CELEX: 62017CJ0328
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Publiski līgumi
Pārbaudes procedūras
Direktīva 89/665/EEK
1. panta 3. punkts
Direktīva 92/13/EEK
1. panta 3. punkts
Tiesības celt prasību, kurām ir izvirzīts nosacījums, ka iepirkuma procedūrā ir jābūt iesniegtam piedāvājumam

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 89/665/EEK (1989. gada 21. decembris) par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām (
OV 1989, L 395, 33. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2007/66/EK (2007. gada 11. decembris) (
OV 2007, L 335, 31. lpp.
), (turpmāk tekstā – “Direktīva 89/665”) 1. panta 1.–3. punktu, kā arī 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp
Amt Azienda Trasporti e Mobilità SpA
,
Atc Esercizio SpA
,
Atp Esercizio Srl
,
Riviera Trasporti SpA
un
Tpl Linea Srl
(turpmāk tekstā – “
Amt
u.c.”) un
Agenzia regionale per il trasporto pubblico locale SpA
(Reģionālā vietējā sabiedriskā transporta aģentūra, Itālija; turpmāk tekstā – “aģentūra”) par pēdējās minētās lēmumu uzsākt neformālu konkursa procedūru, lai piešķirtu tiesības sniegt sabiedriskā transporta pakalpojumus
Regione per la Liguria
(Ligūrijas reģions, Itālija; turpmāk tekstā – “reģions”) teritorijā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 89/665
Direktīvas 89/665 1. pantā “Darbības joma un pārskatīšanas procedūru pieejamība” ir noteikts:
“1.   Šo direktīvu piemēro līgumiem, kas minēti Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūras [(
OV 2004, L 134, 114. lpp.
)], izņemot gadījumus, kad šādi līgumi ir izslēgti no minētās direktīvas piemērošanas jomas saskaņā ar tās 10. līdz 18. pantu.
[..]
Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka attiecībā uz līgumiem, uz ko attiecas Direktīva [2004/18], līgumslēdzēju iestāžu lēmumus var efektīvi un, jo īpaši, iespējami ātri pārskatīt saskaņā ar šīs direktīvas 2. līdz 2.f pantā izklāstītajiem nosacījumiem, pamatojoties uz to, ka ar šādiem lēmumiem ir pārkāpti Kopienas tiesību akti publiskā iepirkuma jomā vai attiecīgās valsts noteikumi, ar ko transponē minētos tiesību aktus.
2.   Dalībvalstis nodrošina to, ka starp uzņēmumiem, kuri norāda uz kaitējumu, kas nodarīts saistībā ar līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru, nav diskriminācijas tādēļ, ka šajā direktīvā ir nošķirti attiecīgo valstu noteikumi, ar ko īsteno [Savienības] tiesību aktus, no citiem attiecīgo valstu noteikumiem.
3.   Dalībvalstis nodrošina to, ka saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt, pārskatīšanas procedūras ir pieejamas vismaz ikvienai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt konkrēta līguma slēgšanas tiesības un kurai ar varbūtējo pārkāpumu ir vai var tikt nodarīts kaitējums.
[..]”
Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā, kas attiecas uz “prasībām attiecībā uz pārskatīšanas procedūrām”, ir paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka pasākumos attiecībā uz 1. pantā paredzētajām pārskatīšanas procedūrām ir noteikts pilnvarojums:
[..]
b)
vai nu atcelt nelikumīgi pieņemtus lēmumus, vai nodrošināt to atcelšanu, tostarp atcelt diskriminējošas tehniskās, ekonomiskās vai finanšu prasības uzaicinājumā uz konkursu, līguma dokumentos vai jebkurā citā dokumentā, kas attiecas uz līguma slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru;
[..].”
Direktīva 92/13
Padomes Direktīvas 92/13/EEK (1992. gada 25. februāris), ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē (
OV 1992, L 76, 14. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2007/66 (turpmāk tekstā – “Direktīva 92/13”), 1. panta “Darbības joma un pārskatīšanas procedūru pieejamība” 3. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, ko dalībvalstis var pieņemt, pārskatīšanas procedūras ir pieejamas vismaz ikvienai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt konkrēta līguma slēgšanas tiesības un kurai ar varbūtējo pārkāpumu ir vai var tikt nodarīts kaitējums.”
Direktīva 2004/17
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/17/EK (2004. gada 31. marts), ar ko koordinē iepirkuma procedūras, kuras piemēro subjekti, kas darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un pasta pakalpojumu nozarēs (
OV 2004, L 134, 1. lpp.
