CELEX: 62016TJ0702
Odvolanie
Verejná služba
Zmluvní zamestnanci
Dôchodky
Prevod skôr nadobudnutých práv na dôchodok podľa vnútroštátnych systémov do systému dôchodkového zabezpečenia Únie
Ujma vyplývajúca z údajne nedostatočných informácií poskytnutých zo strany OOUPZ odvolateľom pri predkladaní návrhov na započítanie ich odpracovaných rokov
Zamietnutie žaloby o náhradu škody v prvostupňovom konaní
Článok 77 štvrtý pododsek služobného poriadku
Majetková ujma

Svojím odvolaním sa odvolatelia páni José Barroso Truta, Marc Forli, Calogero Galante a Bernard Gradel, zmluvní zamestnanci funkčnej skupiny I, zamestnaní na dobu neurčitú a zaradení na Generálne riaditeľstvo (GR) pre administratívne záležitosti Súdneho dvora Európskej únie, pôvodne pod názvom GR „pre infraštruktúru“, domáhajú zrušenia rozsudku Súdu pre verejnú službu Európskej únie (tretia komora) z 20. júla 2016, Barroso Truta a i./Súdny dvor Európskej únie (F‑126/15, ďalej len „napadnutý rozsudok“,
EU:F:2016:159
). Týmto rozsudkom Súd pre verejnú službu zamietol ich žaloby, ktorými sa domáhali, aby im Súdny dvor Európskej únie nahradil stratu ich práv na dôchodok nadobudnutých pred ich nástupom do služby v uvedenej inštitúcii v rámci vnútroštátnych systémov dôchodkového zabezpečenia a prevedených do systému dôchodkového zabezpečenia Európskej únie.
Právny rámec a skutkové okolnosti sporu vo veci samej
Právny rámec
Kapitola 3 hlavy V Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) vo svojom znení uplatniteľnom od 1. januára 2014 má názov „Dôchodky a podpora v invalidite“. Jeho článok 77 stanovuje:
„Úradník, ktorý ukončil aspoň 10‑ročnú službu, má nárok na starobný dôchodok…
Maximálny starobný dôchodok je 70 % z posledného základného platu vyplateného v rámci poslednej platovej triedy, v ktorej bol úradník zaradený aspoň jeden rok. 1,80 % z tohto posledného základného platu prináleží úradníkovi za každý rok služby uznaný podľa článku 3 prílohy VIII.
…
Starobný dôchodok nesmie byť nižší ako 4 % výšky životného minima za rok služby.
Vek odchodu do dôchodku je 66 rokov.
…“
Podľa článku 6 prílohy VIII služobného poriadku „životné minimum na účely výpočtu dôchodkových dávok zodpovedá základnému platu úradníka v prvom platovom stupni platovej triedy AST 1“.
Vo svojom skoršom znení, uplatniteľnom od 1. mája 2004 do 31. decembra 2013, článok 77 služobného poriadku stanovoval, že „1,90 % [z] poslednej základnej mzdy [vyplatenej v rámci poslednej platovej triedy, v ktorej bol úradník zaradený aspoň jeden rok,] sa zaplatí úradníkovi za každý rok služby“ a že dôchodkový vek je 63 rokov.
Článok 2 prílohy VIII služobného poriadku stanovuje:
„Starobný dôchodok sa vypláca na základe celkového počtu rokov zamestnania, potrebných na odchod do dôchodku, odpracovaných úradníkom. Každý rok služby, vypočítaný spôsobom ustanoveným v článku 3, založí nárok úradníka na jeden rok zamestnania potrebného na odchod do dôchodku a každý celý mesiac nárok na jednu dvanástinu roka zamestnania potrebného na odchod do dôchodku.
Maximálny počet rokov zamestnania potrebných na odchod do dôchodku, ktorý sa môže vziať do úvahy pre výpočet práv na starobný dôchodok, je počet potrebný pre dosiahnutie maximálneho dôchodku v zmysle článku 77 druhého odseku služobného poriadku.“
Podľa článku 11 ods. 2 prílohy VIII služobného poriadku:
„Úradník, ktorý vstúpi do služieb Únie po:
–
odchode zo služieb štátnej správy alebo vnútroštátnej alebo medzinárodnej organizácie
alebo
–
vykonávaní činnosti ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba,
má po uvedení do funkcie ale pred získaním nároku na výplatu starobného dôchodku v zmysle článku 77 služobného poriadku právo voči Únii na kapitálovú hodnotu, aktualizovanú ku dňu skutočného prevodu, práv na dôchodok, ktoré získal na základe tejto služby alebo týchto činností.
