CELEX: 62021CJ0399
Преюдициално запитване
Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси
Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела
Регламент (ЕС) № 1215/2012
Член 24, точка 4
Изключителна компетентност
Компетентност относно регистрацията и действителността на патенти
Приложно поле
Подадена патентна заявка и издаден патент в трета държава
Качество „изобретател“
Притежател на право върху изобретение

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 24, точка 4 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 351, 2012 г., стр. 1
, наричан по-нататък „Регламент „Брюксел Iа“).
Запитването е отправено в рамките на спор между IRnova AB и FLIR Systems AB по повод на установяването на лицето, което трябва да се счита за притежател на правото върху изобретения, които са предмет на подадени патентни заявки и издадени патенти в трети държави.
Правна уредба
Регламент „Брюксел Ia“
Съображение 34 от Регламент „Брюксел Ia“ гласи:
„Следва да се гарантира приемственост между [Конвенцията от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (
OВ L 299, 1972 г., стр. 32
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3)], Регламент (ЕО) № 44/2001 [на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
OВ L 12, 2001 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74)] и настоящия регламент и за тази цел следва да се установят преходни разпоредби. Същата нужда от приемственост се прилага и по отношение на тълкуването от Съда на Европейския съюз на [Конвенцията от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела] и на регламентите, които я заменят“.
Член 1 от този регламент гласи:
„1.   Настоящият регламент се прилага по граждански и търговски дела, независимо от естеството на съда или правораздавателния орган. Той не обхваща, по-специално, данъчни, митнически или административни дела, нито отговорността на държавата за действия или бездействия при упражняването на държавна власт (acta iure imperii).
2.   Настоящият регламент не се прилага по отношение на:
a)
гражданското състояние, правоспособността и дееспособността на физически лица, имуществени права, произтичащи от брачни правоотношения или от отношения, които съгласно приложимото към тях право имат последици, сходни на тези, произтичащи от брак;
б)
банкрут, производства, свързани с обявяването на дружества или други юридически лица в несъстоятелност, конкордати и аналогични производства;
в)
социална сигурност;
г)
арбитраж;
д)
задължения за издръжка, произтичащи от семейни, родствени или брачни отношения или отношения по сватовство;
е)
завещания и наследяване, включително задължения за издръжка, произтичащи в случай на смърт“.
Глава II от посочения регламент, озаглавена „Компетентност“, съдържа десет раздела. Член 4 от същия регламент, който се намира в глава II, раздел 1, озаглавен „Общи разпоредби“, предвижда в параграф 1:
„При условията на настоящия регламент, искове срещу лица, които имат местоживеене в държава членка, независимо от тяхното гражданство, се предявяват пред съдилищата на тази държава членка“.
Съгласно член 24 от Регламент „Брюксел Ia“, който се намира в глава II, раздел 6, озаглавен „Изключителна компетентност“:
„Следните съдилища на държава членка притежават изключителна компетентност независимо от местоживеенето на страните:
[…]
4)
по дела във връзка с регистрацията или действителността на патенти, търговски марки, дизайни или други подобни права, за които се изисква да бъдат депозирани или регистрирани, независимо дали за това е предявен иск или насрещен иск — съдилищата на държавата членка, в която е подадена заявка за депозиране или регистрация, или депозирането или регистрацията са извършени или се смятат за извършени съгласно инструмент на Съюза или по силата на международна конвенция.
Без да се засяга компетентността на Европейската патентна служба по силата на Конвенцията за предоставяне на европейски патенти, подписана в Мюнхен на 5 октомври 1973 г., съдилищата на всяка държава членка имат изключителна компетентност по дела във връзка с регистрацията или действителността на всеки европейски патент, предоставен на тази държава членка;
[…]“.
Шведско право
Закон за патентите (1967:837)
Член 17 от patentlagen (1967:837) (Закон за патентите 1967:837) гласи:
„Ако дадено лице твърди пред патентната администрация, че има законно право върху изобретението, и ако е налице съмнение по този въпрос, патентната администрация може да му даде определен срок за предявяване на иск и ако такъв не бъде предявен, неговата претенция може да не се вземе предвид при по-нататъшното разглеждане на патентната заявка.
Ако пред съдилищата се води спор относно законното право върху изобретението, процедурата по патентната заявка може да бъде спряна до окончателното решаване на спора от съда“.