), 1. panta, kas attiecas uz “pamatterminiem”, 3. punkta b) apakšpunktā bija noteikts:
““Pakalpojumu koncesija” ir tāda paša veida līgums kā pakalpojumu līgums, taču izņēmums ir tas, ka atlīdzība par pakalpojumu sniegšanu ir vai nu tikai tiesības izmantot attiecīgo pakalpojumu, vai arī minētās tiesības kopā ar samaksu.”
Šīs direktīvas 5. panta “Transporta pakalpojumi” 1. punktā bija paredzēts:
“Šī direktīva attiecas uz tādu tīklu nodrošināšanu un ekspluatāciju, kas iedzīvotājiem sniedz pakalpojumus dzelzceļu, automatizēto sistēmu, tramvaju, trolejbusu, autobusu vai trošu transporta jomā.”
Minētās direktīvas 18. pants “Būvdarbu un pakalpojumu koncesijas” bija formulēts šādi:
“Šī direktīva neattiecas uz būvdarbu un pakalpojumu koncesijām, ko piešķīruši līgumslēdzēji, kuri veic vienu vai vairākas no 3. līdz 7. pantā minētajām darbībām, ja minētās koncesijas ir piešķirtas attiecīgo darbību veikšanai.”
Regula Nr. 1370/2007
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1370/2007 (2007. gada 23. oktobris) par sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, izmantojot dzelzceļu un autoceļus, un ar ko atceļ Padomes Regulu (EEK) Nr. 1191/69 un Padomes Regulu (EEK) Nr. 1107/70 (
OV 2007, L 315, 1. lpp.
), 5. pants “Pakalpojumu valsts līgumu piešķiršana” ir formulēts šādi:
“1.   Pakalpojumu valsts līgumus piešķir saskaņā ar šajā regulā paredzētajiem noteikumiem. Tomēr pakalpojumu līgumus vai pakalpojumu valsts līgumus, kā noteikts Direktīvās [2004/17] vai [2004/18], sabiedriskā pasažieru transporta pakalpojumiem, ko sniedz ar autobusu vai tramvaju, piešķir saskaņā ar procedūrām, kas paredzētas saskaņā ar minētajām direktīvām, ja šādi līgumi nav pakalpojumu koncesijas līgumi, kā noteikts minētajās direktīvās. Ja līgumus piešķir saskaņā ar Direktīvu [2004/17] vai Direktīvu [2004/18], nepiemēro šā panta 2. līdz 6. punktu.
[..]
7.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 2. līdz 6. punktu pieņemtos lēmumus var efektīvi un ātri pārskatīt, ja to prasa jebkura persona, kurai ir vai ir bijusi interese saņemt noteiktu līgumu un kurai ir vai var tikt nodarīts kaitējums ar iespējamo pārkāpumu, pamatojoties uz to, ka ar šādiem lēmumiem ir pārkāpti Kopienas tiesību akti vai attiecīgās valsts tiesību akti, ar kuriem tos īsteno.
[..]”
Itālijas tiesības
Codice di procedura civile
(Civilprocesa kodekss) 100. pantā, redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietā, ir noteikts, ka, “lai celtu prasību tiesā vai piedalītos tiesā atbildētāja statusā, ir jābūt atbilstošai interesei”.
Saskaņā ar 2010. gada 2. jūlija
decreto legislativo n. 104 – Codice del processo amministrativo
(Likumdošanas dekrēts Nr. 104 par Administratīvā procesa kodeksu) (2010. gada 7. jūlija
GURI
kārtējais pielikums Nr. 156) 1. pielikuma 39. panta 1. punktu “Civilprocesa kodeksa noteikumi
mutatis mutandis
vai kā vispārējo principu izpausme ir piemērojami jautājumiem, kas nav reglamentēti šajā kodeksā”.
2011. gada 13. augusta
decreto‑legge n. 138
(Dekrētlikums Nr. 138) (2011. gada 13. augusta
GURI
Nr. 188), kas ar 2011. gada 14. septembra Likumu Nr. 148 grozīts un pārveidots par likumu (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 138/2011”), 3.
bis
pantā ir noteikts, ka vietējie sabiedriskie pakalpojumi principā ir jāizmanto provinces mērogā.
Saskaņā ar 2013. gada 7. novembra
Legge regionale n. 33 (Riforma del sistema del trasporto pubblico regionale e locale)
(Reģionālais likums Nr. 33 (Reģionālā un vietējā sabiedriskā transporta sistēmas reforma)) (turpmāk tekstā – “Reģionālais likums Nr. 33/2013”), 9. panta 1. punktu un 14. panta 1. punktu tiesības sniegt sabiedriskā transporta pakalpojumu reģiona teritorijā bija jāpiešķir, nosakot tikai vienu vienīgu iepirkuma daļu, kas attiecas uz visu reģiona teritoriju un kas var tikt attiecināta uz dzelzceļa transportu.
