CELEX: 62021CJ0662
Преюдициално запитване
Членове 34 и 36 ДФЕС
Свободно движение на стоки
Мярка с равностоен на количествено ограничение ефект
Записи на аудиовизуални програми
Онлайн продажба
Правна уредба на държава членка, която изисква класификация на възрастта и обозначаване на програмите
Защита на непълнолетни лица
Запис, който вече е бил класифициран и обозначен в друга държава членка
Пропорционалност

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 34 и 36 ДФЕС.
Запитването е отправено в рамките на производство, образувано по искане на Booky.fi Oy по повод решението на Kansallinen audiovisuaalinen instituutti (KAVI) (Национален институт за аудио-визуални материали, Финландия), с което последният го задължава да посочва в информацията относно записите на аудиовизуални програми, предлагани за продажба в неговия онлайн магазин, възрастовата граница, под която тези програми не могат да бъдат гледани, основана на предвидената във финландската правната уредба класификация.
Правна уредба
Международното право
Член 17 от Конвенцията за правата на детето, приета от Общото събрание на Организацията на обединените нации на 20 ноември 1989 г. (Recueil des traités des Nations unies, том 1577, стр. 3) и влязла в сила на 2 септември 1990 г., гласи:
„Държавите — страни по Конвенцията, признават важната функция, изпълнявана от средствата за масова информация и осигуряват на всяко дете достъп до информация и материали от различни национални и международни източници, особено тези, насочени към подобряване на неговото социално, духовно и морално благосъстояние и физическо и умствено здраве. За тази цел държавите — страни по Конвенцията:
[…]
д)
насърчават разработката на подходящи насоки за защита на детето от информация и материали, вредни за неговото благосъстояние, като се имат предвид разпоредбите на чл. 13 и 18“.
Правото на Съюза
Съображения 59 и 104 от Директива № 2010/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 10 март 2010 година за координирането на някои разпоредби, установени в закони, подзаконови и административни актове на държавите членки, отнасящи се до предоставянето на аудиовизуални медийни услуги (Директива за аудиовизуалните медийни услуги) (
ОВ L 95, 2010 г., стр. 1
), гласят:
„(59)
Наличието на вредно съдържание в материалите, предоставяни чрез аудиовизуалните медийни услуги, представлява безпокойство за законодателите, медийната индустрия и родителите. Ще има и нови предизвикателства, особено във връзка с нови платформи и нови продукти. Следователно е необходимо да бъдат въведени правила, защитаващи физическото, умственото и нравственото развитие на непълнолетните лица, както и човешкото достойнство във всички аудиовизуални медийни услуги и в аудиовизуалните търговски съобщения.
[…]
(104)
Тъй като целите на настоящата директива, а именно създаването на пространство без вътрешни граници за аудиовизуалните медийни услуги, като в същото време се осигурява високо равнище на защита на целите от общ интерес, по-специално защитата на непълнолетните лица и човешкото достойнство, както и насърчаването на правата на хората с увреждания, не могат да бъдат постигнати в достатъчна степен от държавите членки, а поради мащаба и последиците на действието могат да бъдат по-добре постигнати на равнището на [Европейския съюз], Съюзът може да приеме мерки в съответствие с принципа на субсидиарност, уреден в член 5 [ДЕС]. В съответствие с принципа на пропорционалност, уреден в същия член, настоящата директива не надхвърля необходимото за постигане на тези цели“.
Финландското право
Член 1 от Kuvaohjelmaiski (710/2011) (Закон № 710/2011 за аудиовизуалните програми) от 17 юни 2011 г. (наричан по-нататък „Законът за аудиовизуалните програми“) гласи, че този закон има за цел да защити децата от аудиовизуални програми, вредни за тяхното развитие.
Съгласно член 2, първа алинея от посочения закон:
„Този закон се прилага във Финландия за предлагането на аудиовизуална програма и контрола върху него, ако програмата се предлага чрез телевизионна услуга или услуга по заявка, за които се прилага Laki sähköisen viestinnän palveluista (917/2014) (Закон № 917/2014 за електронните съобщителни услуги). Законът се прилага във Финландия за останалото предлагане на аудиовизуални програми и контрола върху него, когато:
1)
програмата се предлага от предприятие или оператор, който е регистриран или има място на стопанска дейност във Финландия;
2)
програмата се предлага от лице, което е финландски гражданин или пребивава постоянно във Финландия; или
3)
решението за предлагането на програмата е взето във Финландия“.