Член 18 от този закон предвижда:
„Ако дадено лице докаже пред патентната администрация, че има законно право върху изобретението, по негово искане посочената администрация прехвърля заявката на негово име. Лицето, на което е прехвърлена заявката, трябва да заплати нова такса за заявяване.
Когато е направено искане за прехвърляне на заявка, заявката не може да бъде архивирана, отхвърлена или приета, преди да се вземе окончателно решение по искането“.
Съгласно член 53, първа алинея от посочения закон:
„Когато патентът е издаден на лице, различно от лицето, което има право на патент по силата на член 1, съдът прехвърля патента на това лице, ако то предяви иск за това. Прилагат се разпоредбите на член 52, шеста алинея относно сроковете за предявяване на иска.
[…]“.
Член 65, първа алинея от същия закон гласи:
„Patent- och marknadsdomstolen [Съд по патентни и търговски дела, Швеция] е юрисдикцията, компетентна по въпросите, посочени в настоящия закон. Същото важи и за законното право върху изобретение, което е предмет на патентна заявка.
[…]“.
Закон (1978:152) относно компетентността на шведските съдилища по някои дела в областта на патентното право
Lagen (1978:152) om svensk domstols behörighet i vissa mål på patenträttens område m.m. (Закон (1978:152) относно компетентността на шведските съдилища по някои дела в областта на патентното право) се основава на Протокола за съдебната компетентност и признаването на решения относно правото на получаване на европейски патент (Протокол за признаването) от 5 октомври 1973 г., приложен към Конвенцията за издаване на европейски патенти, подписана в Мюнхен на 5 октомври 1973 г.
Член 1 от този закон предвижда:
„Членове 2—6 и член 8 се прилагат по отношение на искове срещу подател на европейска патентна заявка, с които се предявява право върху изобретението, предмет на тази заявка, в Швеция или в друга договаряща държава, която е обвързана от Протокола за признаването, приложен към Европейската патентна конвенция от 5 октомври 1973 г. В този случай под израза „договаряща държава“ се разбира държава, обвързана от посочения протокол“.
Съгласно член 2 от този закон:
„Исковете по член 1 могат да се предявяват пред шведските съдилища
1.
ако ответникът има местоживеене в Швеция,
2.
ако ищецът има местоживеене в Швеция, а ответникът няма местоживеене в договаряща държава.
3.
ако страните са уговорили с писмено споразумение или с устно споразумение, потвърдено писмено, че всички искове ще се предявяват пред шведските съдилища“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
IRnova и FLIR Systems, които осъществяват дейност в сектора на инфрачервената технология, са дружества със седалище в Швеция. В миналото те са поддържали търговски отношения.
На 13 декември 2019 г. IRnova предявява пред Patent- och marknadsdomstolen (Съд по патентни и търговски дела) иск за установяване по-специално на това, че притежава законно право върху изобретенията, които са предмет на международни заявки за патент, допълнени впоследствие със заявки за европейски, американски и китайски патент, подадени от FLIR през 2015 г. и 2016 г., както и с американски патенти, издадени на FLIR въз основа на последните заявки.
В подкрепа на иска си IRnova твърди по същество, че изобретенията са дело на един от неговите служители, поради което той трябва да се счита за техен изобретател или поне за съизобретател. Поради това IRnova поддържа, че в качеството си на работодател и следователно на носител на правата на изобретателя то трябва да се счита за притежател на изобретенията. Въпреки това, без да е придобило изобретенията или да има право да ги придобие на друго основание, FLIR е подало от свое име посочените в предходната точка заявки.
Patent- och marknadsdomstolen (Съд по патентни и търговски дела) приема, че е компетентен да разгледа иска на IRnova относно изобретенията, които са предмет на заявките за европейски патенти. Той обаче приема, че не е компетентен да разгледа иска относно твърдяното право върху изобретенията, които са предмет на подадените от FLIR заявки за китайски и американски патенти, както и на издадените на FLIR американски патенти, тъй като по същество искът за установяване на изобретателя на последните изобретения има връзка с регистрацията и действителността на патентите. Поради тази връзка разглежданият спор попадал в приложното поле на член 24, точка 4 от Регламент „Брюксел Ia“ и шведските съдилища не били компетентни да го разгледат.