Stājoties spēkā 2016. gada 12. augustā, ar 2016. gada 9. augusta
legge regionale n. 19 Modifiche alla
[
legge regionale n. 33
] (Reģionālais likums Nr. 19, ar ko groza Reģionālo likumu Nr. 33) (turpmāk tekstā – “Reģionālais likums Nr. 19/2016”) tika grozīts Reģionālā likuma Nr. 33/2013 9. un 14. pants. Šajā likumā ir paredzēts, ka turpmāk sauszemes un jūras transporta pakalpojumi vairs netiks piešķirti, nosakot vienu vienīgu iepirkuma daļu, kas attiecas uz visu reģiona teritoriju, bet, nosakot četras daļas, kuras ir saistītas ar četrām viendabīgām teritoriālajām vienībām.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Amt
u.c. vērsās
Tribunale amministrativo regionale per la Liguria
(Ligūrijas Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) ar prasību atcelt dažādus aktus, ar kuriem aģentūra bija uzsākusi neformālu iepirkuma procedūru, lai piešķirtu tiesības sniegt sabiedriskā transporta pakalpojumu reģiona teritorijā.
Šīs sabiedrības, kas līdz tam laikam bija vietējo sabiedriskā transporta pakalpojumu pārvaldītājas provinces vai apakšprovinču mērogā, principā apstrīd iepirkuma procedūras uzsākšanas un norises kārtību. To prasība it īpaši attiecas uz paziņojumu, kura mērķis ir atlasīt uzņēmējus. Aģentūra tajā esot precizējusi, ka reģionālā sabiedriskā transporta pakalpojums turpmāk tikšot piešķirts, nosakot vienu vienīgu iepirkuma daļu, kas attiecas uz visu reģiona teritoriju.
Uzskatot, ka katra individuāli
Amt
u.c. nespēj nodrošināt sabiedriskā transporta pakalpojumu reģiona mērogā, tās neiesniedza piedāvājumu. Tomēr tās vērsās iesniedzējtiesā, lai apstrīdētu aģentūras kā līgumslēdzējas iestādes lēmumu pamatlietā aplūkoto līgumu piešķirt, nosakot vienu vienīgu iepirkuma daļu, kas attiecas uz visu reģiona teritoriju. Faktiski tās uzskata, ka šajā lēmumā nav ievērots Dekrētlikuma Nr. 138/2011 3.
bis
pants, saskaņā ar kuru vietējie sabiedriskie pakalpojumi principā ir jāizmanto provinces mērogā, dažādi Itālijas Konstitūcijas panti, kā arī LESD 49. un 56. pants.
Prasības pamatojumam
Amt
u.c. apgalvo, ka uzņēmējam, kas principā apstrīd iepirkuma procedūras, kurā tas nav piedalījies, noteikumus, ir tiesības celt prasību saskaņā ar Direktīvas 89/665 1. panta 3. punktu un 2. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ja, ņemot vērā tiesisko regulējumu, kas attiecas uz iepirkumiem, ir skaidrs vai ļoti iespējams, ka tas nespēs iegūt tiesības noslēgt līgumu.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka provinces mērogā noteiktas teritoriālās vienības ietvaros
Amt
u.c. būtu bijušas lielas izredzes iegūt tiesības noslēgt attiecīgo līgumu, jo tās sniedz reģionālo sabiedriskā transporta pakalpojumu, ja pirms pamatlietā aplūkotās iepirkuma procedūras uzsākšanas tā būtu bijusi organizēta provinces mērogā. Savukārt, paredzot, ka šai procedūrai ir tikai viena vienīga daļa, kas attiecas uz visu reģiona teritoriju, ar paziņojumu par iepirkumu līdz minimumam esot tikusi samazināta iespējamība, ka procedūrā varētu tikt izraudzīta kāda no prasītajām pamatlietā.
Līdz ar to, uzskatot, ka prasītājām pamatlietā būtu jāatzīst tiesības celt prasību, iesniedzējtiesa ar 2016. gada 21. janvāra rīkojumu Nr. 95 uzdeva
Corte costituzionale
(Konstitucionālā tiesa, Itālija) jautājumu, vai Reģionālā likuma Nr. 33/2013 9. panta 1. punkts un 14. panta 1. punkts atbilst Konstitūcijai.
