CELEX: 62016TJ0702
Fellebbezés
Közszolgálat
Szerződéses alkalmazottak
Nyugdíjak
A korábban a nemzeti rendszerekben megszerzett nyugdíjjogosultságok uniós nyugdíjrendszerbe történő átvitele
A munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság által a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírására tett javaslatok továbbításakor a fellebbezőknek nyújtott tájékoztatás állítólagos elégtelenségéből eredő kár
A kártérítési kereset első fokon történő elutasítása
A személyzeti szabályzat 77. cikkének negyedik bekezdése
Vagyoni kár

Fellebbezésükben a fellebbezők, José Barroso Truta, Marc Forli, Calogero Galante és Bernard Gradel, az Európai Unió Bíróságának Adminisztrációs Főosztályán (korábban „Infrastrukturális” főosztály) határozatlan időtartamra alkalmazott, az I. besorolási fokozatba tartozó szerződéses alkalmazottak az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke (harmadik tanács) 2016. július 20‑iBarroso Truta és társai kontra az Európai Unió Bírósága ítéletének (
F‑126/15
, a továbbiakban: megtámadott ítélet,
EU:F:2016:159
) hatályon kívül helyezését kérik. Ebben az ítéletben a Közszolgálati Törvényszék elutasította az az iránt benyújtott keresetüket, hogy a Közszolgálati Törvényszék kötelezze az Európai Unió Bíróságát, hogy térítse meg az említett intézménynél való szolgálatba lépésüket megelőzően a nemzeti nyugdíjrendszerekben szerzett és az uniós nyugdíjrendszerbe átvitt nyugdíjjogosultságaik elvesztése miatt keletkező kárukat.
Jogi háttér és a jogvita alapját képező tényállás
Jogi háttér
Az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) V. címe 3. fejezetének a 2014. január 1. óta alkalmazandó változata a „Nyugdíjak és rokkantsági támogatás” címet viseli. Ennek 77. cikke ekként rendelkezik:
„A legalább 10 éves szolgálati idővel rendelkező tisztviselő öregségi nyugdíjra jogosult […]
Az öregségi nyugdíj legnagyobb összege a tisztviselő utolsó azon besorolási fokozatban kapott alapilletményének 70%‑a, amelybe a tisztviselő legalább egy évig tartozott. Minden egyes, a VIII. melléklet 3. cikkével összhangban elismert szolgálati jogviszonyban eltöltött év után a tisztviselő ezen utolsó alapilletmény 1,80%‑ára jogosult.
[…]
A nyugdíj összege nem lehet alacsonyabb, mint a létminimum 4%‑a, minden egyes szolgálati jogviszonyban eltöltött év után.
A nyugdíjjogosultságot a tisztviselő a 66. életévének betöltésével szerzi meg.
[…]”
A személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 6. cikke értelmében „[a] nyugdíjellátások kiszámításánál alkalmazott létminimum megegyezik az AST 1 besorolási fokozat első fizetési fokozatába tartozó tisztviselő alapilletményével”.
A személyzeti szabályzat 2004. május 1‑jétől 2013. december 31‑ig alkalmazandó korábbi változatának 77. cikke előírta, hogy „[m]inden egyes, […] szolgálati jogviszonyban eltöltött év után [azon besorolási fokozatban kapott] utolsó alapilletmény 1,90%‑át fizetik ki a tisztviselő részére”, amelybe a tisztviselő legalább egy évig tartozott, valamint hogy a nyugdíjjogosultságot a tisztviselő – főszabály szerint – a 63. életévének betöltésével szerzi meg.
A személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Az öregségi nyugdíjat a tisztviselő nyugdíjszerző szolgálati éveinek összesített száma alapján kell folyósítani. A 3. cikk rendelkezései szerint kiszámított minden egyes szolgálati év egy nyugdíjszerző szolgálati évnek, és minden teljes hónap egy év tizenketted részének megfelelő nyugdíjszerző szolgálati időnek számít.
Az öregségi nyugdíjjogosultság kiszámítása során figyelembe vehető nyugdíj- szerző szolgálati évek maximuma a maximum nyugdíj eléréséhez a személyzeti szabályzat 77. cikkének értelmében szükséges szám.”
A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 11. cikkének (2) bekezdése értelmében:
„Az a tisztviselő, aki azt követően lép az Unió szolgálatába, hogy:
–
egy közigazgatási hatóság, illetve nemzeti vagy nemzetközi szervezet szolgálatából kilépett, vagy
–
munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként tevékenykedett,
jogosult beiktatását követően, de az öregségi nyugdíjra a személyzeti szabályzat 77. cikke szerinti jogosultság elnyerése előtt az ilyen szolgálat vagy tevékenység révén szerzett nyugdíjjogosultság – az átruházás tényleges időpontjának megfelelően naprakésszé tett – tőkeértékét az Uniónak befizettetni.
Ilyen esetben az intézmény kinevezésre jogosult hatósága, amelynél a tisztviselő szolgálatot teljesít, a tisztviselő alapilletménye, életkora és az átruházás iránti kérelem időpontjában érvényes átváltási árfolyam figyelembevételével, az általános végrehajtási rendelkezések segítségével megállapítja azon nyugdíjszerző szolgálati évek számát, amelyeket a nyugdíjrendszerében a korábbi szolgálati jogviszonyra tekintettel az átruházott tőke alapján, az átruházás iránti kérelem időpontja és az átruházás tényleges időpontja közötti tőkenövekedésnek megfelelő összeg levonása után a tisztviselő számára jóvá kell írni.
[…]”
Az Európai Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek 109. cikke ekként rendelkezik:
„(1)   A szolgálati jogviszony megszűnésekor a szerződéses alkalmazott öregségi nyugdíjra, a biztosításmatematikai egyenérték átruházására vagy távozási díjra jogosult a személyzeti szabályzat V. címének 3. fejezetével és a személyzeti szabályzat VIII. mellékletével összhangban. […]
(2)   A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 11. cikkének (2) és (3) bekezdését analógia útján kell alkalmazni a szerződéses alkalmazottakra.
[…]”
Az Európai Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek 110. cikke értelmében:
„Az Unió valamelyikének [helyesen: az Unió] szerződéses alkalmazottjaként teljesített szolgálati időt figyelembe veszik a nyugdíjszerző szolgálati éveknek a személyzeti szabályzat VIII. melléklete szerinti kiszámítása során.
Végezetül az Európai Unió Bírósága adminisztratív bizottságának a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 11. és 12. cikkével kapcsolatos általános végrehajtási rendelkezésekről szóló, 2011. október 17‑i határozata 7. cikkének (6) bekezdése értelmében „[a] nyugdíjra jogosító szolgálati éveknek a[z átvitelt követő jóváírás céljából] figyelembe veendő száma semmiképpen sem haladhatja meg az érdekelt félnek az érintett rendszerekben teljesített biztosítási ideje éveinek számát” és „[a] nyugdíjra jogosító szolgálati idő felső határának eléréséből eredő esetleges többletösszeget vissza kell téríteni az érintett alkalmazottnak”.
A jogvita alapját képező tényállás
A Közszolgálati Törvényszék a jogvita előzményeit a megtámadott ítélet 8–48. pontjában fejtette ki. Ezeket a pontokat a jelen ítélet az alábbiakban lényegében megismétli.
A nyugdíjjogosultságok átvitele iránti kérelmekről
A fellebbezők 2006 és 2010 között a személyzeti szabályzat 11. cikkének (2) bekezdése alapján kérelmeket nyújtottak be az általuk a különféle luxemburgi, francia és belga szervezeteknél korábban megszerzett nyugdíjjogosultságok átvitele iránt.
Az Európai Unió Bíróságának a munkaszerződések megkötésére jogosult hatósága továbbította a fellebbezők részére a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírására tett javaslatokat, és kérte, hogy gondosan ellenőrizzék a figyelembe vett tényezőket, továbbá felszólította őket, hogy „[a]zért, hogy magyarázattal szolgáljanak számukra a kiszámítást illetően, valamint hogy megvitassák, hogy [számukra] célszerű‑e az átvitel […], lépjenek kapcsolatba [az Európai Unió Bírósága Személyzeti és Pénzügyi Főigazgatóságának Humánerőforrási Szervezési és Személyzeti Igazgatóságán kijelölt, felelős személlyel]”.
E tekintetben a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság felhívta a fellebbezők figyelmét arra, hogy „a nyugdíjra jogosító szolgálati idő [szóban forgó javaslatok] alapján biztosított jóváírásának a személyzeti szabályzat szerinti hatásaira az európai közszolgálat nyugdíjrendszerére vonatkozó, a nyugdíjjogosultságok folyósításakor hatályos részletes szabályok vonatkoznak, feltéve hogy az átviteli rendszer alapján jóváírt, nyugdíjra jogosító szolgálati évek száma nem fog módosulni”, hogy „[a] jóváírásra vonatkozó hivatalos javaslat kizárólag a teljes átutalandó összeg jóváírását követően lép hatályba”, valamint hogy „[a]z ily módon megvalósuló jóváírást nem veszik figyelembe a személyzeti szabályzat 77. cikke értelmében az európai közszolgálati nyugdíjra való jogosultságot keletkeztető minimális szolgálati idő, azaz tíz év kiszámításához […]” (a megtámadott ítélet 11., 12., 16., 21. és 27. pontja).