V takom prípade menovací orgán inštitúcie, v ktorej je úradník zamestnaný, určí s ohľadom na základnú mzdu úradníka, jeho vek a kurz platný v deň žiadosti o prevod, pomocou všeobecných vykonávacích ustanovení, počet rokov zamestnania, potrebných pre odchod do dôchodku, ktoré sú mu započítané v rámci systému dôchodkového zabezpečenia Únie za predchádzajúce obdobie služby, na základe prevedeného kapitálu, po odpočítaní čiastky predstavujúcej zhodnotenie kapitálu medzi dňom žiadosti o prevod a skutočným dňom prevodu.
…“
Článok 109 Podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie (ďalej len „PZOZ“) stanovuje:
„1.   Po odchode zo služby má zmluvný zamestnanec nárok na starobný dôchodok, na prevod poistno‑matematického ekvivalentu alebo na výplatu odchodného podľa kapitoly 3 hlavy V a prílohy VIII služobného poriadku…
2.   Článok 11 ods. 2 a 3 prílohy VIII služobného poriadku sa uplatňuje obdobne na zmluvných zamestnancov.
…“
Podľa článku 110 PZOZ:
„Každé obdobie služby zmluvného zamestnanca Únie sa vezme do úvahy na účely výpočtu počtu rokov zamestnania, započítateľných pre odchod do dôchodku, stanoveného v prílohe VIII k služobnému poriadku.“
Nakoniec, podľa článku 7 ods. 6 rozhodnutia správneho výboru Súdneho dvora Európskej únie zo 17. októbra 2011, ktorým sa určujú všeobecné vykonávacie ustanovenia týkajúce sa článkov 11 a 12 prílohy VIII služobného poriadku, „počet odpracovaných rokov, ktoré sa majú zohľadniť [na účely započítania po prevode] nesmie v žiadnom prípade prekročiť počet rokov, počas ktorých záujemca patril do dotknutých systémov“, a „prípadný peňažný preplatok, ktorý by vznikol z dosiahnutia stropu započítaných rokov, sa dotknutému zamestnancovi vráti“.
Skutkové okolnosti sporu vo veci samej
Súd pre verejnú službu vysvetlil skutkové okolnosti predchádzajúce sporu v bodoch 8 až 48 napadnutého rozsudku. Tieto body sú v podstate uvedené nižšie.
O žiadostiach o prevod práv na dôchodok
Odvolatelia podali v období rokov 2006 až 2010 podľa článku 11 ods. 2 [prílohy VIII] služobného poriadku žiadosti o prevod práv na dôchodok, ktoré predtým nadobudli od rôznych luxemburských, francúzskych a belgických inštitúcií dôchodkového poistenia.
Orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy (ďalej len „OOUPZ“) Súdneho dvora Európskej únie zaslal odvolateľom návrhy na započítanie odpracovaných rokov do dôchodku a požiadal ich, aby dôkladne overili zohľadnené skutočnosti, a vyzval ich, aby „kontaktovali zodpovedné osoby poverené Riaditeľstvom ľudských zdrojov a personálnej správy GR pre personál a financie Súdneho dvora Európskej únie“, aby „im bol vysvetlený výpočet dôchodku a aby sa s nimi prejednalo, či je pre nich výhodné požiadať o prevod...“.
V tejto súvislosti OOUPZ upriamil pozornosť odvolateľov na skutočnosť, že „právne účinky započítania odpracovaných rokov, v súlade s [predmetnými návrhmi, spadajú] pod právny režim dôchodkového systému verejnej služby Európskej únie platný v čase vyplatenia nárokov na starobný dôchodok, pričom sa predpokladá, že počet odpracovaných rokov započítaných do dôchodku podľa systému prevodu by sa nezmenil“, a že „oficiálny návrh na započítanie sa stane účinný až po tom, čo bude prevedená celá suma, ktorá sa má započítať na účely prevodu“, a že „takto získané započítanie [nie je] zohľadnené pri výpočte minimálnej doby služby, ktorú treba dokončiť, a to desať rokov potrebných na nárok na dôchodok v európskej verejnej službe podľa článku 77 služobného poriadku“ (napadnutý rozsudok, body 11, 12, 16, 21 a 27).