IRnova обжалва това решение за липса на компетентност пред запитващата юрисдикция, Svea hovrätt (Апелативен съд Стокхолм, Швеция).
Според тази юрисдикция спорът, с който е сезирана, попада в приложното поле на Регламент „Брюксел Ia“, тъй като има за предмет да се установи съществуването на законно право върху изобретение и следователно има граждански и търговски характер. Посочената юрисдикция обаче иска да се установи дали шведските съдилища са компетентни да разглеждат спорове за установяване на съществуването на право върху изобретение, произтичащо от твърдяното качество на изобретател или съизобретател. Според нея член 24, точка 4 от този регламент предвижда, че съдилищата на държавата членка, в която е поискана или извършена регистрацията, имат изключителна компетентност „по дела във връзка с регистрацията или действителността на патенти“. Тази изключителна компетентност се обосновавала с обстоятелството, от една страна, че тези съдилища са в най-добра позиция да разглеждат случаите, в които е налице спор относно действителността на патента или съществуването на заявката или регистрацията, и от друга страна, че издаването на патенти предполага участието на националните административни органи, което показвало, че издаването на патент е израз на упражняване на националния суверенитет. Въпреки че съгласно практиката на Съда спор, който се отнася само до установяването на това кой е притежател на право върху патент, не попада в обхвата на посочената изключителна компетентност, тази съдебна практика не съдържала преки указания относно приложимостта в случая на посочения член 24, точка 4.
В случая според запитващата юрисдикция може да се приеме, че спорът, с който е сезирана, има връзка с регистрацията или действителността на патента по смисъла на тази разпоредба. Всъщност според тази юрисдикция, за да се идентифицира притежателят на правото върху изобретенията, които са предмет на разглежданите заявки или патенти, следва да се установи кой е техният изобретател. Такава проверка изисквала да се извърши тълкуване на патентните претенции и да се анализира приносът на различните предполагаеми изобретатели към изобретенията. Така за установяването на притежателя на правото върху изобретение можело да се окаже необходимо извършването на преценка от гледна точка на материалното патентно право относно това от кой принос към развойната дейност произтича новостта или изобретателската стъпка и да повдигне въпроси относно обхвата на закрила съгласно патентното право на държавата по регистрация. Освен това фактът, че заявителят на патент няма право на заявяване, бил основание за недействителност.
При тези обстоятелства Svea hovrätt (Апелативен съд Стокхолм) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Попада ли в изключителната компетентност по смисъла на член 24, параграф 4 от Регламент [„Брюксел Ia“] иск за установяване, въз основа на качеството на изобретател или съизобретател, на законни права върху изобретение, което е предмет на национални заявки за патенти и на патенти, издадени в трета държава?“.
По преюдициалния въпрос
Съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени (решение от 26 април 2022 г., Landespolizeidirektion Steiermark (Максимална продължителност на граничния контрол на вътрешните граници),
C‑368/20 и C‑369/20
,
EU:C:2022:298
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, макар въпросът да се отнася до компетентността за разглеждане на спор относно съществуването на законно право върху изобретения, посочени в национални патентни заявки и патенти, регистрирани в трета държава, от изложеното в точки 17 и 18 от настоящото решение следва, че искът, с който е сезирана запитващата юрисдикция, се отнася само до компетентността на шведските съдилища да разгледат спор относно съществуването на законно право върху изобретения, които са предмет на заявки за китайски и американски патенти, както и на американски патенти.
При тези обстоятелства следва да се приеме, че с въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 24, точка 4 от Регламент „Брюксел Ia“ трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага към спор за установяване в рамките на иск, основан на твърдяното качество на изобретател или съизобретател, на това дали дадено лице е притежател на правото върху изобретения, които са предмет на подадени патентни заявки и на издадени патенти в трети държави.
За да се отговори на този въпрос, на първо място, следва да се определи дали правно положение с международен елемент на територията на трета държава като разглежданото в главното производство попада в приложното поле на Регламент „Брюксел Ia“.
Всъщност спорът в главното производство е възникнал между две дружества със седалище в една и съща държава членка и има за цел да се установи притежателят на право, което също е възникнало в Швеция, а именно право върху изобретенията, предмет на подадените патентни заявки и на издадените патенти, разглеждани в главното производство. Единственият международен елемент на този спор се състои в това, че той се отнася по-специално до подадени патентни заявки и до издадени патенти в трети държави, а именно Китай и Съединените щати. Този международен елемент обаче не е на територията на държава членка.