A fellebbezők megtették az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy sor kerüljön az azon különféle nemzeti nyugdíjrendszerekben megszerzett jogosultságaiknak a – némelyikük esetében teljes, némelyikük esetében pedig részleges – átvitelére, amely nyugdíjrendszereknek az Európai Unió Bíróságánál való szolgálatba lépésüket megelőzően a tagjai voltak (a megtámadott ítélet 13., 18., 23., 29. és 30. pontja). Amint azt e tekintetben a megtámadott ítélet jelzi, az Európai Unió Bíróságának a hatáskörrel rendelkező szolgálatai a fellebbezők nemzeti nyugdíjjogosultságainak átvitelére irányuló eljárást lezáró határozatokat (a továbbiakban együttesen: a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírásáról szóló határozatok) fogadtak el.
Konkrétabban: 2012. február 16‑i feljegyzésében a személyzeti szabályzati jogokkal foglalkozó egység egységvezetője tájékoztatta J. Barroso Trutát, hogy a korábban megszerzett nyugdíjjogosultságainak megfelelő tőke, azaz 61121,08 euró átvitelét követően a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság újból kiszámította az e jogosultságoknak az uniós nyugdíjrendszerbe való átvitele alapján jóváírt, nyugdíjra jogosító szolgálati évek számát, amely számítás eredményeként az említett rendszerben 8 év és 24 napos járulékfizetési időszakot ismertek el (a megtámadott ítélet 14. pontja).
2012. február 16‑i, 2013. április 8‑i és 2014. július 25‑i feljegyzésében a személyzeti szabályzati jogokkal foglalkozó egység egységvezetője tájékoztatta M. Forlit, hogy a különféle nemzeti szervezeteknél megszerzett nyugdíjjogosultságainak megfelelő tőkeösszeg átvitelét követően a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság újból kiszámította az e jogosultságoknak az uniós nyugdíjrendszerbe való átvitele alapján jóváírt, nyugdíjra jogosító szolgálati évek számát, amely számítás eredményeként az említett rendszerben egy 15 év és 18 napos, egy 6 napos, és egy 1 év és 23 napos járulékfizetési időszakot ismertek el (a megtámadott ítélet 19. pontja).
2009. november 13‑i és 2010. december 6‑i feljegyzésében a személyzeti szabályzati jogokkal foglalkozó egység tájékoztatta C. Galantét, hogy a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság újból kiszámította a különféle nemzeti szervezeteknél korábban megszerzett nyugdíjjogosultságoknak az uniós nyugdíjrendszerbe való átvitele alapján jóváírt, nyugdíjra jogosító szolgálati évek számát, amely számítás eredményeként az uniós nyugdíjrendszerben egy – 7626,50 euró összeg C. Galante részére való visszatérítésével –4 év és 1 hónapos, valamint egy 10 év, 4 hónap és 5 napos járulékfizetési időszakot ismertek el (a megtámadott ítélet 25. pontja).
Egyrészről – a 2009. december 21‑i feljegyzéssel megsemmisített és felváltott – 2006. december 20‑i feljegyzésében, másrészről pedig 2011. október 18‑i feljegyzésében a személyzeti szabályzati jogokkal foglalkozó egység tájékoztatta B. Gradelt, hogy a különféle nemzeti szervezeteknél megszerzett nyugdíjjogosultságainak megfelelő tőke átvitelét követően a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság újból kiszámította az e jogosultságoknak az uniós nyugdíjrendszerbe való átvitele alapján jóváírt, nyugdíjra jogosító szolgálati évek számát, amely számítás eredményeként ebben a rendszerben egy –14235,11 euró összeg B. Gradel részére való visszatérítésével –16 éves, egy 3 év 2 hónap és 20 napos, valamint egy 2 év, 3 hónap és 5 napos járulékfizetési időszakot ismertek el (a megtámadott ítélet 31. pontja).
A 2012. április 12‑i ülésről, valamint a fellebbezők által előterjesztett, tájékoztatás iránti kérelmekről
Az Európai Unió Bíróságának Humánerőforrás és Személyzeti Adminisztrációs Igazgatósága által a teljes személyzethez címzett, a tisztviselők nyugdíjjogosultságai – „nyugdíjkalkulátornak” nevezett – szimulációs eszközének frissítésére vonatkozó, 2012. március 9‑i elektronikus levél kézhezvételét követően a fellebbezők alkalmazták ezt az eszközt, és észlelték, hogy nyugdíjaik összegét nem érinti pozitívan a nyugdíjjogosultságok átvitele. Más szóval: a fellebbezők és az ekként szerzett becslés szerint nyugdíjuk összege nyugdíjba vonulásukkor – a korábban a különféle nemzeti rendszerekben korábban megszerzett nyugdíjjogosultságaik átvitelétől függetlenül – lényegében ugyanaz maradna (a megtámadott ítélet 32. és 33. pontja).
2012 áprilisában J. Barroso Truta és M. Forli egy ülés – amelynek megtartását ők kérték – keretében találkoztak a személyzeti szabályzati jogokkal foglalkozó egység egységvezetőjével. Ezen az ülésen az említett egység egységvezetője elmagyarázta nekik – többek között – a személyzeti szabályzat 77. cikkének negyedik bekezdéséből eredő szabály (a továbbiakban: a létminimum szabálya) alkalmazásának az ő esetükre vonatkozó hatályát.
A fent említett ülésen a fellebbezőket arról is tájékoztatták, hogy főszabály szerint nem lehetséges az uniós nyugdíjrendszerbe már átvitt nyugdíjjogosultságoknak az érintett nemzeti szervezetek részére való visszautalása. Az említett egység egységvezetője megegyezett a két érintett féllel, hogy kapcsolatba fog lépni az Európai Bizottság szolgálataival annak megvizsgálása céljából, hogy tudnak‑e hasonló esetekről, és hogy miként kezelték azokat (a megtámadott ítélet 34. pontja).
A megtámadott ítélet 35. pontjában jelzetteknek megfelelően, a személyzeti szabályzati jogokkal foglalkozó egység – az Európai Unió Bíróságánál ideiglenesen más tisztséget betöltő – egységvezetőjének 2015. február 11‑i elektronikus leveléből kitűnik, hogy a fent említett ülésen a fenti 20. pontban említett két fellebbező tájékoztatta az egységvezetőt, hogy részt vettek egy szakszervezet C. Galante kezdeményezésére megtartott ülésén, ahol tájékoztatták őket akkoriban arról, hogy nyugdíjjogosultságaikat sürgősen át kell vinniük, különben fennáll a kockázata a jogosultságok elvesztésének.
2012. április 23‑i levelében J. Barroso Truta és M. Forli a személyzeti szabályzat 25. cikke alapján kérte az Európai Unió Bírósága Személyzeti és Pénzügyi Főigazgatóságának főigazgatóját (a továbbiakban: főigazgató), hogy vizsgálja meg az uniós nyugdíjrendszerbe a nevükben átvitt összegek érintett nemzeti szervezetekhez való visszautalásának lehetőségét (a megtámadott ítélet 36. pontja).
2012. április 26‑án J. Barroso Truta és M. Forli kérte a jelen ügyben érintett egyik szervezetet, azaz a luxemburgi caisse nationale d’assurance pensiont (országos nyugdíjbiztosítási pénztár; a továbbiakban: CNAP), hogy töröljék a nyugdíjjogosultságok átvitele iránti kérelmüket és állítsák vissza az e szervezetnél korábban megszerzett jogosultságaikat. 2012. május 7‑i leveleiben a CNAP nem adott helyt ezeknek a kérelmeknek, és hangsúlyozta lényegében, hogy a nyugdíjjogosultságok átvitele végleges jellegű (a megtámadott ítélet 37. pontja).
2012. szeptember 3‑án C. Galante a személyzeti szabályzat 25. cikke alapján kérte a főigazgatót, hogy vizsgálja meg annak lehetőségét, hogy Európai Unió Bírósága visszautalja az általa korábban megszerzett jogosultságok formájában a CNAP által átutalt tőkeösszeget. Ez a fellebbező ugyanakkor a CNAP‑hoz közvetlenül is fordult ebben a témában. 2012. szeptember 27‑i memorandumában a főigazgató közölte C. Galantéval, hogy nem bírálhatja el kedvezően kérelmét (a megtámadott ítélet 38. és 39. pontja).