Odvolatelia vykonali kroky potrebné na to, aby zabezpečili prevod všetkých práv, pričom niektorí z nich previedli všetky dôchodkové práva a niektorí z odvolateľov len ich časť, ktoré nadobudli v rámci rôznych vnútroštátnych dôchodkových systémov, ktorým podliehali už pred ich nástupom do služieb Súdneho dvora Európskej únie (napadnutý rozsudok, body 13, 18, 23, 29 a 30). Ako sa v tejto súvislosti uvádza v napadnutom rozsudku, príslušné útvary Súdneho dvora Európskej únie prijali rozhodnutia o ukončení konania o prevode vnútroštátnych práv na dôchodok odvolateľov (ďalej spoločne len „rozhodnutia o započítaní odpracovaných rokov“).
Konkrétnejšie, v oznámení zo 16. februára 2012 vedúci „oddelenia pre služobné nároky“ informoval pána Barrosa Trutu, že v nadväznosti na prevod kapitálovej hodnoty práv na dôchodok, ktoré predtým nadobudol, a to vo výške 61121,08 eura, OOUPZ prepočítal počet odpracovaných rokov do dôchodku na účely prevodu týchto práv do systému dôchodkového zabezpečenia Únie, čo v uvedenom systéme viedlo k uznaniu doby prispievania v trvaní 8 rokov a 24 dní (bod 14 napadnutého rozsudku).
Oznámeniami zo 16. februára 2012, z 8. apríla 2013 a z 25. júla 2014, vedúci „oddelenia pre služobné nároky“ informoval pána Forliho, že v nadväznosti na prevod kapitálovej hodnoty práv na dôchodok, ktoré nadobudol od rôznych vnútroštátnych inštitúcií dôchodkového poistenia, OOUPZ prepočítal počet odpracovaných rokov do dôchodku na účely prevodu týchto práv do systému dôchodkového zabezpečenia Únie, čo v uvedenom systéme viedlo k uznaniu doby prispievania v trvaní 15 rokov a 18 dní, 6 dní a 1 roka a 23 dní (bod 19 napadnutého rozsudku).
Oznámeniami z 13. novembra 2009 a zo 6. decembra 2010, „oddelenie pre služobné nároky“ informovalo pána Galanteho, že OOUPZ prepočítal počet odpracovaných rokov do dôchodku na účely prevodu týchto už skôr nadobudnutých práv od rôznych vnútroštátnych orgánov, do systému dôchodkového zabezpečenia Únie, čo v uvedenom systéme viedlo k uznaniu doby prispievania v trvaní 4 rokov a 1 mesiaca spolu s vrátením pánovi Galantemu sumy vo výške 7626,50 eura, a 10 rokov, 4 mesiacov a 5 dní (bod 25 napadnutého rozsudku).
Podľa oznámení na jednej strane z 20. decembra 2006, ktoré bolo zrušené a nahradené oznámením z 21. decembra 2009, a na druhej strane z 18. októbra 2011„oddelenie pre služobné nároky“ informovalo pána Gradela, že v nadväznosti na prevod kapitálovej hodnoty práv na dôchodok, ktoré nadobudol od rôznych vnútroštátnych orgánov, OOUPZ prepočítal počet odpracovaných rokov do dôchodku na účely prevodu týchto práv do systému dôchodkového zabezpečenia Únie, čo v uvedenom systéme viedlo k uznaniu doby prispievania v trvaní 16 rokov spolu s vrátením pánovi Gradelovi sumy vo výške 14235,11 eura, 3 rokov, 2 mesiacov a 20 dní a 2 rokov, 3 mesiacov a 5 dní (bod 31 napadnutého rozsudku).
O stretnutí z 12. apríla 2012 a o žiadostiach o informácie predložených odvolateľmi
Po doručení e‑mailu z 9. marca 2012 zaslaného Generálnym riaditeľstvom pre ľudské zdroje a personálnu správu Súdneho dvora Európskej únie všetkým zamestnancom, týkajúceho sa aktualizácie jeho simulačného nástroja práv na dôchodok úradníkov, tzv. „simulátor výpočtu dôchodku“, odvolatelia použili uvedený simulátor a zistili, že ich jednotlivé dôchodky by sa prevodom práv na dôchodok, ktorý vykonali, nezvýšili. Inými slovami, podľa odvolateľov a podľa takto získaného odhadu by bola výška ich dôchodkov pri odchode do dôchodku v podstate rovnaká, bez ohľadu na prevody ich práv na dôchodok nadobudnutých skôr v rámci rôznych vnútroštátnych systémov (body 32 a 33 napadnutého rozsudku).
