkami vartotojai bus atgrasyti nuo savo gynybos užtikrinimo ir nuo visiško pasinaudojimo teisėmis, turint omenyje atstovavimo išlaidas, kurias lems procedūra, palyginti su atitinkamos skolos dydžiu ir galimybės prašyti nemokamos teisinės pagalbos nebuvimu.
Reikia pridurti, kad aplinkybės, jog pagal Slovėnijos procesinę teisę hipoteka užtikrintos paskolos sutarties, kurią pardavėjas ar teikėjas sudaro su vartotoju, galimai nesąžiningų sąlygų kontrolę gali atlikti ne teismas, į kurį kreiptasi su prašymu taikyti tokios sutarties priverstinio vykdymo procedūrą, bet vėliau, jeigu yra poreikis, tik bylą iš esmės nagrinėjantis teismas, kuriam vartotojas pateikia ieškinį dėl tokių nesąžiningų sąlygų pripažinimo negaliojančiomis, akivaizdžiai nepakanka siekiant užtikrinti visišką vartotojų apsaugos, kurios siekiama pagal Direktyvą 93/13, veiksmingumą.
Tikėtina, kad teismui, į kurį kreipiamasi su prašymu taikyti priverstinį vykdymą, neturint teisės sustabdyti tokio vykdymo remiantis tuo, kad hipoteka užtikrintoje paskolos sutartyje yra nesąžiningų sąlygų, hipoteka įkeisto turto apribojimai bus pašalinti prieš teismui paskelbiant sprendimą dėl bylos esmės, kuriame prireikus bus konstatuota, kad tokia sąlyga negalioja, nes yra nesąžininga, taigi, niekinė ir priverstinio vykdymo procedūra. Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad net jeigu toks sprendimas, kiek tai susiję su bylos esme, būtų palankus atitinkamam vartotojui, jam iš esmės būtų suteikta tik
ex post
apsauga suteikiant finansinę kompensaciją, taigi tokia apsauga nevisapusė ir nepakankama, ypač jeigu hipoteka įkeistas turtas yra tokio vartotojo ir jo šeimos būstas, kuris tokiu atveju būtų galutinai prarastas. Taigi tokia
ex post
apsauga nėra tinkama ir veiksminga priemonė, skirta užkirsti keliui tolesniam nesąžiningos sąlygos naudojimui, priešingai tikslui, kuris numatytas Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalyje (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 14 d. Nutarties Banco Popular Español ir Banco de Valencia,
C‑537/12 ir C‑116/13
,
EU:C:2013:759
,
ir
punktus ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Atitinkamai pagal Direktyvą 93/13, aiškinamą atsižvelgiant į veiksmingumo principą, draudžiami nacionalinės teisės aktai, kaip antai nurodyti pagrindinėje byloje, kurie turi šio sprendimo 50 punkte nurodytų savybių.
Iš tiesų nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Slovėnijos teisės nuostatas galima aiškinti taip, kad jos atitiktų Sąjungos teisę, ypač nurodant, kad prašymą taikyti priverstinį vykdymą gavęs teismas turi teisę
ex officio
vertinti, ar hipoteka užtikrintoje paskolos sutartyje, sudarytoje notarinio akto forma, yra nesąžiningų sąlygų, ir tuo remiantis sustabdyti tokį priverstinį vykdymą.
Šiuo klausimu svarbu priminti, kad Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo principas reikalauja, kad nacionaliniai teismai, atsižvelgdami į visą vidaus teisės sistemą ir taikydami joje pripažintus aiškinimo metodus, pagal savo kompetenciją imtųsi visų priemonių, kad būtų užtikrintas visiškas nagrinėjamos direktyvos veiksmingumas ir priimtas ja siekiamą tikslą atitinkantis sprendimas (2018 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften,
C‑684/16
,
EU:C:2018:874
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, tokio Sąjungos teisę atitinkančio aiškinimo reikalavimas apima, be kita ko, visiems nacionaliniams teismas nustatytą pareigą prireikus pakeisti nusistovėjusią teismų praktiką, jeigu ši praktika pagrįsta su direktyvos tikslais nesuderinamu nacionalinės teisės išaiškinimu. Taigi nacionalinis teismas negali pagrįstai manyti, jog neturi galimybės aiškinti nacionalinės teisės nuostatos taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, vien dėl to, jog buvo nuolat pateikiamas toks šios nuostatos aiškinimas, kuris neatitiko šios teisės (be kita ko, žr. 2016 m. balandžio 19 d. Sprendimo DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
,
ir
punktus ir 2018 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften,
C‑684/16
,
EU:C:2018:874
,
punktą).
Atsižvelgiant į šio sprendimo 64 punkte nurodytą aplinkybę, reikia konstatuoti, kad prašymą priimt prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje nurodytos nacionalinės teisės nuostatos iš tikrųjų gali būti aiškinamos taip, kad atitiktų Direktyvą 93/13, ir, jeigu taip, padaryti atitinkamas teisines išvadas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą turi būti atsakyta, kad Direktyva 93/13, atsižvelgiant į veiksmingumo principą, aiškintina kaip draudžianti nacionalinės teisės nuostatas, kaip antai nurodytas pagrindinėje byloje, pagal kurias prašymą taikyti hipoteka užtikrintos paskolos sutarties, kurią pardavėjas ar teikėjas sudarė su vartotoju tiesiogiai vykdytino notarinio akto forma, priverstinį vykdymą nagrinėjantis nacionalinis teismas neturi galimybės, nesvarbu, ar vartotojo prašymu, ar
ex officio
, nagrinėti, ar tokiame akte nurodytos sąlygos yra nesąžiningos, kaip tai suprantama pagal minėtą direktyvą, ir tuo remdamasis sustabdyti priverstinį vykdymą, kurį prašoma taikyti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvą 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais, atsižvelgiant į veiksmingumo principą, reikia aiškinti taip, kad ji draudžia nacionalinės teisės nuostatas, kaip antai nurodytas pagrindinėje byloje, pagal kurias prašymą taikyti hipoteka užtikrintos paskolos sutarties, kurią pardavėjas ar teikėjas sudarė su vartotoju tiesiogiai vykdytino notarinio akto forma, priverstinį vykdymą nagrinėjantis nacionalinis teismas neturi galimybės, nesvarbu, ar vartotojo prašymu, ar
ex officio
, nagrinėti, ar tokiame akte nurodytos sąlygos yra nesąžiningos, kaip tai suprantama pagal minėtą direktyvą, ir tuo remdamasis sustabdyti priverstinį vykdymą, kurį prašoma taikyti.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: slovėnų.