2013. február 5‑én a főigazgató tájékoztatta J. Barroso Trutát és M. Forlit, hogy a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság két alkalommal lépett kapcsolatba a CNAP‑vel, hogy megvizsgálják helyzetüket, ez a nemzeti szervezet azonban 2012. július 20‑án és augusztus 17‑én jelezte számára, hogy nem fogadja el, hogy az Európai Unió Bírósága visszautalja az e két fellebbező által korábban megszerzett, az uniós nyugdíjrendszerbe átvitt nyugdíjjogosultságokat. Ennek megtagadását a CNAP 2013. január 7‑én újból megerősítette (a megtámadott ítélet 40. pontja).
A pert megelőző eljárásról
Hasonló szöveggel megfogalmazott 2014. április 16‑i levelükben a fellebbezők – a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése alapján – az iránt nyújtottak be kérelmet, hogy a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság térítse meg a nyugdíjjogosultságaik uniós nyugdíjrendszerbe való átvitelének következtében elszenvedett vagyoni káraikat. Kérelmük alátámasztása céljából lényegében azzal érveltek, hogy a személyzeti szabályzat 77. cikkének negyedik bekezdése, konkrétabban pedig a létminimum szabálya alapján – amelyről nem volt tudomásuk, amikor beleegyeztek a korábban megszerzett nyugdíjjogosultságaik átvitelébe – kizárólag az Európai Unió Bíróságánál teljesített szolgálati jogviszonyban eltöltött éveket veszik figyelembe a nyugdíjuk kiszámításához. Ily módon a jogosultságaik átvitele alapján általuk egyenként megszerzett, nyugdíjra jogosító szolgálati idő véleményük szerint nem érinti a jövőbeli nyugdíjaik összegét. A fellebbezők hangsúlyozták, hogy ha a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság megfelelően tájékoztatta volna őket arról, hogy létezik az öregségi nyugdíjnak egy olyan alsó határa, amelynek legalább a létminimum 4%‑ának kell megfelelnie a szolgálati jogviszonyban eltöltött évek után, akkor elálltak volna a korábban megszerzett nyugdíjjogosultságaik átvitelétől, ugyanakkor egyébként megőrizték volna nemzeti nyugdíjjogosultságaikat, amelyek adott esetben lehetővé tették volna számukra, hogy nemzeti nyugdíjat igényeljenek (a megtámadott ítélet 41. pontja).
A fellebbezők úgy vélik, hogy a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság közszolgálati kötelességszegést követett el azzal, hogy nem szolgált számukra elegendő információkkal arra vonatkozóan, hogy az ő konkrét esetükben a nyugdíjra jogosító azon szolgálati idő jóváírása semmiféle hatással nem fog járni jövőbeli öregségi nyugdíjuk összegére, amely szolgálati időt a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 11. cikkének (2) bekezdése alapján esetlegesen megszereznek. Következésképpen azt kérték, hogy a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság térítse meg az uniós nyugdíjrendszerbe átvitt – a fellebbezők szerint kárba veszett – nemzeti nyugdíjjogosultságok tőkeösszegének megfelelő vagyoni kárukat. A késedelmi kamattal növelendő igényelt összegek a következők voltak: J. Barroso Truta esetében 61121,08 euró; M. Forli esetében 129440,98 euró; C. Galante esetében 76324,29 euró, M. Gardel esetében pedig 99565,13 euró (a megtámadott ítélet 42. pontja).
2014. szeptember 3‑i feljegyzésében a főigazgató – amellett, hogy „sajnálatát fejezte ki aziránt, hogy [a fellebbezők] ebbe a helyzetbe kerültek” – a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóságként eljárva elutasította 2014. április 16‑i kérelmeiket. Ezen elutasító határozat szerint a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság nem követett el közszolgálati kötelességszegést – az általa a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírására tett, a fellebbezőkre vonatkozó javaslatok fellebbezők elé terjesztésekor – a részükre nyújtott információkat illetően (a megtámadott ítélet 43. pontja).
A főigazgató konkrétabban hangsúlyozta, hogy semmiféle kétség nem fér ahhoz, hogy ha a fellebbezők elfogadták volna a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírására tett javaslatokat kísérő memorandumokban „meglehetősen közvetlen nyelvezetben” kifejtett azon felhívást, hogy lépjenek kapcsolatba a személyzeti szabályzati jogokkal foglalkozó egységgel, felvilágosítást kaphattak volna a létminimum szabályával kapcsolatos mechanizmus működését illetően, és – az ilyen esetekben szokásos módon – az adminisztráció a jövőbeli nyugdíjuk átvitel melletti vagy átvitel nélküli összegére vonatkozóan szimulációkat végzett volna, ami rávilágított volna arra, hogy esetükben milyen hatást fejt ki a létminimum szabálya (a megtámadott ítélet 44. pontja).
A főigazgató kifejtette, hogy mindenesetre a nemzeti rendszerben megszerzett nyugdíjjogosultságok átvitelének vagy átvitele mellőzésének célszerűségével kapcsolatos minden értékelést bizonytalanságok öveznek, különösen azért, mert az értékelés olyan – többek között a személyzeti szabályzattal kapcsolatos – feltételeken alapul, amelyek az idők során változhatnak. Hangsúlyozta, hogy ily módon nincs kizárva, hogy a fellebbezők karrierjük során más illetménycsoportokba – például a szerződéses alkalmazottakénál magasabb besorolási fokozatokba, vagy a tisztviselők és ideiglenes alkalmazottak csoportjába – kerülnek. Ugyanígy az is előfordulhat, hogy az uniós jogalkotó a jövőben módosítja a létminimum összegét, míg nemzeti szinten esetleg halmozódást tiltó szabályokat vezetnek be (a megtámadott ítélet 45. pontja).
A főigazgató arra a következtetésre jutott, hogy „[i]yen kontextusban a nyugdíjjogosultságok átvitelére vagy átvitelük mellőzésére vonatkozó döntés olyan felelősségmegosztáson alapult, amelynek keretében az adminisztráció az érdekelt fél rendelkezésére állt, és kérésre olyan információkat bocsátott rendelkezésre, amelyeket az adminisztráció ismert, illetve amelyeket be tudott szerezni, továbbá amelynek keretében az érdekelt fél a maga részéről – elsődleges érintettként – megbizonyosodott arról, hogy teljes körű és helytálló tájékoztatást kapott, mielőtt döntött volna” (a megtámadott ítélet 46. pontja).
2014. november 21‑én a fellebbezők – lényegében azonos feljegyzésükben – a főigazgatónak a 2014. április 16‑i kérelmüket elutasító 2014. szeptember 3‑i határozata ellen a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszokat nyújtottak be (a megtámadott ítélet 47. pontja).
Hasonlóan megfogalmazott 2015. június 17‑i határozataiban az Európai Unió Bíróságának a panaszok elbírálásával megbízott bizottsága elutasította a fent említett panaszokat (a megtámadott ítélet 48. pontja).
Az elsőfokú eljárás és a megtámadott ítélet
2015. szeptember 25‑én a fellebbezők keresetet indítottak a Közszolgálati Törvényszék előtt, amely keresetet F‑126/15. számon vettek nyilvántartásba, és amelyben a fellebbezők elsődlegesen azt kérték, hogy a Közszolgálati Törvényszék kötelezze az Európai Unió Bíróságát, hogy J. Barroso Truta nevében 61121,08 euró, M. Forli nevében 129440,98 euró, C. Galante nevében 76324,29 euró, B. Gradel nevében pedig 99565,13 euró összeget fizessen be az összes nemzeti nyugdíjalapba, illetve biztosításba. A fellebbezők másodlagosan azt kérték, hogy a Közszolgálati Törvényszék kötelezze az Európai Unió Bíróságát, hogy részükre fizesse meg az említett összegeket. A fellebbezők harmadlagosan azt kérték, hogy a Közszolgálati Törvényszék állapítsa meg, hogy az Európai Unió Bírósága közszolgálati kötelességszegést követett el a korábban megszerzett nemzeti nyugdíjjogosultságaik átvitelekor. A fellebbezők végezetül azt kérték, hogy a Közszolgálati Törvényszék az Európai Unió Bíróságát kötelezze a költségek viselésére.
A Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítéletben elsősorban megállapította, hogy a keresetet mint elfogadhatatlant kell elutasítani. Még konkrétabban megállapította, hogy a jelen ügyben a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóságnak felrótt magatartás – azaz a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírására tett javaslatok továbbítása során a fellebbezőknek nyújtott elégtelen tájékoztatás – nem választható el a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírását elismerő végleges határozatok elfogadását eredményező, több szakaszból álló eljárástól (a megtámadott ítélet 66. pontja). Márpedig amennyiben a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóságnak a nyugdíjra jogosító szolgálati idő uniós nyugdíjrendszerben való, a fellebbezők által korábban megszerzett nyugdíjjogosultságok átvitelét követő jóváírását elismerő végleges határozatai képezték a sérelmet okozó aktusokat, azokat a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján benyújtott panasz útján, és adott esetben az EUMSZ 270. cikk és a személyzeti szabályzat 91. cikkének (2) bekezdése alapján benyújtott keresettel lehetett volna megtámadni (a megtámadott ítélet 67. pontja). E kereset alátámasztására a fellebbezők hivatkozhattak volna arra, hogy a nyugdíjjogosultságaik jóváírására tett javaslatokba úgy egyeztek bele, hogy a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóságtól állítólagosan nem kaptak tájékoztatást. A Közszolgálati Törvényszék szerint ez a magatartás a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírására vonatkozó, a fellebbezőket érintő végleges határozatok előkészítő aktusaihoz kapcsolódik, ekként pedig nem képezheti önálló kereset tárgyát, így azokat a fent említett végleges határozatokkal szembeni esetleges keresetben kell megtámadni (a megtámadott ítélet 68. pontja).
A Közszolgálati Törvényszék – emlékeztetve egyrészről arra az ítélkezési gyakorlatra, amely szerint az a tisztviselő vagy alkalmazott, aki egy panasz megfelelő időben történő benyújtásával, később pedig egy megsemmisítés iránti kereset előterjesztésével elmulasztotta megtámadni a neki sérelmet okozó aktusokat, nem pótolhatja e mulasztást, és nem biztosíthat magának így újabb keresetindítási határidőket kártérítési kérelem utólagos benyújtásával, amely egyértelműen arra irányul, hogy pénzügyileg olyan eredményre jusson, amilyet az ezen aktusokkal szemben megfelelő időben benyújtott megsemmisítés iránti kereset eredményezett volna (lásd a megtámadott ítélet 60–63. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), továbbá másrészről megállapítva, hogy a fellebbezők elmulasztották vitatni a fenti 36. pontban említett végleges határozatok jogszerűségét – megállapította, hogy a kereset elfogadhatatlan.
A Közszolgálati Törvényszék mellékesen érdemben is vizsgálta az elé terjesztett kérelmet. Először is – az Unió szerződésen kívüli felelősségének megállapításával kapcsolatos feltételek felidézését követően (a megtámadott ítélet 72. pontja) – megállapította, hogy „még ha jobban is lehetett volna kezelni azt, ahogyan a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság megfogalmazta a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírására tett javaslatokat, oly módon, hogy felhívja az érintett szerződéses alkalmazottak figyelmét a személyzeti szabályzat 77. cikke negyedik bekezdésének hatályára, észszerűen nem várható el egy gondos adminisztrációtól, amely – mint a jelen ügyben – 2008 és 2010 között a nyugdíjjogosultságok átvitelére vonatkozó kérelmek […] százait kezelte, hogy minden egyes javaslatát úgy fogalmazza meg, hogy minden egyes érintett tisztviselő és alkalmazott számára előrevetítse a saját nyugdíjjogosultságainak átviteléből eredő következményeket” (a megtámadott ítélet 74. pontja). A Közszolgálati Törvényszék ily módon megállapította, hogy a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság a jelen ügyben – a megfelelő ügyintézés elvét tiszteletben tartva – vélhetően eleget tett gondoskodási kötelezettségének (a megtámadott ítélet 75. pontja).
E tekintetben egyrészről a Közszolgálati Törvényszék azt is figyelembe vette, hogy a fellebbezők „gyorsan kérték nemzeti nyugdíjjogosultságaik uniós nyugdíjrendszerbe való átvitelét, majd pedig megerősítették az említett kérelmeket”, „anélkül hogy hasznosnak ítélték volna, hogy ezt megelőzően kapcsolatba lépjenek az adminisztrációval azért, hogy kifejtse számukra a határozatokat”, holott a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság a javaslataiban felszólította őket arra, hogy lépjenek vele kapcsolatba, „hogy magyarázatokkal szolgálhasson a számítással kapcsolatban, és hogy megvitathassák, hogy [esetükben] célszerű‑e a [szóban forgó] átvitel, vagy sem” (a megtámadott ítélet 75. és 76. pontja).
A Közszolgálati Törvényszék másrészről emlékeztetett arra, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében minden tisztviselőnek ismernie kell a személyzeti szabályzatot és különösen az illetményére vagy az öregségi nyugdíjra irányadó szabályokat (lásd a megtámadott ítélet 77. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Ezen ítélkezési gyakorlat tükrében a Közszolgálati Törvényszék – figyelembe véve, hogy „a fellebbezők, tekintettel szolgálati jogviszonyukra, nem szükségszerűen voltak a legtájékozottabbak a kérdésben” – megállapította, hogy a releváns rendelkezések szövege „viszonylag egyértelmű” volt, és hogy „ennek legalábbis arra kellett volna késztetnie a fellebbezőket, hogy a [jelen ügyben szóban forgó] kérdést az adminisztrációnak feltegyék” (a megtámadott ítélet 78. pontja).
A Közszolgálati Törvényszék másodszor megállapította, hogy a fellebbezők nem határozták meg a hivatkozott károk ténylegességét és bizonyosságát, amely kárt a Közszolgálati Törvényszék kizárólag vagyoni kárnak minősített. Ily módon egyrészről megállapította, hogy a fellebbezők „továbbra is folytatni kívánják előmenetelüket az Európai Unió Bíróságánál vagy más uniós intézménynél, és így nem zárható ki, hogy néhányuk vagy akár mindegyikük később ideiglenes alkalmazottként vagy tisztviselőként tölt be állást, olyan típusú munkakörben, amely […] lehetővé teszi számukra, hogy a jövőbeni öregségi nyugdíjuk, amelynek legnagyobb összege utolsó alapilletményük 70%‑a, meghaladja a személyzeti szabályzat 77. cikke negyedik bekezdésének alkalmazásából következő összeget”. Ebben az esetben „nem merülhet fel semmiféle olyan kár, amelyet […] az okozott [a fellebbezőknek], hogy a nemzeti nyugdíjrendszerben szerzett nyugdíjjogosultságaik átvitele mellett döntöttek” (a megtámadott ítélet 81. pontja).
Másrészről nem volt bizonyos, hogy akkor, amikor a fellebbezők elérik a nyugdíjkorhatárt, „a személyzeti szabályzat 77. cikke negyedik bekezdésében foglalt szabály hatálya és alkalmazási feltételei szükségszerűen ugyanazok lesznek”, mint a megtámadott ítélet meghozatalakor, „mivel emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jogalkotó bármikor módosíthatja az uniós tisztviselők és alkalmazottak jogait és kötelezettségeit az EUMSZ 336. cikk alapján elfogadott, a személyzeti szabályzatot és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételeket módosító rendeletek útján, amelyek – a kivételektől eltekintve – alkalmazandók a korábbi jogszabály hatálya alatt létrejött jogi helyzetek jövőbeni hatásaira is” (lásd a megtámadott ítélet 82. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Végezetül a Közszolgálati Törvényszék – eljárási szabályzatának 101. és 102. cikke alapján – figyelemmel a jelen ügyben a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság magatartására, és különösen arra, hogy a panaszra adott válasz szakaszában nem hívta fel a fellebbezők figyelmét kártérítési kérelmeik elfogadhatatlan jellegére, arra kötelezte az Európai Unió Bíróságát, hogy viselje mind a saját költségeit, mind pedig a fellebbezők részéről felmerült költségeket.
A Törvényszék előtti eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2016. szeptember 30‑án benyújtott beadványukban a fellebbezők előterjesztették a jelen fellebbezést. 2016. december 20‑án az Európai Unió Bírósága válaszbeadványt nyújtott be.
A válasz 2017. február 22‑i és a viszonválasz 2017. április 20‑i benyújtását követően a Törvényszék lezárta az eljárás írásbeli szakaszát.
2017. május 15‑i levelükben a fellebbezők – a Törvényszék eljárási szabályzata 207. cikkének (1) bekezdése alapján – indokolással ellátott kérelmet terjesztettek elő, hogy a Törvényszék az eljárás szóbeli szakaszában hallgassa meg őket.
Az előadó bíró javaslatára a Törvényszék helyt adott a fellebbezők kérelmének és megnyitotta az eljárás szóbeli szakaszát.
Az eljárási szabályzat 89. cikkének (3) bekezdésében – amelyet e szabályzat 213. cikkének (1) bekezdése értelmében a jelen ügyben alkalmazni kell – előírt pervezető intézkedések keretében a Törvényszék 2017. december 19‑én írásban megválaszolandó kérdéseket tett fel a feleknek. A felek e kérdésekre a kiszabott határidőn belül válaszoltak.
A Törvényszék a 2018. február 9‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett szóbeli kérdésekre adott válaszaikat.