V priebehu apríla 2012 sa na žiadosť pánov Barrosa Trutu a Forliho uskutočnilo stretnutie s vedúcim „oddelenia pre služobné nároky“. Na tomto stretnutí im vedúci uvedeného oddelenia vysvetlil dopad uplatnenia pravidla, ktoré vyplýva najmä z článku 77 štvrtého odseku služobného poriadku na ich prípad (ďalej len „pravidlo o životnom minime“).
Na uvedenom stretnutí boli odvolatelia informovaní o tom, že nie je v zásade možné spätne previesť do dotknutých vnútroštátnych orgánov práva na dôchodok, ktoré už boli prevedené do systému dôchodkového zabezpečenia Únie. Vedúci oddelenia sa s dvomi dotknutými zamestnancami dohodol, že sa obráti na útvary Európskej komisie, aby preskúmali, či už rozhodovali o podobných prípadoch a ako ich riešili (bod 34 napadnutého rozsudku).
V bode 35 napadnutého rozsudku sa uvádza, že z e‑mailu vedúceho „oddelenia pre služobné nároky“, dočasne povereného inými úlohami v rámci Súdneho dvora Európskej únie, z 11. februára 2015 vyplýva, že na uvedenom stretnutí ho obidvaja odvolatelia uvedení v bode 20 vyššie informovali, že sa zúčastnili na stretnutí, ktoré organizovala odborová organizácia z podnetu pána Galanteho, ktorý ich v tom čase informoval o naliehavej potrebe prevodu ich práv na dôchodok, aby sa predišlo riziku straty uvedených práv.
Listom z 23. apríla 2012 páni Barroso Truta a Forli požiadali v súlade s článkom 25 služobného poriadku generálneho riaditeľa GR pre personál a financie Súdneho dvora Európskej únie (ďalej len „generálny riaditeľ“), aby preskúmal možnosť vrátiť dotknutým vnútroštátnym orgánom sumy prevedené v ich mene do systému dôchodkového zabezpečenia Únie (bod 36 napadnutého rozsudku).
Dňa 26. apríla 2012 páni Barroso Truta a Forli požiadali jeden z orgánov dotknutých v prejednávanej veci, a to Štátnu pokladňu dôchodkového poistenia v Luxembursku (caisse nationale d’assurance pension du Luxembourg, ďalej len „CNAP“), aby zrušila ich žiadosti o prevod práv na dôchodok a aby obnovila práva, ktoré skôr nadobudli rozhodnutím tohto orgánu. Listom zo 7. mája 2012 CNAP odmietla vyhovieť tejto žiadosti a zdôraznila, že prevody práv na dôchodok boli konečné (bod 37 napadnutého rozsudku).
Dňa 3. septembra 2012 pán Galante podľa článku 25 služobného poriadku požiadal generálneho riaditeľa o preskúmanie možnosti Súdneho dvora Európskej únie vrátiť sumu prevedenej kapitálovej hodnoty na základe práv, ktoré predtým nadobudol u CNAP. Odvolateľ kontaktoval v tejto veci tiež priamo CNAP. V memorande z 27. septembra 2012 generálny riaditeľ informoval pána Galanteho, že jeho žiadosti nemôže vyhovieť (body 38 a 39 napadnutého rozsudku).
Dňa 5. februára 2013 generálny riaditeľ informoval pánov Barrosa Trutu a Forliho, že OOUPZ dvakrát kontaktoval CNAP na účely preskúmania ich situácie, ale že 20. júla a 17. augusta 2012 mu tento vnútroštátny orgán oznámil, že odmietol akceptovať, aby Súdny dvor Európskej únie vrátil práva na dôchodok, ktoré títo dvaja odvolatelia nadobudli skôr, ktoré previedol do systému dôchodkového zabezpečenia Únie. Tieto zamietnutia znovu potvrdil CNAP 7. januára 2013 (bod 40 napadnutého rozsudku).