Съгласно член 3, точка 3 от Закона за аудиовизуалните програми предлагане на аудиовизуална програма означава, че дадена аудиовизуална програма е публично достъпна за гледане.
Член 3, точка 5 от този закон предвижда, че класификация означава основаното на гледането на аудиовизуална програма разглеждане на въпроса дали тази програма може да окаже вредно въздействие върху развитието на дете под определена възраст.
Член 5, първа алинея от посочения закон гласи:
„Освен ако не е предвидено друго в членове 9—11, аудиовизуална програма се предлага само ако е класифицирана в съответствие с член 16, първа алинея и същата съдържа или е придружена от ясно разпознаваемо обозначение на минималната възраст за гледане и на съдържанието или в случай на аудиовизуална програма по смисъла на член 16, трета алинея същата съдържа или е придружена от ясно разпознаваемо обозначение на минималната възраст за гледане и на съдържанието. В случай на аудиовизуална програма по смисъла на член 16, втора алинея тя се предлага само ако съдържа или е придружена от ясно разпознаваемо обозначение на минималната възраст от 18 години“.
Съгласно член 6, пета алинея от Закона за аудиовизуалните програми:
„При предлагането на програмите доставчикът на аудиовизуална програма предоставя информация за възрастовите ограничения и други мерки, които насърчават закрилата на детето“.
Член 9 от този закон гласи:
„Не се класифицира и обозначава аудиовизуална програма, ако:
1)
съдържанието ѝ включва само образователни материали или материали в областта на културата;
2)
съдържанието ѝ включва само музика, спорт или възпроизвеждане на спортни събития, културни събития или богослужения, или подобни събития;
3)
съдържанието ѝ се отнася само до занаяти, благосъстояние, дискусии, игри, мода, градинарство, строителство, готвене, обзавеждане, умствени игри, викторини или подобни теми, предназначени за лица от всички възрастови групи;
4)
съдържанието ѝ включва само маркетингови материали за стоки и услуги;
5)
съдържанието ѝ включва само информация относно духовни или политически дейности;
6)
съдържанието ѝ включва актуални новинарски материали;
7)
съдържанието ѝ включва предавания на живо.
В отклонение от първа алинея, точка 4 аудиовизуална програма, която съдържа само маркетингови материали за аудиовизуални програми, се класифицира“.
Член 10 от посочения закон гласи:
„Не се класифицира и обозначава аудиовизуална програма, ако тази програма:
1)
е достъпна в онлайн публикация по смисъла на Laki sananvapauden käyttämisestä joukkoviestinnässä (460/2003) [Закон № 460/2003 за упражняването на свободата на изразяване в средствата за масово осведомяване] и е създадена или получена при разпространението на тази публикация;
2)
е достъпна в рамките на услуга, която предлага програми, създадени от физически лица, и е създадена от физическо лице за целите на хобито му;
3)
се предлага в рамките на образователна или друга културна дейност и е създадена във връзка с образователна или друга културна дейност;
4)
е игра, която се предоставя в рамките на услуга, с която се предлагат игри, чийто доставчик спазва кодекс за поведение, който той е изготвил за такава услуга и който подлежи на контрол съгласно член 8“.
Член 11, първа алинея от Закона за аудиовизуалните програми предвижда:
„[KAVI] може при поискване да разреши аудиовизуални програми да бъдат предлагани без класификация и обозначаване съгласно този закон по време на специално събитие, което е организирано за предлагането на аудиовизуални програми“.
Съгласно член 15 от посочения закон:
„Вредна за развитието на детето е аудиовизуална програма, която поради актове на насилие или сексуално съдържание, или чрез причиняване на тревожност, или по друг подобен начин може да окаже вредно въздействие върху развитието на дете.
Контекстът и начинът, по който събитията са описани в програмата, се вземат предвид, за да се прецени вредоносният характер на аудиовизуалната програма“.