A fellebbezők azt kérik, hogy a Törvényszék:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
a jogvita érdemi vizsgálata keretében kötelezze az Európai Unió Bíróságát, hogy J. Barroso Truta nevében 61121,08 eurót, M. Forli nevében 129440,98 eurót, C. Galante nevében 76324,29 eurót, B. Gradel nevében pedig 99565,13 eurót fizessen „az összes alapba, illetve biztosításba”;
–
másodlagosan, kötelezze az Európai Unió Bíróságát „a nyugdíjjogosultságok [az uniós nyugdíjrendszerbe] történő átvitelének napjától számított 3,1%‑os éves kamattal” növelt fent említett összegek fellebbezők számára történő kifizetésére;
–
az Európai Unió Bíróságát kötelezze mind az első, mind pedig a másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
Az Európai Unió Bírósága azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
részben mint elfogadhatatlant és részben mint megalapozatlant, másodlagosan pedig mint teljes egészében elfogadhatatlant utasítsa el a fellebbezést;
–
a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
A fellebbezésről
A fellebbezők a megtámadott ítélet elleni fellebbezés alátámasztása céljából két jogalapra hivatkoznak. Az első jogalap a jog téves alkalmazásán alapul, amennyiben a Közszolgálati Törvényszék elsődlegesen megállapította, hogy keresetük elfogadhatatlan. Második jogalapjuk a jogvita érdemére vonatkozik, és konkrétan azon alapul, hogy a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor másodlagosan úgy vélte egyfelől, hogy a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság a jelen ügyben nem követett el közszolgálati kötelességszegést, amikor közölte a fellebbezőkkel a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírására tett javaslatokat, másfelől pedig, hogy a fellebbezők által hivatkozott kár pusztán hipotetikus.
Az első jogalapról
A fellebbezők beadványaiból kitűnik, hogy első jogalapjukban azt róják fel a Közszolgálati Törvényszéknek, hogy tévesen alkalmazta a jogot annak megállapításakor, hogy az általuk indított keresetet elfogadhatatlannak kell nyilvánítani. Ezen túlmenően előadják, hogy a Közszolgálati Törvényszék előtt nemcsak vagyoni kárra, hanem egyúttal nem vagyoni kárra is hivatkoztak.
E tekintetben az Európai Unió Bírósága azt állítja, hogy amennyiben a fellebbezők első fokon nem hivatkoztak ilyen nem vagyoni kárra, az azzal kapcsolatos bármely érvelést elfogadhatatlanként kell elutasítani. Ennélfogva mindenekelőtt a fellebbezők által az elsőfokú eljárás keretében felhozott kár pontos jellegét kell megvizsgálni.
A fellebbezők által az elsőfokú eljárás keretében hivatkozott kár jellegéről
Amint arra az Európai Unió Bírósága helytállóan rámutat, az ítélkezési gyakorlat szerint, ha valamely félnek megengednék, hogy első alkalommal a Törvényszék előtt hozzon fel olyan jogalapot és olyan érveket, amelyeket a Közszolgálati Törvényszék előtt nem hozott fel, az azt jelentené, hogy a Közszolgálati Törvényszék által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a Törvényszékhez, amelynek hatásköre korlátozott a fellebbezési eljárásban. A fellebbezési eljárás keretében tehát a Törvényszék hatásköre az első fokon tárgyalt jogalapokról és érvekről hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik (lásd: 2016. május 13‑iCX kontra Bizottság ítélet,
T‑496/15 P
,
EU:T:2016:305
,
46.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben az elsőfokú eljárás iratainak vizsgálatából kitűnik, hogy a fellebbezők beadványaikban csupán vagyoni kárra hivatkoztak, és hogy a Közszolgálati Törvényszék előtt nem hoztak fel az általuk elszenvedett esetleges nem vagyoni kárral alapított jogalapot. Meg kell ugyanis állapítani, hogy a Közszolgálati Törvényszék előtt indított keresetükben a fellebbezők mindössze az Európai Unió Bíróságához átvitt nyugdíjjogosultságaiknak megfelelő összeg elvesztésére hivatkoztak.
Ráadásul ellentetében azzal, amit a fellebbezők a válasz 27. pontjában állítanak, a Közszolgálati Törvényszék egyáltalán nem vélte úgy, hogy kárukat – akár csak részben is – az a bizonytalanság okozta, amelyben állítólag voltak. Éppen ellenkezőleg: az Európai Unió Bíróságához hasonlóan meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 80. pontja kifejezetten jelzi, hogy „a fellebbezők által hivatkozott károk vagyoni jellegűek”.
Noha a fellebbezők az elsőfokú eljárásban azt állították, hogy keresetüket „megállapítási keresetként nyújtották be, amennyiben az arra irányult, hogy az uniós bíróság állapítsa meg, hogy a Bíróság hibát követett el káruk esetleges megtérítése tekintetében”. E tekintetben egyfelől az 1979. február 1‑jeiDeshormes kontra Bizottság ítéletre (
17/78
,
EU:C:1979:24
) és a 2015. február 26‑iPlanet kontra Bizottság ítéletre (
C‑564/13 P
,
EU:C:2015:124
), másfelől pedig Kokott főtanácsnok Planet kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványára (
C‑564/13 P
,
EU:C:2014:2352
) hivatkoztak.
A keresetlevél 114. és azt követő pontjaiból ugyanakkor kitűnik, hogy a fellebbezők a megállapítás iránti kérelmet nem az állítólagos nem vagyoni kárra vonatkozó állítások alátámasztása céljából, hanem arra az esetre fogalmazták meg, hogy „az átvitt jogosultságok elvesztését ebben a szakaszban nem ítélik »bizonyosnak«”. Ez a kérelem ugyanis nem a fellebbezők által hivatkozott kár jellegére, hanem inkább egy hiba fennállásának a Törvényszék általi megállapíttatására irányult. Ezt a kérelmet tehát nem lehet a fellebbezők által állítólagosan elszenvedett nem vagyoni kár megtérítésére irányuló kérelemnek tekinteni.
E megállapításra figyelemmel a jelen ügyben nem releváns a fellebbezők által hivatkozott ítélkezési gyakorlat, amely alapján – álláspontjuk szerint – meg lehet állapítani azt, hogy az uniós bíróság elé lehet terjeszteni a megállapítás iránti kérelmet (lásd a fenti 58. pontot).
Ennélfogva – a fenti 55. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően – meg kell állapítani, hogy a fellebbezők kártérítési iránti kérelmét elfogadhatatlannak kell tekinteni, amennyiben az az általuk állítólagosan elszenvedett – a Törvényszék előtt első alkalommal felhozott – nem vagyoni kár megtérítésére irányul.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy – amint az a fenti 55–61. pontban megállapítottakból kitűnik – a fellebbezők által első fokon előterjesztett kereseti kérelmek kizárólag vagyoni károk megtérítésére irányultak.
Ezután a fellebbezők azon érveit kell megvizsgálni, amelyek keresetük – Közszolgálati Törvényszék által elsődlegesen megállapított – elfogadhatatlanságának vitatására irányulnak.
A fellebbezők által első fokon előterjesztett kereseti kérelmek vagyoni kár megtérítése iránti részeinek elfogadhatóságáról
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a jogorvoslati lehetőségeknek a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikkével létrehozott rendszerében a kártérítési keresetek csak akkor elfogadhatók, ha azokat – a személyzeti szabályzat rendelkezéseinek megfelelően – pert megelőző eljárás előzi meg (1998. március 24‑iMeyer és társai kontra Bíróság végzés,
T‑181/97
,
EU:T:1998:64
,
21.
pont).
A kártérítési keresettel összefüggésben a pert megelőző eljárás különbözik aszerint, hogy a kár, amelynek megtérítését kérték, a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében vett sérelmet okozó aktusból vagy az adminisztráció határozati jelleget nélkülöző magatartásából fakad. Az első esetben az érintett félnek kell a megszabott határidőn belül a kinevezésre jogosult hatóságnál a szóban forgó aktus ellen panasszal élnie. Ezzel szemben a második esetben a közigazgatási eljárásnak a személyzeti szabályzat 90. cikke (1) bekezdése szerinti, kártérítésre irányuló kérelem benyújtásával kell kezdődnie, majd – adott esetben – a kérelmet elutasító határozat elleni panasz benyújtásával kell folytatódnia (lásd: 1997. november 6‑iLiao kontra Tanács ítélet,
T‑15/96
,
EU:T:1997:169
,
57.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az ítélkezési gyakorlat értelmében egyébként a megsemmisítés iránti kereset és a kártérítési kereset önálló keresettípusok. Mivel a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikke sem a közigazgatási, sem a peres eljárást illetően nem alkalmaz semmiféle különbségtételt e két kereset között, a tisztviselő – ezen eltérő jogorvoslati lehetőségek önállósága miatt – választhatja vagy az egyiket, vagy a másikat, vagy akár a kettőt együttesen, feltéve hogy a panaszának elutasításától számított három hónapos határidőn belül fordul az uniós bírósághoz (lásd: 1991. január 24‑iLatham kontra Bizottság ítélet,
T‑27/90
,
EU:T:1991:5
,
36.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2007. február 6‑iWunenburger kontra Bizottság ítélet,
T‑246/04 és T‑71/05
,
EU:T:2007:34
,
46.
pont).