O konaní pred podaním žaloby
Listami zo 16. apríla 2014, ktoré boli formulované podobne, odvolatelia v súlade s článkom 90 ods. 1 služobného poriadku predložili žiadosti, aby OOPUZ nahradil finančné straty, ktoré utrpeli v dôsledku prevodu ich príslušných práv na dôchodok do systému dôchodkového zabezpečenia Únie. Na podporu svojich žiadostí v podstate uviedli, že podľa článku 77 štvrtého odseku služobného poriadku a najmä pravidla o životnom minime, o ktorého existencii nevedeli, keď súhlasili s tým, že pri prevode ich skôr nadobudnutých práv na dôchodok sa pri výpočte ich dôchodku zohľadnia len roky služby na Súdnom dvore Európskej únie. Z toho vyplýva, že odpracované roky, ktoré získali v súvislosti s prevodom ich práv, by podľa nich nemali vplyv na výšku ich budúcich dôchodkov. Odvolatelia zdôrazňujú, že ak by boli náležite informovaní zo strany OOUPZ o existencii minimálnej výšky starobného dôchodku, ktorý zodpovedá aspoň 4 % životného minima za rok služby, vzdali by sa prevodu svojich skôr nadobudnutých práv na dôchodok, pričom by si navyše ponechali svoje vnútroštátne práva na dôchodok, ktoré by im umožnili domáhať sa vnútroštátnych dôchodkov (bod 41 napadnutého rozsudku).
Odvolatelia sa domnievajú, že OOUPZ sa dopustil nesprávneho služobného postupu tým, že im neposkytol dostatočné informácie o neexistencii dopadu, v ich konkrétnych prípadoch, započítania odpracovaných rokov, ktoré by mohli získať podľa článku 11 ods. 2 prílohy VIII služobného poriadku, na výšku ich budúcich starobných dôchodkov. V dôsledku toho sa domáhali, aby OOUPZ nahradil majetkovú ujmu zodpovedajúcu výške kapitálových hodnôt vnútroštátnych práv na dôchodok prevedených, podľa nich stratovo, do systému dôchodkového zabezpečenia Únie. Požadované sumy spolu s úrokmi z omeškania predstavovali v prípade pána Barrosa Trutu 61121,08 eura, pána Forliho v celkovej výške 129440,98 eura; pána Galanteho v celkovej výške 76324,29 eura a pána Gardela v celkovej výške 99565,13 eura (bod 42 napadnutého rozsudku).
Oznámením z 3. septembra 2014 generálny riaditeľ „vyjadril poľutovanie nad tým, že sa [odvolatelia] ocitli v takejto situácii“, pričom ale ako OOUPZ zamietol ich žiadosti zo 16. apríla 2014. Podľa tohto rozhodnutia o zamietnutí nedošlo zo strany OOUPZ k nesprávnemu služobnému postupu, pokiaľ ide o úroveň informácií poskytnutých odvolateľom, keď im predložil návrhy týkajúce sa započítania odpracovaných rokov, ktoré sa ich týkali (bod 43 napadnutého rozsudku).
Generálny riaditeľ zdôraznil najmä, že neexistovala nijaká pochybnosť o tom, že ak by prijali výzvu, ktorá im bola sformulovaná „dosť zrozumiteľne“ v memorandách pripojených k návrhom na započítanie odpracovaných rokov, aby kontaktovali príslušné „oddelenie pre služobné nároky“, dostali by odvolatelia vysvetlenie týkajúce sa fungovania mechanizmu súvisiaceho s pravidlom o životnom minime a, ako je to bežné v takýchto prípadoch, administratíva by uskutočnila simulácie výšky ich budúcich dôchodkov s prevodom alebo bez neho, čím by sa ozrejmil dopad pravidla o životnom minime v ich konkrétnych prípadoch (bod 44 napadnutého rozsudku).
Generálny riaditeľ vysvetlil, že v každom prípade akékoľvek posúdenie výhodnosti prevodu práv na dôchodok nadobudnutých v rámci vnútroštátneho systému je spojené s neistotami, a to najmä preto, že je založené na podmienkach, vrátane podmienok stanovených v služobnom poriadku, ktoré by sa mohli časom zmeniť. Zdôraznil tiež, že nie je vylúčené, že odvolatelia budú mať počas svojej kariéry prístup k iným platovým zaradeniam, ako napríklad vyššie platové funkčné skupiny zmluvných zamestnancov alebo úradníkov a dočasných zamestnancov. Rovnako tak normotvorca Únie by mohol v budúcnosti uvažovať o zmene výšky životného minima, zatiaľ čo na vnútroštátnej úrovni by sa mohli zaviesť pravidlá na zamedzenie súbehu (bod 45 napadnutého rozsudku).