В това отношение следва да се припомни, че Съдът вече е постановил, че за прилагането на правилата за компетентност, предвидени в Конвенцията от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (наричана по-нататък „Брюкселската конвенция“) е необходимо наличието на международен елемент (решение от 1 март 2005 г., Owusu,
C‑281/02
,
EU:C:2005:120
, т.
).
Макар този елемент най-често да произтича от местоживеенето на ответника, той може да произтича и от предмета на спора. Всъщност в това отношение Съдът е приел, че международният характер на разглежданото правоотношение не трябва непременно да произтича от обстоятелството, че поради съществото на спора или поради съответното местоживеене на страните по него е налице връзка с няколко договарящи държави. Участието на договаряща държава и на трета държава, например поради местоживеенето на ищеца и ответника в първата държава и настъпването на спорни факти във втората държава, също може да придаде международен характер на разглежданото правоотношение, тъй като това положение може да повдигне в договарящата държава въпроси, свързани с определянето на компетентността на съдилищата в международния ред (вж. в този смисъл решение от 1 март 2005 г., Owusu,
C‑281/02
,
EU:C:2005:120
, т.
).
Освен това, както следва от съображение 34 от Регламент „Брюксел Ia“, даденото от Съда тълкуване на разпоредбите на тази конвенция и на Регламент № 44/2001 (наричан по-нататък „Регламент „Брюксел I“), който я заменя, важи и за разпоредбите на Регламент „Брюксел Ia“, който на свой ред заменя Регламент „Брюксел I“, когато тези разпоредби могат да се квалифицират като „еквивалентни“ (в този смисъл вж. решения от 10 юли 2019 г., Reitbauer и др.,
C‑722/17
,
EU:C:2019:577
, т.
и цитираната съдебна практика и от 12 май 2021 г., Vereniging van Effectenbezitters,
C‑709/19
,
EU:C:2021:377
, т.
). Тази приемственост трябва да се гарантира и при определянето на приложното поле на правилата за компетентност, установени с тези правни актове.
След това уточнение следва също така да се констатира, че доколкото спорът в главното производство между два частноправни субекта се отнася до съществуването на законно право върху изобретения, този спор попада в обхвата на понятието „граждански и търговски дела“ по смисъла на член 1, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“. Освен това този спор не попада сред посочените в член 1, параграф 2 области, които са изключени от приложното поле на този регламент.
От изложеното следва, че правно положение като разглежданото в главното производство, което има международен елемент на територията на трета държава, попада в приложното поле на Регламент „Брюксел Ia“.
На второ място, следва да се провери дали член 24, точка 4 от Регламент „Брюксел Ia“ се прилага към спор като разглеждания в главното производство, чиято цел е в рамките на иск, основан на твърдяното качество на изобретател или съизобретател, да се установи дали дадено лице е притежател на правото върху изобретения, които са предмет на подадени патентни заявки и на издадени патенти в трети държави.
Според тази разпоредба, независимо от местоживеенето на страните, по дела във връзка с регистрацията или действителността на патенти, марки, дизайни или други подобни права, за които се изисква да бъдат депозирани или регистрирани, изключителна компетентност имат съдилищата на държавата членка, в която е подадена заявка за депозиране или регистрация или депозирането или регистрацията са извършени или се смятат за извършени съгласно инструмент на Съюза или по силата на международна конвенция.
В това отношение следва да се отбележи, от една страна, че от текста на посочената разпоредба следва, че изключителната компетентност в областта на регистрацията или действителността на патенти се предоставя единствено на съдилищата на държавата членка, в която е подадена заявка за депозиране или регистрация или депозирането или регистрацията са извършени или се смятат за извършени.
В случая, както вече бе посочено в точка 26 от настоящото решение, разглежданите в главното производство патентни заявки са подадени и съответните патенти са издадени не в държава членка, а в трети държави, а именно Съединените щати и Китай. Тъй като обаче член 24, точка 4 от Регламент „Брюксел Ia“ не предвижда такова положение, не може да се счете, че тази разпоредба е приложима към спора в главното производство.