Az ítélkezési gyakorlat ugyanakkor bevezetett egy kivételt ezen elv alól, amennyiben a kártérítési kereset szoros kapcsolatban áll azzal a megsemmisítés iránti keresettel, amelyet egyébként elfogadhatatlannak fognak vagy kellene nyilvánítani. Ily módon a kártérítési kérelmek elfogadhatatlanok, ha a kártérítési kereset kizárólag a megsemmisítés iránti olyan keresettel érintett jogi aktus következményeinek orvoslására irányul, amely keresetet elfogadhatatlannak lehetett volna nyilvánítani vagy amelyet elfogadhatatlannak nyilvánítottak, így különösen, ha a kártérítési kereset egyetlen célja az olyan elmaradt díjazás megtéríttetése, amely a megsemmisítés iránti kereset sikere esetén nem maradt volna el (lásd ebben az értelemben: 1991. január 24‑iLatham kontra Bizottság ítélet,
T‑27/90
,
EU:T:1991:5
,
37.
és
38.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2007. február 6‑iWunenburger kontra Bizottság ítélet,
T‑246/04 és T‑71/05
,
EU:T:2007:34
,
47.
pont). Ily módon ezen ítélkezési gyakorlat értelmében az a tisztviselő vagy alkalmazott, aki elmulasztotta megfelelő időben benyújtott panasszal és utólagosan megsemmisítés iránti keresettel megtámadni a neki sérelmet okozó aktust, nem pótolhatja e mulasztást, és nem biztosíthat magának így újabb keresetindítási határidőket kártérítési kérelem utólagos benyújtásával, amely egyértelműen arra irányul, hogy pénzügyileg olyan eredményre jusson, amilyet az ezen aktusokkal szemben megfelelő időben benyújtott megsemmisítés iránti kereset eredményezett volna (lásd: 2014. március 20‑iMichel kontra Bizottság végzés,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
,
45.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy amennyiben a két kereset – azaz egyfelől a megsemmisítés iránti kereset, másfelől pedig a kártérítési kereset – alapját az adminisztráció különböző jogi aktusai vagy magatartásai képezik, a kártérítési kereset még akkor sem oszthatja a megsemmisítés iránti kereset sorsát, ha a két kereset pénzbeli eredménye a felperes számára ugyanaz lenne (lásd: 1991. január 24‑iLatham kontra Bizottság ítélet,
T‑27/90
,
EU:T:1991:5
,
38.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Egyebekben a 2015. október 13‑iBizottság kontra Cocchi és Falcione ítélet (
T‑103/13 P
,
EU:T:2015:777
) alapjául szolgáló ügyben, amelyben a fellebbezők a nyugdíjra jogosító szolgálati idő meghatározására tett, a jelen ügyben a fellebbezőknek címzettekhez hasonló jóváírási javaslatok megsemmisítését kérték, a Törvényszék megállapította, hogy egy ilyen javaslat nem sérelmet okozó aktust, hanem a személyzeti szabályzat 91. cikkének (1) bekezdése értelmében vett határozati jelleget nélkülöző magatartást képez, amely lehetővé teheti az érdekelt fél számára, hogy keresetet indítson az e magatartás miatt elszenvedett kár megtérítési iránt (2015. október 13‑iBizottság kontra Cocchi és Falcione ítélet,
T‑103/13 P
,
EU:T:2015:777
,
73.
és
74.
pont). A Törvényszék ezen túlmenően megállapította, hogy mivel az érdekelt fél hozzájárulására szükség van ahhoz, hogy az uniós rendszertől eltérő rendszerben korábban megszerzett nyugdíjjogosultságait át lehessen vinni az uniós nyugdíjrendszerbe, meg kell állapítani, hogy ha az érdekelt fél hozzájárult volna az említett átvitelhez, bízva a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírására tett javaslatban, amely az intézményének betudható hiba folytán tévesnek és megtévesztőnek bizonyul, ezt a hozzájárulást hibásnak lehet tekinteni, ami ekként megnyitja a jogot az érdekelt fél előtt arra, hogy kérje az ezen átvitelt követően elfogadott határozat megsemmisítését azzal a céllal, hogy megfordítsa annak hatásait (2015. október 13‑iBizottság kontra Cocchi és Falcione ítélet,
T‑103/13 P
,
EU:T:2015:777
,
75.
és
76.
pont).
A 2015. október 13‑iBizottság kontra Cocchi és Falcione ítéletből (
T‑103/13 P
,
EU:T:2015:777
) azonban nem lehet azt a következtetést levonni, hogy amennyiben valamely intézmény állítólagosan jogsértő magatartása a jelen ügyben szóban forgó jogosultságok átvitelére irányulóhoz hasonló eljáráshoz kapcsolódik és hatással lehetett az érdekelt fél általi hozzájárulásra, az érdekelt fél semmi esetre sem hivatkozhat olyan kárra, amelyet e magatartás miatt egy kártérítés iránti kérelem keretében szenvedett volna el.
Konkrétabban: a fenti 70. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat ilyetén értelmezése a fellebbezők – általuk állítólagosan elszenvedett kár megtérítése iránti – kereset benyújtásához fűződő jogának túlzott korlátozását eredményezné. A fellebbezők nemzeti nyugdíjjogosultságainak átvitelére vonatkozó határozatok megsemmisítését megállapító ítélet ugyanis olyan aktusok visszamenőleges eltűnését idézné elő, amelyek – főszabály szerint – pozitív hatással járnak a fellebbezőkre, amennyiben rájuk nézve – a szóban forgó átvitelt követően – a nyugdíjra jogosító jóváírt szolgálati idő elismerését vonja maga után.
Márpedig a fellebbezők a jelen ügyben nem a fent említett határozatok hatásait – azaz a nemzeti nyugdíjjogosultságaik átvitelét és a nyugdíjra jogosító jóváírt szolgálati idő ebből eredő elismerését – mint olyanokat kérdőjelezik meg, hanem az adminisztráció magatartását, amely adminisztráció nem jelezte számukra, hogy a szóban forgó átvitel nem fog mindazon hatással járni, amelyben reménykedtek. A fellebbezők keresete ily módon nem arra irányul, hogy eltüntessék a szóban forgó átvitelről szóló határozatok hatásait, hanem hogy megtéríttessék azt a kárt, amelyet – álláspontjuk szerint – azért szenvedtek el, mert a vitatott átvitel a jogi helyzetükre nézve nem váltotta ki az összes várt joghatást.
A Közszolgálati Törvényszéknek következésképpen azt kellett volna vizsgálnia, hogy a fellebbezők keresete kizárólag a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírásáról szóló határozatok következményeinek orvoslására irányul‑e, és különösen, hogy e kereset arra irányult‑e, hogy az e határozatok megsemmisítése iránti, megfelelő időben benyújtott keresetből eredővel azonos pénzbeli eredményhez jussanak.
Meg kell állapítani, hogy – a megtámadott ítéletben megállapítottakkal ellentétben – nem ez a helyzet.
E tekintetben elöljáróban pontosítani kell, hogy a fellebbezőkre vonatkozó, a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírásáról szóló határozatok tárgya a nyugdíjra jogosító, az átvitelt követően jóváírt szolgálati évek bizonyos számának elismerése.
Persze nem zárható ki, hogy a nyugdíjra jogosító szolgálati éveknek a jóváírásról szóló határozatokban elismert száma alacsonyabb a fellebbezők által vártnál, és hogy ennyiben a szóban forgó határozatok sérelmet okozhattak nekik.
A jelen ügyben azonban nem ez volt a helyzet. A fellebbezők ugyanis kártérítés iránti kérelmeikben nem a nyugdíjra jogosító szolgálati idő elismerése miatt állítólagosan elszenvedett káruk, hanem az állítólagosan abból eredő kár megtérítését kérik, hogy – ezen elismerés ellenére – nem számíthattak magasabb szintű nyugdíjra, és nem is számíthattak arra, hogy az uniós nyugdíjrendszerbe átvitt nemzeti nyugdíjjogosultságaiknak megfelelő tőkeösszeget megtérítik számukra.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az első fokon előadott válasz 9. pontja értelmében „a felpereseknek egyáltalán nem fűződik érdeke az átvitelt megerősítő határozatok megsemmisítéséhez, mivel azok nem különböznek azoktól a javaslatoktól, amelyekhez beleegyezésüket adták”, továbbá „[m]ivel pontosan azt kapták, amit kértek, és az átvitt tőkeösszeget megfelelően írták jóvá, ezek a […] határozatok jogszerűek”.