Член 16 от Закона за аудиовизуалните програми гласи:
„Ако аудиовизуална програма е вредна за развитието на детето по смисъла на член 15, тази програма според съдържанието си се класифицира за минимална възраст от 7, 12, 16 или 18 години и се обозначава със символ, който описва нейното съдържание. Ако програмата не следва да се счита за вредна за развитието на детето, тя се класифицира като разрешена за всички възрастови групи.
Ако програмата изрично е предназначена да бъде предоставена само на лица над 18‑годишна възраст, тя не се класифицира. Програма от този вид може да се предлага само ако съдържа или е придружена от ясно разпознаваемо обозначение на минималната възраст от 18 години.
[KAVI] може да одобри възрастово ограничение и символ, който описва съдържанието, които са определени на територията на Европейския съюз, за целите на използването на програмата във Финландия, без програмата да бъде класифицирана във Финландия“.
Съгласно член 19 от този закон KAVI отговаря за спазването на посочения закон.
Член 30 от същия закон предвижда възможност за обжалване на приетото от KAVI решение за класификация.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Booky.fi е финландско предприятие, което чрез своя онлайн магазин продава аудиовизуални програми, записани на физически носители като DVD и дискове Blu‑ray.
При проверка, извършена през 2018 г., KAVI установява, че Booky.fi предлага за продажба записи на аудиовизуални програми, без да предоставя информация относно допустимото възрастово ограничение и съдържанието на аудиовизуалната програма, изисквани от Закона за аудиовизуалните програми.
С решение от 9 юли 2018 г. KAVI разпорежда на Booky.fi по-специално да добави посочената информация към тази относно записите на програмите, които предлага на пазара, а впоследствие с решение от 9 октомври 2018 г. отхвърля подадената от Booky.fi жалба по административен ред срещу това решение.
Booky.fi обжалва решението на KAVI пред Helsingin hallinto-oikeus (Административен съд Хелзинки, Финландия), който отхвърля жалбата с решение от 9 декември 2019 г. Този съд постановява, че тъй като публичното предлагане на аудиовизуална програма в онлайн магазин по смисъла на член 5, първа алинея от Закона за аудиовизуалните програми започва от момента, в който записът на такава програма може да бъде закупен или да бъде поръчан по друг начин, този запис трябва да съдържа или да бъде придружен от посоченото в закона обозначение за възрастово ограничение.
В подкрепа на жалбата си срещу това решение, подадена пред Korkein hallinto-oikeus (Върховен административен съд, Финландия), който е запитващата юрисдикция по настоящото дело, Booky.fi твърди, че обстоятелството, че продаваните в неговия онлайн магазин аудиовизуални програми, които са класифицирани в друга държава членка и са придружени с обозначение относно минималната възраст за гледането им от въпросната държава членка, подлежат във Финландия отново на класификация и обозначаване на минималната възраст за гледане, представлява мярка с равностоен на количествени ограничения ефект върху вноса по смисъла на член 34 ДФЕС.
Според Booky.fi разпоредбите на Закона за аудиовизуалните програми надхвърлят необходимото за постигането на целта за закрила на детето, когато аудиовизуалните програми се предлагат само на пълнолетни купувачи. Освен това то поддържа, че изискването да се класифицират в съответствие с финландската правна уредба всички предлагани в онлайн магазин записи на аудиовизуални програми, противоречи на принципа на пропорционалност и че свободното движение на стоки би било засегнато в по-малка степен, ако се класифицират само записите, които действително са внесени във Финландия. В това отношение Booky.fi посочва, че поръчва от международните търговци на едро записите на аудиовизуалните програми, които предлага на своя сайт за продажба, единствено в зависимост от поръчките, които е получило.
Според запитващата юрисдикция предлагането на записи на аудиовизуални програми чрез онлайн магазин попада в обхвата на понятието за предлагане на аудиовизуални програми по смисъла на член 5, първа алинея от Закона за аудиовизуалните програми, така че обозначението за възрастово ограничение, съответстващо на класификацията по този закон, трябва да се съдържа в информацията за записа, когато се предлага за продажба, и то независимо от факта, че програмата, която той съдържа, вече е класифицирана от компетентен орган на друга държава членка.