Tomēr, pirms
Corte costituzionale
(Konstitucionālā tiesa) pieņēma lēmumu, reģions pieņēma Reģionālo likumu Nr. 19/2016. Ar šo likumu tika grozīti noteikumi, kuru atbilstība Konstitūcijai bija apstrīdēta, un tajā ir paredzēts, ka sauszemes un jūras transporta pakalpojumus vairs nepiešķir, nosakot vienu vienīgu iepirkuma daļu, kas attiecas uz visu reģiona teritoriju, bet, nosakot četras iepirkuma daļas, kuras atbilst četrām viendabīgām teritoriālajām vienībām. Turklāt piešķiramās iepirkuma daļas ir jānosaka tā, lai garantētu visplašāko iespējamo dalību iepirkumā. Iesniedzējtiesa uzskata, ka, pieņemot Likumu Nr. 19/2016, reģionālais likumdevējs sniedza atbildi uz
Amt
u.c. paustajiem iebildumiem
Neraugoties uz grozījumiem Reģionālā likuma Nr. 33/2013 9. un 14. pantā,
Corte costituzionale
(Konstitucionālā tiesa) pārbaudīja to atbilstību Konstitūcijai saskaņā ar
tempus regit actum
principu.
2016. gada 22. novembra spriedumā Nr. 245, norādījusi, ka “pastāvīgajā administratīvajā judikatūrā tiek uzskatīts, ka uzņēmums, kas nepiedalās iepirkumā, nevar apstrīdēt ne ar to saistīto procedūru, ne arī līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu trešajam uzņēmumam, jo tā juridiskā situācija nav pietiekami būtiska un ir saistīta tikai ar pilnībā faktiskām interesēm [..]”, tā atzina, ka jautājumi par atbilstību Konstitūcijai nav pieņemami.
No šīs tiesību normas tomēr var atkāpties, ja prasītājs uzņēmums apstrīd tūlītēji izslēdzošus paziņojuma par līgumu punktus vai punktus, ar kuriem tiek uzlikts acīmredzami nesaprotams vai pilnīgi nesamērīgs slogs vai kas pašu piedāvājuma noformulēšanu padara neiespējamu.
Spriedumā Nr. 245
Corte costituzionale
(Konstitucionālā tiesa) uzskatīja, ka “paši iesniedzējtiesas lēmuma iemesli norāda, ka šīs tiesas izskatīšanai nodotais gadījums neietilpst minētajos izņēmuma gadījumos, ciktāl tajā ir apstiprināts, ka apstrīdētie noteikumi ietekmē prasītāju izredzes iegūt līguma slēgšanas tiesības, kas “esot samazinājušās tikpat kā līdz nullei”, savukārt, ja līgums būtu organizēts provinces mērogā un sadalīts daļās, šiem uzņēmumiem “būtu bijusi ļoti liela iespēja iegūt pakalpojumu līguma slēgšanas tiesības, jo tie arī agrāk ir pārvaldījuši šo pakalpojumu”. No šāda pamatojuma neizrietot nekāds skaidrs un faktisks kavējums dalībai iepirkuma procedūrā, bet tas radot tikai pieņēmumu par iespējamu kaitējumu, ko var apstrīdēt tikai tie, kuri ir piedalījušies procedūrā, un tikai tās beigās gadījumā, ja tiem netiktu piešķirtas līguma slēgšanas tiesības”.
Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar interpretāciju, kas procesuālajam nosacījumam par interesi celt prasību ir sniegta
Corte
costituzionale
(Konstitucionālā tiesa) spriedumā, prasība, kuru ir iesniedzis uzņēmums, kas nav piedalījies iepirkuma procedūrā, esot nepieņemama, ja ir ļoti iespējams, bet ne absolūti skaidrs, ka, ņemot vērā veidu, kādā līgumslēdzēja iestāde ir noformējusi un organizējusi iepirkuma procedūru, it īpaši izmantojot sadalīšanu daļās, vai tai piemērojamo tiesisko regulējumu, šim uzņēmumam attiecīgais līgums nevarētu tikt piešķirts. No tā iesniedzējtiesa secina, ka tādējādi iespēja piekļūt aizsardzībai tiesā gandrīz sistemātiski esot atkarīga no dalības iepirkumā, kas pati par sevi rada būtiskus izdevumus, pat ja uzņēmums ir iecerējis apstrīdēt paša iepirkuma likumību nesamērīga konkurences ierobežojuma dēļ.
Neraugoties uz aģentūras lēmumu pēc Likuma Nr. 19/2016 pieņemšanas iepirkumu atstāt bez virzības, iesniedzējtiesa vēlas Tiesai uzdot jautājumu, vai Direktīvas 89/665 1. panta 3. punkts un 2. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka pamatlietas apstākļos tiesības celt prasību ar tiem ir piešķirtas komersantam, kas nav iesniedzis piedāvājumu tāpēc, ka bija skaidrs vai ļoti iespējams, ka attiecīgais līgums tam nevarētu tikt piešķirts.
Tiesas atbilde esot izšķiroša, lai noteiktu sākotnējās prasības pieņemamību un tādējādi tiesāšanās izdevumu sadali pamatlietā.