От друга страна, при всички положения спор като този по главното производство не представлява спор „във връзка с регистрацията или действителността на патенти“ по смисъла на член 24, точка 4 от Регламент „Брюксел Ia“, поради което не е необходимо той да бъде запазен, в съответствие с преследваната от тази разпоредба цел, само за съдилищата, които имат материална и правна близост с регистъра, тъй като тези съдилища са в най-добра позиция да разглеждат случаи, при които се оспорва действителността или дори самото съществуване на заявката или на регистрацията (вж. в този смисъл решение от 5 октомври 2017 г., Hanssen Beleggingen,
C‑341/16
,
EU:C:2017:738
, т.
и цитираната съдебна практика).
Всъщност, тъй като член 24, точка 4 по същество възпроизвежда съдържанието на член 22, точка 4 от Регламент „Брюксел I“, който от своя страна отразява систематиката на член 16, точка 4 от Брюкселската конвенция, трябва, както вече бе посочено в точка 29 от настоящото решение, да се гарантира приемственост в тълкуването на тези разпоредби (вж. в този смисъл решение от 5 октомври 2017 г., Hanssen Beleggingen,
C‑341/16
,
EU:C:2017:738
, т.
).
Установена съдебна практика обаче е, че посоченото в тези разпоредби понятие спор „във връзка с регистрацията или действителността на патенти“ представлява самостоятелно понятие, което следва да се прилага еднакво във всички държави членки (решения от 15 ноември 1983 г., Duijnstee,
288/82
,
EU:C:1983:326
, т.
, от 13 юли 2006 г., GAT,
C‑4/03
,
EU:C:2006:457
, т.
и от 5 октомври 2017 г., Hanssen Beleggingen,
C‑341/16
,
EU:C:2017:738
, т.
).
Това понятие не трябва да се тълкува в по-широк смисъл, отколкото изисква неговата цел, тъй като член 24, точка 4 от Регламент „Брюксел Ia“ води до лишаване на страните от възможността да изберат съда, пред който иначе биха били призовани, и в определени случаи — до призоваването им пред съд, който не е съдът по местоживеене на нито една от тях (вж. в този смисъл, що се отнася до член 16, точка 4 от Брюкселската конвенция и член 22, точка 4 от Регламент „Брюксел I“, решения от 26 март 1992 г., Reichert и Kockler,
C‑261/90
,
EU:C:1992:149
, т.
и от 5 октомври 2017 г., Hanssen Beleggingen,
C‑341/16
,
EU:C:2017:738
, т.
и цитираната съдебна практика). Следователно разглежданото специално правило за компетентност трябва да се тълкува стриктно (решение от 10 юли 2019 г., Reitbauer и др.,
C‑722/17
,
EU:C:2019:577
, т.
).
Така Съдът уточнява, че за спорове „във връзка с регистрацията или действителността на патенти“ по смисъла на член 24, точка 4 от Регламент „Брюксел Ia“ следва да се считат споровете, по които предоставянето на изключителна компетентност на съдилищата на държавата членка, в която е издаден патентът, е обосновано от това, че тези съдилища са в най-добра позиция да разглеждат случаи относно действителността или прекратяването на действието на патент, относно съществуването на патентна заявка или регистрация на патент или пък относно претендирането на приоритет на основание на по-ранна заявка. Ако обаче даден спор не се отнася до действителността на патент или до съществуването на заявката или регистрацията, този спор не попада в приложното поле на тази разпоредба (решения от 15 ноември 1983 г., Duijnstee,
288/82
,
EU:C:1983:326
, т.
и
; от 13 юли 2006 г., GAT,
C‑4/03
,
EU:C:2006:457
, т.
и
и от 5 октомври 2017 г., Hanssen Beleggingen,
C‑341/16
,
EU:C:2017:738
, т.
и цитираната съдебна практика).
В този контекст Съдът е приел, че спор, който се отнася единствено до въпроса кой е притежателят на правото на патент, или спор за установяване дали дадено лице правилно е било регистрирано като притежател на марка, не попада в обхвата на предвиденото в посочената разпоредба правило за изключителна компетентност (решения от 15 ноември 1983 г., Duijnstee,
288/82
,
EU:C:1983:326
, т.
и от 5 октомври 2017 г., Hanssen Beleggingen,
C‑341/16
,
EU:C:2017:738
, т.