Всъщност пускането в продажба на записи на аудиовизуални програми, придружени с обозначение за възрастово ограничение, съответстващо на класификацията в друга държава членка, не позволява на купувача да бъде информиран към момента на продажбата за съдържанието на аудиовизуалната програма и за обозначението в зависимост от действащите във Финландия възрастови ограничения, което не позволява да се постигне равнището на закрила на детето, предвидено в Закона за аудиовизуалните програми.
Запитващата юрисдикция обаче иска да установи дали при обстоятелства като тези по спора, с който е сезирана, предвиденото в този закон изискване за класификация и обозначаване на програмите в зависимост от възрастта не надхвърля необходимото за постигането на преследваната с този закон цел за закрила на детето.
По-специално тази юрисдикция счита, че обстоятелствата по спора се различават от тези по делото, по което е постановено решение от 14 февруари 2008 г., Dynamic Medien (
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
), тъй като в конкретния случай Законът за аудиовизуалните програми не допуска изключение от изискването за обозначаване на минималната възраст за гледането на тези програми дори ако се докаже, че купувачът е пълнолетен.
Разпоредбите на този закон се различават и от германската правна уредба, разглеждана по делото, по което е постановено решение от 14 февруари 2008 г., Dynamic Medien (
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
), доколкото тази уредба се прилага както за продавачите на аудиовизуални записи, които са установени на националната територия, така и за тези, установени в други държави членки, докато това не е така по отношение на Закона за аудиовизуалните програми.
При тези условия Korkein hallinto-oikeus (Върховен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Като се има предвид член 36 ДФЕС, допуска ли член 34 ДФЕС тълкуване на член 5, първа алинея от Закона за аудиовизуалните програми, според което във връзка с продуктовата информация се изисква класификация на записите на аудиовизуални програми съгласно този закон и наличие на основаващите се на тази класификация обозначения относно минималната възраст за гледане на програмите още от момента, в който записите на аудиовизуални програми се предлагат за продажба в онлайн магазин, въпреки че аудиовизуалните програми са били класифицирани и обозначени в друга държава членка, но още не са доставени във Финландия?
От значение ли е за преценката на въпроса, че Законът за аудиовизуалните програми не съдържа разпоредба относно изключения от класификацията и обозначаването поради обстоятелството, че е установено, че купувачът на запис на аудиовизуална програма е навършил пълнолетие и че описаното по-горе изискване за нови класификация и обозначаване при предлагането на запис на аудиовизуална програма в онлайн магазин се прилага само ако програмата се предлага от предприятие или оператор, който е регистриран или установен във Финландия, или ако се предлага от лице, което е финландски гражданин или пребивава постоянно във Финландия, съответно когато решението за предлагане на програмата е взето във Финландия?
2)
Ако пропорционалността на посоченото по-горе изискване за нови класификация и обозначаване предполага допускането на изключение от изискването, тъй като е установено, че купувачът на аудиовизуалната програма е навършил пълнолетие: трябва ли при продажба на пълнолетно лице да се изисква да бъде установено с абсолютна сигурност, че към момента на поръчка и продажба на записите на аудиовизуални програми купувачът е навършил пълнолетие, или е достатъчно продавачът на този запис да има за цел да се увери, че купувачът е навършил пълнолетие?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали членове 34 и 36 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка, която с цел защита на непълнолетните лица от аудиовизуално съдържание, което може да навреди на тяхното благоденствие и развитие, изисква аудиовизуалните програми, записани върху физически носител и предлагани за продажба чрез онлайн магазин, предварително да са били предмет на контрол, както и на класификация, в зависимост от възрастовите ограничения, и обозначаване, съответстващи на правото на тази държава членка, включително когато тези програми вече са били предмет на такъв контрол и на аналогични класификация и обозначаване в съответствие със законодателството на друга държава членка.
Освен това запитващата юрисдикция иска от Съда да уточни дали за тази преценка са релевантни, от една страна, обстоятелството, че съответната национална правна уредба не предвижда изключение от това изискване, когато може да се установи, че купувачът на запис, обхванат от тази правна уредба, е пълнолетен, и от друга страна, обстоятелството, че посочената правна уредба се прилага само за програми, предлагани от предприятие или оператор, който е регистриран или установен в тази държава членка, или от лице, което е гражданин на тази държава членка или пребивава постоянно в нея, или когато решението за предлагане на тези програми е взето в тази държава членка.