Generálny riaditeľ dospel k záveru, že „v tejto súvislosti rozhodnutie o vykonaní voľby prevodu nároku na dôchodok [bolo založené] na delenej zodpovednosti, v rámci ktorej [poskytla] administratíva k dispozícii dotknutej osobe na jej žiadosť informácie, o ktorých [vedela] alebo ktoré [mohla] získať, v rámci ktorých sa príslušná osoba ako primárne dotknutá osoba [mala uistiť], že je úplne a riadne informovaná predtým ako sa rozhodne“ (bod 46 napadnutého rozsudku).
Dňa 21. novembra 2014 podali odvolatelia formou listov, ktoré boli v podstate podobné, sťažnosti podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku proti rozhodnutiu generálneho riaditeľa z 3. septembra 2014 o zamietnutí ich žiadostí zo 16. apríla 2014 (bod 47 napadnutého rozsudku).
Rozhodnutiami zo 17. júna 2015 formulovanými v podobnom znení výbor pre sťažnosti Súdneho dvora Európskej únie zamietol vyššie uvedené sťažnosti (bod 48 napadnutého rozsudku).
Konanie na prvom stupni a napadnutý rozsudok
Dňa 25. septembra 2015 podali odvolatelia žaloby na Súd pre verejnú službu, zapísané do registra pod číslom F‑126/15, v ktorých navrhovali zaviazať Súdny dvor Európskej únie, aby zaplatil príslušnému vnútroštátnemu dôchodkového fondu alebo poisťovni sumy vo výške 61121,08 eura za pána Barrosa Trutu, 129440,98 eura za pána Forliho, 76324, 29 eura za pána Galanteho a 99565,13 eura za pána Gradela. Subsidiárne odvolatelia žiadali, aby bol Súdny dvor zaviazaný zaplatiť im uvedené sumy. Žalobcovia ďalej žiadali, aby Súd pre verejnú službu konštatoval, že sa Súdny dvor Európskej únie dopustil nesprávneho služobného postupu v súvislosti s prevodom ich skôr nadobudnutých práv na dôchodok. Napokon žalobcovia navrhovali, aby bol Súdny dvor Európskej únie zaviazaný na náhradu trov konania.
V napadnutom rozsudku Súd pre verejnú službu v podstate zamietol žalobu ako neprípustnú. Konštatoval najmä, že konanie vytýkané OOUPZ v prejednávanej veci, teda nedostatočné poskytnutie informácií odvolateľom pri predkladaní návrhov na započítanie odpracovaných rokov, ktoré sa ich týkali, nebolo možné oddeliť od postupu, ktorý viedol k prijatiu konečných rozhodnutí o uznaní započítania odpracovaných rokov, postupu, ktorý zahŕňal niekoľko etáp (bod 66 napadnutého rozsudku). Pokiaľ by konečné rozhodnutia OOUPZ o započítaní odpracovaných rokov v systéme dôchodkového zabezpečenia Únie v dôsledku prevodov práv na dôchodok, ktoré boli skôr nadobudnuté žalobcami, boli aktmi spôsobujúcimi ujmu, bolo by možné napadnúť ich sťažnosťou podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku a prípadne žalobou podľa článku 270 ZFEÚ a článku 91 ods. 2 služobného poriadku (bod 67 napadnutého rozsudku). Na podporu takýchto žalôb mohli pritom tvrdiť, že súhlas, ktorý dali s návrhmi na započítanie ich práv na dôchodok, nie je právne perfektný z dôvodu údajného nedostatku informácií zo strany OOUPZ. Podľa názoru Súdu pre verejnú službu sa toto správanie spájalo s prípravnými aktmi konečných rozhodnutí o započítaní odpracovaných rokov týkajúcich sa odvolateľov, a teda nemohlo byť predmetom samostatnej žaloby, takže má byť napadnuté v rámci možného odvolania proti vyššie uvedeným konečným rozhodnutiam (bod 68 napadnutého rozsudku).