Šajā kontekstā
Tribunale amministrativo regionale per la Liguria
(Ligūrijas Reģionālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [89/665] 1. panta 1.–3. punktam un 2. panta 1. punkta b) apakšpunktam ir pretrunā tāda valsts tiesību norma, kurā iespēja apstrīdēt kāda iepirkuma procedūras aktus ir atzīta tikai komersantiem, kuri ir iesnieguši pieteikumu dalībai šajā iepirkumā, kaut arī prasība tiesā ir vērsta uz iepirkuma procedūras apstrīdēšanu pašos pamatos, jo no līguma specifikācijām izriet ļoti liela iespējamība, ka līguma slēgšanas tiesības netiks piešķirtas?”
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
Rakstveida apsvērumos gan Itālijas un Spānijas valdības, gan Eiropas Komisija apgalvoja, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, jo uzdotais jautājums ir hipotētisks, ciktāl pamatlieta ir zaudējusi savu priekšmetu pēc tam, kad līgumslēdzēja iestāde bija norādījusi, ka iepirkums tiek atstāts bez virzības. Itālijas valdība atsaucās uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu nepieņemamību arī tāpēc, ka pastāv šaubas par tā līguma raksturu, ko aģentūra vēlējās noslēgt ar savu līgumslēdzēju tā iepirkuma beigās, kas galu galā tika atstāts bez virzības.
Par prejudiciālā jautājuma hipotētisko raksturu
Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru atbilstoši tiesas spriešanas funkciju sadalījumam starp valstu tiesām un Tiesu, kas ir noteikts LESD 267. pantā, valsts tiesa, kas ir vienīgā, kurai ir tieši zināmi tās izskatīšanai nodotās lietas faktiskie apstākļi, kā arī pušu izvirzītie argumenti, un kurai būtu jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā katras lietas īpatnības un pilnībā pārzinot lietas faktus, labāk var novērtēt gan to, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir nepieciešams, lai tā varētu taisīt spriedumu, gan tiesai uzdoto jautājumu atbilstību (šajā nozīmē skat. it īpaši spriedumus, 2000. gada 22. jūnijs, MarcaMode,
C‑425/98
,
EU:C:2000:339
,
21.
punkts, un 2008. gada 1. aprīlis, Gouvernement de la Communauté française un gouvernement wallon,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
,
28.
punkts).
Tādējādi, tā kā šie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (spriedums, 2007. gada 17. aprīlis, AGM‑COS.MET,
C‑470/03
,
EU:C:2007:213
,
44.
punkts).
No tā izriet, ka atbilstības prezumpcija, kas piemīt jautājumiem, kurus valstu tiesas ir uzdevušas prejudiciālā kārtā, var tikt noraidīta tikai izņēmuma gadījumos un tostarp tad, kad ir acīmredzami skaidrs, ka lūgtajai Savienības tiesību normu interpretācijai, uz ko attiecas šie jautājumi, nav nekādas saistības ar faktisko situāciju vai strīda priekšmetu pamatlietā (skat. it īpaši spriedumus, 1995. gada 15. decembris, Bosman,
C‑415/93
,
EU:C:1995:463
,
61.
punkts; 1999. gada 7. septembris, Beck un Bergdorf,
C‑355/97
,
EU:C:1999:391
,
22.
punkts, un 2008. gada 1. aprīlis, Gouvernement de la Communauté française un gouvernementwallon,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
,
29.
punkts).
Valsts tiesas iesniegtu lūgumu var noraidīt tikai tad, ja ir skaidrs, ka ir ticis sagrozīts LESD 267. panta procedūras priekšmets un patiesībā tās mērķis ir likt Tiesai lemt saistībā ar fiktīvu strīdu, vai ja ir acīmredzams, ka Savienības tiesības ne tieši, ne netieši nav piemērojamas šīs lietas apstākļiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1990. gada 18. oktobris, Dzodzi,
C‑297/88 un C‑197/89
,
EU:C:1990:360
,
40.
punkts, un 1997. gada 17. jūlijs, Leur‑Bloem,
C‑28/95
,
EU:C:1997:369
,
26.
punkts).
Šajā gadījumā nav noliedzams, ka jautājumam, vai prasītājām pamatlietā, pamatojoties uz Savienības tiesībām, ir tiesības celt prasību par aģentūras publicētu iepirkumu, būtu jānosaka iesniedzējtiesā iesniegtās prasības pieņemamība. Protams, ņemot vērā aģentūras lēmumu pēc Likuma Nr. 19/2016 pieņemšanas iepirkumu atstāt bez virzības, prasības galvenais priekšmets ir zudis.
Tomēr – atšķirībā no apstākļiem lietā, kurā tika izdots Tiesas 2010. gada 14. oktobra rīkojums Reinke (
C‑336/08
, nav publicēts,
EU:C:2010:604
), – pamatlieta nav atrisināta pēc būtības.