—
и
). В това отношение Съдът уточнява, че поначало въпросът към чие имущество принадлежи дадено право на интелектуална собственост, няма връзка на материална и правна близост с мястото на регистрация на това право (решение от 5 октомври 2017 г., Hanssen Beleggingen,
C‑341/16
,
EU:C:2017:738
, т.
).
В случая спорът в главното производство е не за съществуването на патентната заявка или издаването на патент, нито за действителността или прекратяването на действието на патент, нито пък за претендирането на приоритет на основание на по-ранна заявка, а за установяване на това дали FLIR трябва да се счита за притежател на правото върху съответните изобретения, или върху част от тях.
Всъщност трябва да се констатира, първо, че въпросът за това кой е притежател на съответните изобретения, който обхваща и въпроса кой е техният изобретател, се отнася не до заявката за право на интелектуална собственост или до самото право на интелектуална собственост, а до неговия обект. Макар обаче, както бе припомнено в точка 41 от настоящото решение, Съдът да е приел, че поначало въпросът към чие имущество принадлежи дадено право на интелектуална собственост, няма връзка на материална и правна близост с мястото на регистрация на това право, която да обоснове прилагането на правилото за изключителна компетентност, предвидено в член 24, точка 4 от Регламент „Брюксел Ia“, това съображение важи най-малкото и когато този въпрос се отнася само до обекта на посоченото право, тоест до изобретението.
Второ, следва да се отбележи, че идентифицирането на изобретателя, което е единственият предмет на спора в главното производство, е предварителен и следователно различен въпрос от въпроса за съществуването на патентна заявка или за издаването на патент.
То не засяга и действителността на такава заявка, тъй като цели да установи единствено правото върху самите разглеждани изобретения. Следователно, както отбелязва запитващата юрисдикция, обстоятелството, че липсата на право върху изобретение може да представлява основание за недействителност на тази заявка, е без значение по отношение на компетентността за разглеждане на спорове относно качеството на изобретател.
Трето, предварителният въпрос за идентифицирането на изобретателя е различен и от въпроса за действителността на издадения патент, като последният въпрос не е предмет на спора в главното производство. Всъщност, макар, както посочва запитващата юрисдикция, това идентифициране да налага извършване на проверка на претенциите на патентната заявка или на съответния патент, за да се определи приносът на всеки сътрудник за създаването на съответното изобретение, тази проверка не би имала отношение към патентоспособността на това изобретение.
Впрочем следва да се отбележи, че обстоятелството, че може да се наложи извършването на проверка на претенциите в разглеждания патент или патентна заявка от гледна точка на материалното патентно право на страната, в която е подадена заявката или е издаден патентът, също не изисква прилагането на правилото за изключителната компетентност, закрепено в член 24, точка 4 от Регламент „Брюксел Iа“.
В това отношение е достатъчно да се отбележи, че един спор за нарушение на патент също налага извършването на задълбочен анализ на обхвата на предоставената с патента закрила с оглед на патентното право на страната, в която е издаден патентът. Съдът обаче вече е постановил, че при липсата на изискваната материална или правна близост с мястото на регистрация на разглежданото право на интелектуална собственост такъв спор не е от изключителната компетентност на съдилищата на тази държава членка, а по силата на член 4, параграф 1 от Регламент „Брюксел Ia“ — от общата компетентност на съдилищата на държавата членка, на чиято територия е местоживеенето на ответника (вж. в този смисъл решения от 15 ноември 1983 г., Duijnstee,
288/82
,
EU:C:1983:326
, т.
и от 13 юли 2006 г., GAT,
C‑4/03
,
EU:C:2006:457
, т.
).
С оглед на изложените съображения на преюдициалния въпрос следва да се отговори, че член 24, точка 4 от Регламент „Брюксел Ia“ трябва да се тълкува в смисъл, че не се прилага към спор за установяване в рамките на иск, основан на твърдяното качество на изобретател или на съизобретател, на това дали дадено лице е притежател на правото върху изобретения, които са предмет на подадени патентни заявки и издадени патенти в трети държави.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (девети състав) реши:

Член 4 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела

трябва да се тълкува в смисъл, че:

не се прилага към спор за установяване в рамките на иск, основан на твърдяното качество на изобретател или на съизобретател, на това дали дадено лице е притежател на правото върху изобретения, които са предмет на подадени патентни заявки и издадени патенти в трети държави.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: шведски.