Következésképpen nem lehetett úgy vélni, hogy a kereset kizárólag a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírásáról szóló, rájuk vonatkozó határozatok következményeinek orvoslására irányul, a fenti 67. és 68. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében.
Az első fokon előterjesztett elsődleges kereseti kérelemben a fellebbezők kétségkívül az uniós nyugdíjrendszerbe átvitt nemzeti nyugdíjjogosultságaiknak megfelelő összegeknek a nemzeti nyugdíj‑ vagy biztosítási alapokba történő befizetését kérték (lásd a fenti 35. pontot).
Márpedig meg kell állapítani, hogy még ha úgy is lehetne tekinteni, hogy a fellebbezők elsődleges kereseti kérelmükben a vitatott határozatok megsemmisítéséből eredővel azonos pénzbeli eredményt kívántak elérni, ez nem igaz a másodlagosan előadott kereseti kérelmükre. A vitatott határozatok megsemmisítése ugyanis semmiképpen nem járhat azzal a hatással, hogy a fellebbezőknek megfizetik a nemzeti nyugdíjjogosultságaiknak megfelelő összegeket, annak kizárólag az lehet a hatása, hogy visszamenőleges hatállyal eltűnnek az átvitelről szóló vitatott határozatok, valamint a fellebbezőkre nézve főszabály szerint kedvező és a nemzeti nyugdíjjogosultságaiknak az uniós nyugdíjrendszerbe való átviteltől nem elválasztható hatásuk, azaz a nyugdíjra jogosító jóváírt szolgálati idő elismerése.
A fentiek összességére figyelemmel meg kell állapítani, hogy a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor elsődlegesen a fellebbezők keresetét mint elfogadhatatlant utasította el.
Ennélfogva a Közszolgálati Törvényszék által másodlagos jelleggel levont következtetéseket kell megvizsgálni a fellebbezők által előterjesztett második jogalap tükrében.
A második jogalapról
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a közszolgálat területén fennálló állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az Unió felelősségének megállapításához több feltételnek – azaz az intézményeknek felrótt magatartás jogellenességének, a kár tényleges bekövetkezésének, valamint az állítólagos magatartás és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés fennállásának – a teljesülése szükséges (1987. december 16‑iDelauche kontra Bizottság ítélet,
111/86
,
EU:C:1987:562
,
30.
pont; lásd még: 2012. július 12‑iBizottság kontra Nanopoulos ítélet,
T‑308/10 P
,
EU:T:2012:370
,
102.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A fenti 84. pontban említett három feltétel kumulatív, ami azzal jár, hogy amennyiben azok közül egy nem teljesül, az Unió felelősségét nem lehet megállapítani (lásd: 2017. május 17‑iPG kontra Frontex ítélet,
T‑583/16
, nem tették közzé,
EU:T:2017:344
,
97.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből az következik, hogy még abban az esetben is, ha bizonyított, hogy valamely uniós intézmény vagy szervezet hibát vétett, az Unió felelőssége csak akkor állapítható meg, ha a felperes bizonyítja az általa elszenvedett kár ténylegességét (lásd: 2005. szeptember 29‑iNapoli Buzzanca kontra Bizottság ítélet,
T‑218/02
,
EU:T:2005:343
,
98.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E megfontolásokra figyelemmel kell vizsgálni a fellebbezők második jogalapját, amely két részre tagolódik. E jogalap első részében a fellebbezők előadják, hogy a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot annak megállapításakor, hogy nem lehet jogsértőnek minősíteni a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóság magatartását. Az említett jogalap második részében azt állítják, hogy a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot annak megállapításakor, hogy az általuk állítólagosan elszenvedett kár nem volt tényleges és biztos.
Először is a jelen jogalap második részéről kell határozatot hozni.
A fellebbezők álláspontja szerint önmagában az, hogy még nem érték el a nyugdíjkorhatárt, ily módon nem tudták, hogy nyugdíjjogosultságaik átvitele előnyös lesz‑e számukra, nem érinti a keresetük alátámasztása céljából általuk hivatkozott kár végleges jellegének értékelését. E tekintetben azt állítják, hogy mára elvesztették nemzeti jogosultságaikat, és hogy helyzetük jelenleg bizonytalan. A fellebbezők álláspontja szerint ez a kár a nemzeti jogosultságaik átvitelére irányuló eljárás során kapott hiányos és téves információkból ered, továbbá végleges jelleget ölt.
Egyebekben magának a személyzeti szabályzat 77. cikke negyedik bekezdése esetleges módosításának – azaz hatályon kívül helyezésének – a puszta lehetősége nem érinti a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóságnak felrótt magatartás jogszerűtlenségének értékelését, amennyiben ez a rendelkezés hatályban volt akkor, amikor a fellebbezőkkel közölték a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírása tett, rájuk vonatkozó javaslatokat.
A fellebbezők előadják, hogy a vagyoni kár bizonyos, amennyiben a létminimum szabályát „nem másodlagos jelleggel kell alkalmazni, hanem az az alkalmazottak nyugdíjának kiszámítására alkalmazandó garanciát képez”. Ily módon „nem lehet megállapítani, hogy a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírása […] elsőbbséget élvez e szociális jellegű alapvető szabályhoz képest”. A fellebbezők álláspontja szerint nem lehet megállapítani, hogy nemzeti nyugdíjjogosultságaik hatással lesznek nyugdíjuk szintjére. E tekintetben a 2016. október 6‑iAdrien és társai ítéletnek (
C‑466/15
,
EU:C:2016:749
) a migráns munkavállalók szociális biztonságával kapcsolatos 27. és 28. pontjára hivatkoznak.
Az Európai Unió Bírósága vitatja a fellebbezők érvelését.
Ezt a kérdést illetően emlékeztetni kell arra, hogy annak a kárnak, amelynek megtérítését a kártérítési keresetben kérik, ténylegesnek és biztosnak kell lennie (lásd: 2008. február 21‑iBizottság kontra Girardot ítélet,
C‑348/06 P
,
EU:C:2008:107
,
54.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az érdekelt felek azonban – az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében – nincsenek akadályozva abban, hogy a Bírósághoz forduljanak az Unió azonnali és kellő bizonyossággal előre látható károk miatti felelősségének megállapítása céljából, még ha a kár még nem is számszerűsíthető teljes pontossággal (lásd: 1987. január 14‑iZuckerfabrik Bedburg és társai kontra Tanács és Bizottság ítélet,
281/84
,
EU:C:1987:3
,
14.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ilyen esetben, ha bebizonyosodik, hogy az érdekelt felek szükségszerűen jobb helyzetbe kerültek volna az általuk az alperesnek felrótt vétkes magatartás hiányában, úgy kell tekinteni, hogy az általuk hivatkozott kár fennállása nem minősülhet hipotetikusnak vagy tisztán esetlegesnek (lásd ebben az értelemben: 2006. november 9‑iAgraz és társai kontra Bizottság,
C‑243/05 P
,
EU:C:2006:708
,
42.
pont).
A jelen ügyben vannak olyan, a fellebbezők nyugdíjjogosultságainak kiszámításával kapcsolatos tényezők, amelyek bizonytalanok és az említett jogosultságok folyósításáig azok is maradnak. Márpedig e tényezők a létminimum szabályának az esetükben történő alkalmazása tekintetében meghatározók lesznek.
Egyrészről ugyanis jelenleg nem biztos annak az utolsó alapilletménynek az összege, amelyet a fellebbezők nyugdíjba vonulásuk előtt kapni fognak. Amint azt a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 81. pontjában megállapította, nem zárható ki, hogy a fellebbezők később ideiglenes alkalmazottként vagy tisztviselőként töltenek be állást, ami révén kikerülnének a létminimum szabályának alkalmazása alól.
Ráadásul nem kizárt, hogy emelni fogják a fellebbezők besorolási fokozatának havi alapilletményeit, ami ugyanilyen következménnyel járhat az érdekelt felekre nézve, azaz kikerülnek a létminimum szabályának alkalmazása alól. Egyebekben maguk a fellebbezők hangsúlyozzák a Törvényszék által velük közölt kérdésekre 2018. január 17‑én adott válaszukban, hogy a 3. besorolási fokozat hetedik és utolsó fizetési fokozatában a fellebbezőkhöz hasonló, az I. besorolási csoportba (FG) tartozó szerződéses alkalmazott alapilletménye magasabb az AST 1/1 fokozatba tartozó alkalmazottak alapilletményénél, ami kivonja az ilyen alkalmazottakat a létminimum szabályának alkalmazása alól. Ebből a megállapításból következik, hogy még ha a fellebbezők besorolási fokozatának havi alapilletményeit nem is emelik, előfordulhat – figyelemmel arra, hogy a fellebbezők nem terjesztettek elő az e lehetőség kizárását lehetővé tevő érveket –, hogy nyugdíjjogosultságaik folyósításakor olyan szakmai helyzetben lesznek, amely lehetővé fogja tenni számukra, hogy kikerüljenek a létminimum szabályának alkalmazása alól.