В началото следва да се припомни, че свободното движение на стоки между държавите членки е основен принцип на Договора за функционирането на ЕС, който намира изражение в установената в член 34 ДФЕС забрана на количествените ограничения върху вноса между държавите членки и на всички мерки с равностоен ефект (решение от 18 юни 2019 г., Австрия/Германия,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно постоянната съдебна практика забраната на мерките с равностоен на количествени ограничения върху вноса ефект, предвидена в член 34 ДФЕС, се отнася до всички мерки на държавите членки, които могат пряко или непряко, действително или потенциално да възпрепятстват търговията в Съюза (решение от 18 юни 2019 г., Австрия/Германия,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това, дори дадена мярка да няма за предмет, нито като последица по-неблагоприятното третиране на стоките с произход от други държави членки, тази мярка също попада в обхвата на понятието „мерки с равностоен на количествени ограничения ефект“ по смисъла на член 34 ДФЕС, ако възпрепятства достъпа до пазара на държава членка на стоки с произход от други държави членки (решение от 18 юни 2019 г., Австрия/Германия,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая мярка като разглежданата в главното производство, по силата на която аудиовизуалните програми трябва в съответствие с правото на държавата членка, в която се търгуват чрез онлайн магазин, предварително да са били предмет на контрол и на класификация и обозначаване в зависимост от възрастовите ограничения, определени за целите на защитата на непълнолетните лица, може да направи вноса на записи на аудиовизуални програми с произход от друга държава членка по-труден и по-скъпоструващ.
Ето защо подобна мярка може да възпрепятства достъпа до пазара на съответната държава членка до записи на аудиовизуални програми с произход от други държави членки и в съответствие със съдебната практика, посочена в точки 32—34 от настоящото решение, тя следователно представлява мярка с равностоен на количествени ограничения ефект по смисъла на член 34 ДФЕС, която по принцип е несъвместима с произтичащите от този член задължения (вж. в този смисъл решение от 14 февруари 2008 г., Dynamic Medien
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
, т.
и
).
От постоянната съдебна практика следва, че национална правна уредба, която представлява мярка с равностоен на количествени ограничения ефект, може да бъде обоснована със съображения от общ интерес, изброени в член 36 ДФЕС, или с императивни изисквания. Както в единия, така и в другия случай националната мярка трябва да е в състояние да гарантира осъществяването на преследваната цел и да не надхвърля необходимото за нейното постигане (вж. в този смисъл по-специално решение от 12 ноември 2015 г., Visnapuu,
C‑198/14
,
EU:C:2015:751
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че разглежданата в главното производство мярка цели, както предвижда член 1 от Закона за аудиовизуалните програми, да защити непълнолетните лица от аудиовизуални програми, които са вредни за тяхното развитие.
В това отношение следва да се припомни, че защитата на детето е прогласена в Хартата на основните права на Европейския съюз, член 24, параграф 1, който гласи, че децата имат право на закрила и на грижите, необходими за тяхното благоденствие. Тя е призната и в редица международни правни актове, сред които по-специално е Конвенцията за правата на детето, която е ратифицирана от всички държави членки и чийто член 17, буква д) предвижда, че държавите — страни по нея, насърчават разработката на подходящи насоки за защита на детето от информация и материали, вредни на неговото благосъстояние.
Що се отнася по-специално до аудиовизуалните програми, в съображение 59 от Директива 2010/13 законодателят на Съюза подчертава необходимостта от защита на непълнолетните лица от наличието на съдържание, което може да бъде вредно за тях, като същевременно в съображение 104 от тази директива припомня, че става въпрос за цел от общ интерес, заслужаваща високо равнище на защита.
Следователно защитата на непълнолетните лица от аудиовизуални програми, чието съдържание може да навреди на тяхното благоденствие и развитие, представлява императивно изискване от общ интерес, което по принцип може да обоснове ограничение на свободното движение на стоки (в този смисъл решения от 14 февруари 2008 г., Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
, т.