Visbeidzot, lai gan jautājums, vai pamatlietas apstākļos komersantiem, kas apzināti bija nolēmuši nepiedalīties iepirkuma procedūrā, ir tiesības celt prasību saskaņā ar Direktīvas 89/665 1. panta 3. punktu vai Direktīvas 92/13 1. panta 3. punktu, tiek izskatīts tikai tāpēc, lai iesniedzējtiesa varētu lemt par tiesāšanās izdevumu sadalījumu pamatlietā, nenoliedzami runa ir par jautājumu, kas attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, uz kuru Tiesai ir jāatbild, lai saglabātu šo tiesību vienveidīgu piemērošanu.
Tādējādi ir jāatzīst, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par pamatlietā aplūkotā līguma rakstura identifikācijas neesamību
Ir tiesa, kā to savos rakstveida apsvērumos apgalvo Itālijas valdība, ka iesniedzējtiesas lēmums neļauj droši noteikt, vai aģentūras izsludinātais iepirkums bija paredzēts, lai piešķirtu transporta pakalpojumu koncesiju vai publisku pakalpojumu līgumu. Pirmajā gadījumā prasītāju pamatlietā interese celt prasību būtu jānovērtē, ņemot vērā Regulas (EK) Nr. 1370/2007 5. panta 7. punktu, savukārt otrajā gadījumā tā būtu jānovērtē, ņemot vērā Direktīvas 92/13 1. panta 3. punktu.
Tomēr, tā kā nav vajadzības censties noteikt minētā līguma raksturu, jo tas ir jādara iesniedzējtiesai, pietiek konstatēt, kā ģenerāladvokāts to ir darījis secinājumu 63. punktā, ka ar Direktīvas 92/13 1. panta 3. punktu un Regulas Nr. 1370/2007 5. panta 7. punktu ir izveidoti režīmi prasības celšanai, kas ir analogi atbilstošajam režīmam, kurš ir paredzēts Direktīvā 89/665, uz ko attiecas iesniedzējtiesas jautājums.
Šajos apstākļos, tā kā tiesībām uz tiesību aizsardzību tiesā ir nodrošināta līdzvērtīga aizsardzība trīs atvasinātajos tiesību aktos, par kuriem ir runa iepriekšējā punktā, Tiesas atbilde uz uzdoto jautājumu nevar atšķirties atkarībā no pamatlietā aplūkotā līguma kvalifikācijas.
Tādējādi arī šādā mērā lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāatzīst par pieņemamu.
Par lietas būtību
Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 89/665 1. panta 3. punkts un Direktīvas 92/13 1. panta 3. punkts pieļauj tādu valsts tiesību aktu, kāds ir aplūkots pamatlietā un kurš komersantiem neļauj celt prasību par līgumslēdzējas iestādes lēmumiem, kas attiecas uz iepirkuma procedūru, kurā tie ir nolēmuši nepiedalīties tāpēc, ka no šai procedūrai piemērojamā regulējuma izriet ļoti liela iespējamība, ka attiecīgā publiskā līguma slēgšanas tiesības tiem netiks piešķirtas.
Saskaņā ar Direktīvas 89/665 1. panta 3. punktu dalībvalstīm ir jānodrošina, ka šajā direktīvā paredzētās izskatīšanas procedūras ir pieejamas “vismaz” ikvienai tādai personai, kura ir vai ir bijusi ieinteresēta iegūt tiesības noslēgt konkrētu publisku līgumu un kurai ir nodarīts kaitējums vai ir iespējams, ka tiks nodarīts kaitējums varbūtēja Savienības tiesību publisku līgumu jomā vai valsts tiesību aktu, ar ko šīs tiesības ir transponētas, pārkāpuma dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2004. gada 12. februāris, Grossmann Air Service,
C‑230/02
,
EU:C:2004:93
,
25.
punkts, un 2016. gada 5. aprīlis, PFE,
C‑689/13
,
EU:C:2016:199
,
23.
punkts.
Tādējādi dalībvalstīm nav pienākuma minētās izskatīšanas procedūras padarīt pieejamas ikvienai personai, kas vēlas iegūt tiesības noslēgt publisku līgumu, bet tās drīkst prasīt, lai attiecīgajai personai būtu nodarīts kaitējums vai būtu iespējams, ka tai tiks nodarīts kaitējums tās norādītā pārkāpuma dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2003. gada 19. jūnijs, Hackermüller,
C‑249/01
,
EU:C:2003:359
,
18.
punkts, un 2004. gada 12. februāris, Grossmann Air Service,
C‑230/02
,
EU:C:2004:93
,
26.
punkts).