Másrészről az uniós intézményeknél a fellebbezők által a nyugdíjba vonulásukkor teljesített, szolgálati jogviszonyban eltöltött évek száma ebben a szakaszban szintén bizonytalan. Nem lehet ugyanis kizárni, hogy nyugdíjuk végső összegének kiszámítására is következményekkel fog járni az az időpont, amelyet a fellebbezők a nyugdíjba vonulásukra kiválasztanak.
E megállapítások elegendőek annak megállapításához, hogy a fellebbezők által hivatkozott kár – amely ráadásul kizárólag vagyoni jellegű (lásd a fenti 55–62. pontot) – nem biztos a fenti 93. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében.
Mindenesetre – amint azt a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 82. pontjában megállapította – nem bizonyos, hogy a fellebbezők nyugdíjba vonulásakor és nyugdíjjogosultságaik folyósításakor a személyzeti szabályzat 77. cikkének – és különösen második és negyedik bekezdésének – hatálya és alkalmazási feltételei ugyanazok lesznek, mint a jelen ítélet kihirdetésének időpontjában.
Egyebekben hozzá kell tenni, hogy nem lehet eleve kizárni, hogy az Európai Unió Bírósága az adminisztratív bizottsága személyzeti szabályzat VIII. melléklete 11. és 12. cikkével kapcsolatos általános végrehajtási rendelkezésekről szóló, 2011. október 17‑i határozata 7. cikkének (6) bekezdéséhez (lásd a fenti 9. pontot) hasonló rendelkezést fogad el, amelyet az olyan esetekre kell alkalmazni, mint amelytől a fellebbezők tartanak.
A fentiekből következik, hogy nyugdíjjogosultságaik folyósítása és a létminimum szabályának az esetükben történő esetleges alkalmazása előtt nem elegendő sem a fenti 93. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett tényleges és biztos kár, sem pedig a fenti 94. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett, kellő bizonyossággal előre látható kár megállapításához az a puszta körülmény, hogy a fellebbezők – feltevésszerű adatokon alapuló számítás elvégzésével (lásd a fenti 19. pontot) – úgy vélik, hogy jövőbeli nyugdíjba vonulásukkor megállapítást fog nyerni, hogy nemzeti nyugdíjjogosultságaikat veszteség árán vitték át. Jelenleg annyit lehet bizonyossággal megállapítani, hogy a fellebbezők nemzeti nyugdíjjogosultságait – a nyugdíjra jogosító szolgálati idő jóváírásáról szóló, rájuk vonatkozó határozatokkal – nyugdíjra jogosító jóváírt szolgálati időre váltották át.
A fellebbezők nemzeti nyugdíjjogosultságainak megfelelő tőke ugyanis nem tűnt el. Azt az átvitelt követően nyugdíjra jogosító jóváírt szolgálati időre váltották át, amelyet – főszabály szerint – figyelembe kell venni a fellebbezők nyugdíjjogosultságainak kiszámítása céljából. Következésképpen – amint azt az Európai Unió Bírósága a viszonválasz 41. pontjában helytállóan jelezte – ebben a szakaszban nem lehet úgy tekinteni, hogy az átvitt jogosultságok teljes mértékben elvesztek.
Ebben a kontextusban még annak vélelmezése esetén is a fellebbezők rendelkezésére fognak állni olyan jogorvoslati lehetőségek, amelyek révén lehetőségük lesz az említett tőke ellentételezés nélküli „elvesztésére” hivatkozni, hogy nyugdíjjogosultságaik folyósításakor egyetlen jogi vagy szabályozási rendelkezés sem teszi majd lehetővé, hogy akár csak részben visszatéríttessék a nyugdíjra jogosító jóváírt szolgálati időnek megfelelő, az öregségi nyugdíjuk kiszámítása céljából figyelembe nem vett átvitt összeget. A fellebbezők – a jogosultságaik kifizetésére és nyugdíjuk kiszámítására vonatkozó aktusokkal szembeni, azt kifogásoló kereset révén, hogy a létminimum szabályának alkalmazása miatt nem veszik figyelembe a nyugdíjra jogosító jóváírt szolgálati időt – adott esetben vitathatják a létminimum szabályának a saját konkrét esetükben történő alkalmazását, amennyiben ennek következményeként a nyugdíjjogosultságaik kiszámítása céljából nem vennék figyelembe a nemzeti nyugdíjjogosultságaiknak az uniós nyugdíjrendszerbe való átvitelét követően jóváírt, nyugdíjra jogosító szolgálati időt.
Végezetül emlékeztetni kell arra, hogy az Unió jogalap nélküli gazdagodására alapított kereset benyújtásának lehetőségét nem lehet valamely jogalanytól pusztán azzal az indokkal megtagadni, hogy az EUM‑Szerződés nem írja elő kifejezetten azt az igényérvényesítési lehetőséget, amely az ilyen típusú keresetekben nyilvánul meg. Amint azt a Bíróság ugyanis már megállapította, az EUMSZ 268. cikk és az EUMSZ 340. cikk olyan értelmezése, amely kizárja ezt a lehetőséget, a hatékony bírói jogvédelemnek – a Bíróság ítélkezési gyakorlatában biztosított és az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében megerősített – elvével ellentétes eredményre vezetne (lásd: 2008. december 16‑iMasdar [UK] kontra Bizottság ítélet,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
,
47.
és
50.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat].
E tekintetben nem lehet kizárni, hogy ha valamely intézmény megtagadja, hogy visszafizesse az érdekelt félnek az uniós nyugdíjrendszerekbe átvitt nemzeti nyugdíjjogosultságok tőkéjének azt a részét, amelyet nem fognak figyelembe venni az érdekelt fél nyugdíjjogosultságainak folyósításakor, az azt eredményezi, hogy ez az intézmény indokolatlanul tulajdonítaná el az átvitel jogcímén folyósított nyugdíjjogosultságok egy részét, amely az ítélkezési gyakorlat értelmében tulajdonképpen az érintett alkalmazott tulajdona, és így jogalap nélkül gazdagítja az Uniót (lásd analógia útján: 2003. január 30‑iCaballero Montoya kontra Bizottság ítélet,
T‑303/00, T‑304/00 és T‑322/00
,
EU:T:2003:20
,
84.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A fentiekben kifejtett azon tényezőkre figyelemmel, amelyek ebben a szakaszban a nyugdíjak kiszámítása tekintetében továbbra is bizonytalanok – amely nyugdíjakkal a nyugdíjjogosultságaik folyósításakor a fellebbezők rendelkezni fognak –, meg kell állapítani, hogy az általuk a jelen ügyben hivatkozott kár nem képez a fenti 93. és 94. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett tényleges és biztos kárt.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a Közszolgálati Törvényszék nem követett el hibát, amikor úgy ítélte meg, hogy a fellebbezők által hivatkozott kár nem tényleges és biztos. E megállapításra figyelemmel a jelen jogalap második részét, valamint a fellebbezés egészét anélkül kell elutasítani, hogy szükség lenne a fellebbezők által hivatkozott második jogalap első részének – a fenti 86. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel történő – vizsgálatára.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 211. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozatlan, vagy ha a fellebbezés megalapozott, és a Törvényszék maga hoz a jogvita kapcsán határozatot, a Törvényszék határoz a költségekről.
Az eljárási szabályzat 211. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy a Törvényszék – a tisztviselők által előterjesztett fellebbezés esetén, amennyiben a méltányosság azt megköveteli – elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását.
A jelen ítéletben ismertetett indokolásból következik, hogy a fellebbezők pervesztesek lettek. Ezen túlmenően, az Európai Unió Bírósága kifejezetten kérte, hogy a Törvényszék a fellebbezőket kötelezze a költségek viselésére.
A Törvényszék ugyanakkor úgy véli, hogy – tekintettel többek között a jelen fellebbezésben felvetett kérdésekre, és arra, hogy az Európai Unió Bírósága a fellebbezők által felhozott első jogalappal kapcsolatos érveit illetően pervesztes lett – a jelen ügy körülményei helyes értékelésének megfelel arra kötelezni a fellebbezőket, hogy viseljék költségeik egynegyedét, az Európai Unió Bíróságát pedig arra, hogy saját költségein felül viselje a fellebbezők részéről felmerült költségek háromnegyedét.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (fellebbezési tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék fellebbezést elutasítja.

2)
A fellebbezők viselik saját költségeik egynegyedét.

3)
Az Európai Unió Bírósága maga viseli saját költségeit, valamint a fellebbezők részéről felmerült költségek háromnegyedét.

Van der Woude
Kanninen
Gratsias
Kihirdetve Luxembourgban, a 2018. szeptember 18‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.