и цитираната съдебна практика и от 19 ноември 2020 г., ZW,
C‑454/19
,
EU:C:2020:947
, т.
).
Както е видно от точка 37 от настоящото решение, следва да се прецени освен това дали разглежданата в главното производство правна уредба може да гарантира осъществяването на посочената легитимна цел и дали не надхвърля необходимото за нейното постигането.
В това отношение запитваща юрисдикция, която единствено е компетентна да преценява фактите по спора в главното производство и да тълкува приложимото национално законодателство, трябва да определи дали и в каква степен подобна правна уредба отговаря на тези изисквания (решение от 7 септември 2022 г., Cilevičs и др.,
C‑391/20
,
EU:C:2022:638
, т.
и цитираната съдебна практика). За тази цел тя трябва да провери обективно с помощта на статистически или отделни данни или с други средства дали представените от съответната държава членка доказателства позволяват основателно да се приеме, че с избраните средства могат да бъдат осъществени преследваните цели, както и дали е възможно целите да бъдат постигнати с мерки, свързани с по-малко ограничения за свободното движение на стоки (вж. в този смисъл решение от 19 октомври 2016 г., Deutsche Parkinson Vereinigung,
C‑148/15
,
EU:C:2016:776
, т.
и цитираната съдебна практика).
При все това Съдът, от който се иска да предостави полезен отговор на тази юрисдикция, е компетентен да ѝ даде указания, изведени от преписката по делото по главното производство и от представените пред него писмени становища, като тези указания са от такова естество, че да позволят на посочената юрисдикция да се произнесе (решение от 7 септември 2022 г., Cilevičs и др.,
C‑391/20
,
EU:C:2022:638
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася, на първо място, до годността на разглежданата в главното производство национална правна уредба да постигне посочените цели, следва да се отбележи, че изискването продаваните в дадена държава членка аудиовизуални програми да са предварително класифицирани в нея и/или да съдържат обозначаване за минималната възраст, препоръчвана за гледането им, доколкото позволява на потребителите да бъдат информирани за естеството на съдържанието на тези програми и следователно да изберат тези програми, които са адаптирани към възрастта на децата, за които носят отговорност, е от естество да предпази непълнолетните лица от програми, чието съдържание може да навреди на тяхното благоденствие и развитие (вж. в този смисъл решение от 14 февруари 2008 г., Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
, т.
).
Правна уредба, която предвижда такава мярка, обаче може да е подходяща да гарантира постигането на преследваната цел само ако действително е израз на стремежа да се постигне тази цел по последователен и систематичен начин (вж. в този смисъл решение от 4 юли 2019 г., Комисия/Германия,
C‑377/17
,
EU:C:2019:562
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение следва да се отбележи, от една страна, че разглежданата в главното производство правна уредба предвижда няколко изключения от изискването за класифициране и обозначаване на аудиовизуалните програми във Финландия.
Както следва от акта за преюдициално запитване, тези изключения, предвидени в членове 9 и 10 от Закона за аудиовизуалните програми, се основават на съдържанието на съответната програма или на контекста, в който то се предоставя. Освен това съгласно член 11 от този закон при определени условия може да бъде допуснато изключение при поискване.
Въпреки това подобни изключения, доколкото са стриктно определени и/или се отнасят до аудиовизуални програми, чието съдържание поначало не може да навреди на развитието на непълнолетните лица, имат ограничен обхват. Така, освен ако не се установи друго при проверката от страна на запитващата юрисдикция, не изглежда те да са от естество да попречат на постигането на целта на посочения закон.
От друга страна, от член 2 от Закона за аудиовизуалните програми следва, че запис на аудиовизуална програма попада в обхвата на този закон само ако е пуснат на пазара във Финландия от предприятие или оператор, който е регистриран или има място на стопанска дейност във Финландия, от лице, което е финландски гражданин или пребивава постоянно във Финландия, или ако решението за предлагането на програмата е взето във Финландия.