Dalība publiskā iepirkuma procedūrā, ņemot vērā Direktīvas 89/665 1. panta 3. punktu, principā pamatoti var būt nosacījums, kura izpilde ir prasīta, lai pierādītu, ka attiecīgajai personai ir interese iegūt attiecīgo publisko līgumu vai ka pastāv iespēja, ka tai tiks nodarīts kaitējums tāpēc, ka lēmums piešķirt tiesības noslēgt minēto līgumu, iespējams, ir prettiesisks. Ja šāda persona nav iesniegusi piedāvājumu, tai ir grūti pierādīt, ka tai ir interese iebilst pret šo lēmumu vai ka tai ir nodarīts kaitējums, vai ir iespējams, ka tai tiks nodarīts kaitējums šīs tiesību noslēgt līgumu piešķiršanas dēļ (spriedums, 2004. gada 12. februāris, Grossmann Air Service,
C‑230/02
,
EU:C:2004:93
,
27.
punkts).
Tomēr gadījumā, ja uzņēmums nav iesniedzis piedāvājumu tāpēc, ka ar iepirkumu saistītajos dokumentos vai specifikācijās pastāv iespējami diskriminējoši noteikumi, kas tam tieši liedz spēju sniegt visus prasītos pakalpojumus, būtu pārmērīgi prasīt, lai pirms iespējas pret šādiem noteikumiem izmantot Direktīvā 89/665 paredzēto izskatīšanas procedūru tas iesniegtu piedāvājumu attiecīgās publiskā iepirkuma procedūras ietvaros, lai gan minēto noteikumu esamības dēļ tā izredzes iegūt tiesības noslēgt šo līgumu ir samazinātas līdz nullei (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 12. februāris, Grossmann Air Service,
C‑230/02
,
EU:C:2004:93
,
28.
un
29.
punkts).
2004. gada 12. februāra spriedumā Grossmann Air Service (
C‑230/02
,
EU:C:2004:93
) apsvērums, ka
Grossmann Air Service
izredzes iegūt tiesības noslēgt līgumu bija samazinātas līdz nullei, bija saistīts ar minētā sprieduma 17. punktā atgādināto apstākli, ka tai nebija lielu lidmašīnu, līdz ar to tika pieņemts, ka tā nespēj sniegt visus līgumslēdzējas iestādes prasītos pakalpojumus.
Informācija, kas izriet no 2004. gada 12. februāra sprieduma Grossmann Air Service (
C‑230/02
,
EU:C:2004:93
),
mutatis mutandis
ir piemērojama šajā lietā.
Gan no
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija) judikatūras, gan no
Corte costituzionale
(Konstitucionālā tiesa) sprieduma Nr. 245/2016 izriet, ka komersantam, kas nav iesniedzis piedāvājumu, interese celt prasību izņēmuma kārtā var tikt atzīta “gadījumā, kad prasītāja uzņēmuma iebildumi attiecas uz to, ka nepastāv iepirkums, vai uz tā uzsākšanu, uz paziņojuma par līguma noteikumiem, kas to tieši izslēdz, vai, visbeidzot, uz noteikumiem, kas paredz acīmredzami nesaprotamus vai pilnībā nesamērīgus pienākumus vai kas padara neiespējamu pašu piedāvājuma noformēšanu”.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka prasības, kas izriet gan no Direktīvas 89/665 1. panta 3. punkta, gan no Direktīvas 92/13 1. panta 3. punkta, ir izpildītas, ja uzņēmējam, kurš nav iesniedzis piedāvājumu, ir tiesības celt prasību, ja tas uzskata, ka ar iepirkumu saistītajos dokumentos ietvertie noteikumi tam liedz iespēju iesniegt piedāvājumu.
Tomēr ir svarīgi atgādināt, ka šāda prasība, lai neapdraudētu Direktīvā 89/665 un Direktīvā 92/13 paredzētos ātruma un efektivitātes mērķus, nevar tikt iesniegta pēc tam, kad līgumslēdzēja iestāde ir pieņēmusi lēmumu par tiesību noslēgt līgumu piešķiršanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 12. februāris, Grossmann Air Service,
C‑230/02
,
EU:C:2004:93
,
37.
punkts).
Turklāt, tā kā tiesības celt prasību uzņēmējam, kas nav iesniedzis piedāvājumu, var tikt atzītas tikai izņēmuma kārtā, par pārmērīgu nevar tikt uzskatīts, ka tam tiek prasīts, lai tas pierāda, ka iepirkuma noteikumi liedz iespēju iesniegt piedāvājumu.
Tomēr, lai gan šī pierādījumu sniegšanas prasības pakāpe pati par sevi nav pretrunā Savienības tiesībām publisku līgumu jomā, nevar izslēgt, ka, ņemot vērā īpašos pamatlietas apstākļus, tās piemērošana varētu izraisīt to tiesību celt prasību pārkāpumu, kas prasītājām pamatlietā ir saskaņā ar Direktīvas 89/665 1. panta 3. punktu un Direktīvas 92/13 1. panta 3. punktu.