Na jednej strane, pripomínajúc judikatúru, podľa ktorej úradník alebo zamestnanec, ktorý opomenul napadnúť akty, ktoré mu spôsobujú ujmu, včasným podaním sťažnosti a neskôr žaloby o neplatnosť nemôže napraviť túto nečinnosť a získať tak nové lehoty na podanie žaloby prostredníctvom neskôr podanej žaloby o náhradu škody, ktorej cieľom je jasne získať rovnaký finančný výsledok ako ten, ktorý by vyplynul z včasne podanej žaloby o neplatnosť (pozri body 60 až 63 napadnutého rozsudku a citovanú judikatúru), a na druhej strane, konštatujúc, že odvolatelia opomenuli namietať proti platnosti konečných rozhodnutí uvedených v bode 36 vyššie, Súd pre verejnú službu dospel k záveru, že žaloby sú neprípustné.
Okrem toho Súd pre verejnú službu preskúmal aj opodstatnenosť predloženého návrhu. V prvom rade po tom, čo pripomenul podmienky vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie (bod 72 napadnutého rozsudku), konštatoval, že „hoci by z hľadiska riadnej správy veci verejných bol vhodnejšie, keby OOUPZ formuloval svoje návrhy na započítanie odpracovaných rokov upriamením pozornosti dotknutých zmluvných zamestnancov na rozsah pôsobnosti článku 77 štvrtého odseku služobného poriadku, nebolo možné rozumne očakávať, že dôsledne postupujúca administratíva, ktorá tak, ako v tomto prípade, vybavila stovky žiadosti o prevod práv na dôchodok v rokoch 2008 až 2010, formuluje každý z týchto návrhov tak, že pri tom predvída dôsledky jednotlivých prevodov práv na dôchodok, v prípade každého z dotknutých úradníkov a zamestnancov“ (bod 74 napadnutého rozsudku). Súd pre verejnú službu dospel teda k záveru, že OOUPZ si v prejednávanej veci splnil svoju povinnosť starostlivosti v súlade so zásadou riadnej správy vecí verejných (bod 75 napadnutého rozsudku).
V tejto súvislosti Súd pre verejnú službu na jednej strane zohľadnil tiež skutočnosť, že žalobcovia „v krátkej lehote požiadali o prevod svojich príslušných vnútroštátnych práv na dôchodok do systému dôchodkového zabezpečenia Únie a potvrdili uvedené žiadosti“„bez toho, aby považovali za vhodné vopred sa obrátiť na administratívu, aby im dala vysvetlenia potrebné na to, aby sa mohli rozhodnúť“, pričom OOUPZ ich vo svojich návrhoch vyzval, aby ho kontaktovali, „s cieľom vysvetliť im výpočet a prejednať, či sú predmetné prevody pre nich výhodné“ (body 75 a 76 napadnutého rozsudku).
Na druhej strane Súd pre verejnú službu pripomenul, že podľa judikatúry by mal každý úradník poznať služobný poriadok a osobitne pravidlá upravujúce jeho odmenu alebo starobný dôchodok (pozri bod 77 napadnutého rozsudku a citovanú judikatúru). Vzhľadom na túto judikatúru a berúc do úvahy skutočnosť, že „žalobcovia, vzhľadom na svoje funkcie, [nemali] práve najlepšie informácie v tejto oblasti“, Súd pre verejnú službu konštatoval, že znenie príslušných ustanovení bolo „dostatočne zrozumiteľné“ a že „malo prinajmenšom podnietiť žalobcov, aby sa u administratívy informovali v [danej veci]“ (bod 78 napadnutého rozsudku).
V druhom rade Súd pre verejnú službu dospel k záveru, že žalobcovia nepreukázali, že uvádzaná škoda, ktorú kvalifikoval ako výlučne majetkovú, je skutočná a určitá. Na jednej strane konštatoval, že odvolatelia mohli „ešte pokračovať vo svojom služobnom postupe v rámci inštitúcie a teda nemožno vylúčiť, že sa neskôr dostanú na pracovné miesto dočasného zamestnanca alebo úradníka, čo je kategória pracovného miesta, ktorá by im umožnila… poberať budúci starobný dôchodok v maximálnej výške 70 % jej posledného základného platu, teda vo výške prekračujúcej sumu vyplývajúcu z uplatnenia článku 77 štvrtého odseku služobného poriadku“. V takomto prípade „[nemohla] žalobcom vzniknúť žiadna ujma z dôvodu ich rozhodnutí previesť svoje práva na dôchodok“ (bod 81 napadnutého rozsudku).