Такава разпоредба, доколкото води до изключване от приложното поле на Закона за аудиовизуалните програми на част от записите, които могат да бъдат предлагани на пазара във Финландия от друга държава членка, като по този начин позволява във Финландия да се пускат на пазара записи на програми без обозначаване на изискваната минимална възраст за гледането им, изглежда, може да ограничи ефективността на разглежданата в главното производство правна уредба за сметка на постигането на целта за защита на непълнолетните лица.
В писменото си становище финландското правителство посочва, че във Финландия не е възможно да се въведе правен режим, съгласно който за записите на аудиовизуални програми, които се продават дистанционно от друга държава членка, да се прилага предвиденото в Закона за аудиовизуалните програми изискване за класифициране. Във всеки случай на практика би било невъзможно да се контролира ефективното спазването на такова изискване.
Освен това според посоченото правителство по-голямата част от финландските потребители извършват покупките си в установените във Финландия онлайн магазини, така че осъществяването на преследваната със Закона за аудиовизуалните програми цел не се подкопава съществено от факта, че разпоредбите му не обхващат всички чуждестранни доставчици на записи на аудиовизуални програми.
Както следва от съдебната практика, припомнена в точка 43 от настоящото решение, запитващата юрисдикция трябва да провери обективно, а именно въз основа на данните, предоставени от органите на съответната държава членка, дали с оглед по-специално на приложното поле на разглежданата в главното производство правна уредба изискването за класифициране и обозначаване на записите на аудиовизуални програми, предлагани на пазара във Финландия, действително отговаря на грижата за постигане на целта да се защитят непълнолетните лица от тези програми, чието съдържание може да навреди на тяхното благоденствие и развитие.
За тази цел следва да се вземе предвид по-специално ratio legis, който е в основата на ограничаването на приложното поле на разглежданата в главното производство правна уредба, и последиците, които това ограничение има конкретно за осъществяването на преследваната цел.
На второ място, що се отнася до преценката на необходимостта от разглежданата в главното производство мярка, следва да се подчертае, че при липсата на хармонизация на равнището на Съюза на правилата, приложими за класификацията и обозначаването на аудиовизуалните програми, държавите членки следва да определят равнището, на което възнамеряват да осигурят защита на непълнолетните лица от аудиовизуално съдържание, което може да навреди на тяхното благоденствие и развитие.
Така, не е необходимо мерките, приети от държава членка с цел защита на непълнолетните лица от такова съдържание, да отговарят на концепция, която се споделя от всички държави членки по отношение на равнището и условията на тази защита. Понеже по съображения по-специално от морално и културно естество тази концепция може да варира в различните държави членки, на последните трябва да се признае безспорно право на преценка (вж. в този смисъл решение от 19 ноември 2020 г., ZW,
C‑454/19
,
EU:C:2020:947
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно обстоятелството, че държава членка е избрала условия за защита на непълнолетните лица от съдържание, което може да навреди на тяхното благоденствие и развитие, различни от приетите от друга държава членка, не може само по себе си да се отрази на преценката на пропорционалността на националните разпоредби, които са приети в тази област, тъй като те трябва да се преценяват само с оглед на съответната цел и на равнището на защита, което държавата членка желае да осигури (вж. в този смисъл решение от 14 февруари 2008 г., Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това по-специално следва, че държава членка има основание да приеме, че потребителите, намиращи се на нейна територия, трябва да могат да се основават на обозначенията за възраст и съдържание, които отразяват преобладаващите в тази държава членка морални и културни възгледи, за да могат да вземат информирано решение дали дадена аудиовизуална програма е подходяща за непълнолетните лица, за които отговарят.
Следователно не може да се изисква от държава членка да се откаже от изискването аудиовизуалните програми, предлагани на пазара чрез онлайн магазин, предварително да са били класифицирани в тази държава членка и обозначени в зависимост от възрастовите ограничения за целите на защитата на непълнолетните лица, с мотива, че такава програма вече е била класифицирана и обозначена за тази цел в друга държава членка.