Šajā ziņā iesniedzējtiesai, ņemot vērā visus atbilstošos elementus, kas raksturo kontekstu, kādā iekļaujas tās izskatīšanai nodotā lieta, detalizēti ir jāizvērtē, vai to Itālijas tiesību aktu konkrēta piemērošana, kas attiecas uz spēju celt prasību tiesā un ko ir interpretējusi
Consiglio di Stato
(Valsts padome) un
Corte costituzionale
(Konstitucionālā tiesa), var ietekmēt prasītāju pamatlietā tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
Tomēr, pamatojoties uz apstākļiem, kas ir ietverti Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos, tā iesniedzējtiesai tai veicamajam vērtējumam var sniegt lietderīgas norādes.
Šajā ziņā vispirms ir jāņem vērā, ka
Amt
u.c. sniedza reģionālā sabiedriskā transporta pakalpojumu, pirms līgumslēdzēja iestāde bija izsludinājusi iepirkuma procedūru un pēc tam nolēmusi to atstāt bez virzības. Tā kā Reģionālajā likumā Nr. 33/2013 ir precizēts, ka turpmāk reģionālā sabiedriskā transporta pakalpojums tiks piešķirts, nosakot vienu vienīgu daļu, kas attiecas uz visu reģiona teritoriju, lai gan Dekrētlikuma Nr. 138/2011 3.
bis
pantā ir noteikts, ka principā vietējie sabiedriskie pakalpojumi ir jāizmanto provinces mērogā, iesniedzējtiesai būs jāpārbauda, vai reģionālais likumdevējs ir paudis iemeslus, kuru dēļ tas uzskata, ka turpmāk transporta pakalpojumu ir vēlams organizēt reģiona mērogā un ne vairs provinces mērogā. Visbeidzot, ņemot vērā līgumslēdzējas iestādes brīvību novērtēt savas vajadzības,
a priori
nevar izslēgt, ka reģiona izvēle transporta pakalpojumus organizēt reģionālā mērogā bija leģitīma, ciktāl, piemēram, tā atbilda tādiem ekonomiskiem apsvērumiem kā vēlme īstenot apjomradītus ietaupījumus.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka gan Direktīvas 89/665 1. panta 3. punkts, gan Direktīvas 92/13 1. panta 3. punkts ir interpretējami tādējādi, ka tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru komersantiem nav ļauts iesniegt prasību pret līgumslēdzējas iestādes lēmumiem, kas attiecas uz iepirkuma procedūru, kurā tie ir nolēmuši nepiedalīties tāpēc, ka šai procedūrai piemērojamās līguma specifikācijas attiecīgā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu tiem padara ļoti maz iespējamu.
Tomēr kompetentajai valsts tiesai, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, kas raksturo kontekstu, kādā iekļaujas tās izskatīšanai nodotā lieta, detalizēti ir jāizvērtē, vai konkrēta šī tiesiskā regulējuma piemērošana var ietekmēt attiecīgo komersantu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

Gan Padomes Direktīvas 89/665/EEK (1989. gada 21. decembris) par to normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu, kuri attiecas uz izskatīšanas procedūru piemērošanu, piešķirot piegādes un uzņēmuma līgumus valsts vajadzībām, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2007/66/EK (2007. gada 11. decembris), 1. panta 3. punkts, gan Padomes Direktīvas 92/13/EEK (1992. gada 25. februāris), ar ko koordinē normatīvos un administratīvos aktus par to, kā piemēro Kopienas noteikumus par līgumu piešķiršanas procedūrām, ko piemēro subjekti, kuri darbojas ūdensapgādes, enerģētikas, transporta un telekomunikāciju nozarē, kurā grozījumi izdarīti ar Direktīvu 2007/66, 1. panta 3. punkts ir interpretējami tādējādi, ka tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, ar kuru komersantiem nav ļauts iesniegt prasību pret līgumslēdzējas iestādes lēmumiem, kas attiecas uz iepirkuma procedūru, kurā tie ir nolēmuši nepiedalīties tāpēc, ka šai procedūrai piemērojamās līguma specifikācijas attiecīgā līguma slēgšanas tiesību piešķiršanu tiem padara ļoti maz iespējamu.

Tomēr kompetentajai valsts tiesai, ņemot vērā visus atbilstošos apstākļus, kas raksturo kontekstu, kādā iekļaujas tās izskatīšanai nodotā lieta, detalizēti ir jāizvērtē, vai konkrēta šī tiesiskā regulējuma piemērošana var ietekmēt attiecīgo komersantu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.