Освен това държава членка не може да бъде задължена да предвиди изключение от изискването за класифициране и обозначаване на аудиовизуалните програми в зависимост от възрастовите ограничения в случаите, в които може да се установи, че приобретателят на даден запис е пълнолетно лице. Всъщност в хипотезата, в която класификацията и обозначаването на аудиовизуалните програми в зависимост от възрастовите ограничения се извършва преди изпращането на носителя, върху който са записани, но едва след закупуването му, потребителите не биха били в състояние да вземат информирано решение дали дадена програма е подходяща за непълнолетните лица, за които носят отговорност, или които могат да имат достъп до този запис. Следователно съществува по-голям риск непълнолетни лица да получат достъп до програма, която не е подходяща за тяхната възраст. С оглед на тези съображения не може също да се задължава държава членка да прилага изискването за класифициране и обозначаване само за програмите, чиито записи действително са доставени в тази държава членка.
Освен това следва да се отбележи, че засягането на свободното движение на записи на аудиовизуални програми с мярка като разглежданата в главното производство не изглежда да надхвърля необходимото за постигане на преследваната с тази мярка цел, което все пак трябва да се провери от запитващата юрисдикция.
В това отношение следва по-специално да се отбележи, че видно от акта за преюдициално запитване, финландският законодател е ограничил приложното поле на спорната мярка чрез член 2, първа алинея от Закона за аудиовизуалните програми и е предвидил няколко изключения от изискването за класифициране и обозначаване на аудиовизуалните програми в членове 9—11 от този закон.
Освен това материалите от преписката, с която разполага Съдът, не позволяват да се приеме, че процедурата по класифициране, следвана в приложение на този закон, не е лесно достъпна, че не може да бъде приключена в разумен срок и че в случай че по нея бъде получен отказ, приетото в този смисъл решение не подлежи на обжалване по съдебен ред. При все това запитващата юрисдикция трябва да провери дали това е така (вж. в този смисъл решение от 14 февруари 2008 г., Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
, т.
и
).
С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия преюдициален въпрос следва да се отговори, че:
–
членове 34 и 36 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат правна уредба на държава членка, която с цел защита на непълнолетните лица от аудиовизуално съдържание, което може да навреди на тяхното благоденствие и развитие, изисква аудиовизуалните програми, записани върху физически носител и предлагани за продажба чрез онлайн магазин, предварително да са били предмет на контрол, както и на класификация, в зависимост от възрастовите ограничения, и обозначаване, съответстващи на правото на тази държава членка, включително когато тези програми вече са били предмет на такъв контрол и на аналогични класификация и обозначаване в съответствие със законодателството на друга държава членка, при условие че тази правна уредба може да гарантира постигането на посочената цел и не надхвърля необходимото за нейното постигане,
–
в това отношение обстоятелството, че част от записите, които могат да бъдат предлагани на пазара в съответната държава членка от друга държава членка, са изключени от приложното поле на посочената правна уредба, не е от определящо значение, при условие че подобно ограничение не застрашава постигането на преследваната цел. Не е от определящо значение и обстоятелството, че съответната национална правна уредба не предвижда изключение от това изискване, когато може да се установи, че купувачът на запис, обхванат от тази правна уредба, е пълнолетен.
По втория въпрос
Предвид отговора на първия преюдициален въпрос не е необходимо да се отговаря на втория въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:

Членове 34 и 36 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат правна уредба на държава членка, която с цел защита на непълнолетните лица от аудиовизуално съдържание, което може да навреди на тяхното благоденствие и развитие, изисква аудиовизуалните програми, записани върху физически носител и предлагани за продажба чрез онлайн магазин, предварително да са били предмет на контрол, както и на класификация, в зависимост от възрастовите ограничения, и обозначаване, съответстващи на правото на тази държава членка, включително когато тези програми вече са били предмет на такъв контрол и на аналогични класификация и обозначаване в съответствие със законодателството на друга държава членка, при условие че тази правна уредба може да гарантира постигането на посочената цел и не надхвърля необходимото за нейното постигане.

В това отношение обстоятелството, че част от записите, които могат да бъдат предлагани на пазара в съответната държава членка от друга държава членка, са изключени от приложното поле на посочената правна уредба, не е от определящо значение, при условие че подобно ограничение не застрашава постигането на преследваната цел. Не е от определящо значение и обстоятелството, че съответната национална правна уредба не предвижда изключение от това изискване, когато може да се установи, че купувачът на запис, обхванат от тази правна уредба, е пълнолетен.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: фински.