Na druhej strane nie je isté, že v čase, keď odvolatelia dosiahnu zákonný vek odchodu do dôchodku, „budú pôsobnosť a podmienky uplatňovania pravidla uvedeného v článku 77 štvrtom odseku služobného poriadku nevyhnutne rovnaké“ ako v čase vyhlásenia napadnutého rozsudku, „pretože normotvorca Únie môže kedykoľvek zmeniť práva a povinnosti úradníkov a zamestnancov Únie prostredníctvom nariadení prijatých podľa článku 336 ZFEÚ, ktorými sa mení a dopĺňa služobný poriadok a podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov a ktoré sa, ak nie je stanovené inak, uplatňujú na budúce účinky situácií, ktoré vznikli počas pôsobnosti starého predpisu“ (pozri bod 82 napadnutého rozsudku a citovanú judikatúru).
Nakoniec, Súd pre verejnú službu uplatnením článkov 101 a 102 Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu vzhľadom na postup OOUPZ v prejednávanej veci, najmä vzhľadom na skutočnosť, že v štádiu odpovede na sťažnosť neupriamil pozornosť žalobcov na neprípustnosť ich návrhov na náhradu škody, zaviazal Súdny dvor Európskej únie znášať vlastné trovy konania, ako aj na náhradu trov konania, ktoré vynaložili žalobcovia.
Konanie pred Všeobecným súdom a návrhy účastníkov konania
Podaním podaným do kancelárie Všeobecného súdu 30. septembra 2016 odvolatelia podali odvolanie, na základe ktorého sa začalo toto konanie. Dňa 20. decembra 2016 Súdny dvor Európskej únie predložil vyjadrenie k odvolaniu.
Písomná časť konania bola ukončená po podaní repliky 22. februára 2017 a dupliky 20. apríla 2017.
Listom z 15. mája 2017 odvolatelia vzniesli odôvodnenú žiadosť podľa článku 207 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného sudu, aby boli vypočutí v rámci ústnej časti konania.
Na návrh sudcu spravodajcu Všeobecný súd vyhovel návrhu odvolateľov a otvoril ústnu časť konania.
V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 89 ods. 3 rokovacieho poriadku, ktorý sa uplatňuje v prejednávanej veci na základe článku 213 ods. 1 uvedeného poriadku, Všeobecný súd položil 19. decembra 2017 účastníkom konania otázky na písomné vyjadrenie. Účastníci konania na tieto otázky odpovedali v stanovenej lehote.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 9. februára 2018.
Odvolatelia navrhujú, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zaviazal Súdny dvor Európskej únie vyplatiť sumu 61121,08 eura pre pána Barrosa Trutu, 129440,98 eura pre pána Forliho, 76324,29 eura pre pána Galanteho a 99565,13 eura pre pána Gradela „príslušným finančným fondom alebo dôchodkovým poisťovniam v mene odvolateľov“,
–
subsidiárne uložil Súdnemu dvoru Európskej únie povinnosť zaplatiť vyššie uvedené sumy odvolateľom, zvýšené o úroky „vo výške 3,1 % ročne odo dňa prevodu práv na dôchodok [do systému dôchodkového zabezpečenia Únie]“,
–
zaviazal Súdny dvor Európskej únie na náhradu trov konania na obidvoch stupňoch.
Súdny dvor Európskej únie navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol odvolanie ako čiastočne neprípustné a čiastočne nedôvodné alebo subsidiárne ako nedôvodné v celom rozsahu,
–
zaviazal odvolateľov na náhradu trov konania.
O odvolaní
Na podporu odvolania proti napadnutému rozsudku odvolatelia uvádzajú dva odvolacie dôvody. Prvý odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení, keďže Súd pre verejnú službu dospel k záveru, že ich žaloby sú neprípustné. Druhý odvolací dôvod sa týka veci samej, a konkrétnejšie, je založený na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Súd pre verejnú službu tým, že na jednej strane usúdil, že OOUPZ sa v danom prípade nedopustil nesprávneho služobného postupu pri oznámení návrhov na započítanie odpracovaných rokov odvolateľom, a na druhej strane, že škoda uvádzaná odvolateľmi je len hypotetická.
O prvom odvolacom dôvode
Z písomností odvolateľov vyplýva, že svojím prvým odvolacím dôvodom vytýkajú Súdu pre verejnú službu, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že žalobu podanú v prvostupňovom konaní vyhlásil za neprípustnú. Okrem toho tvrdia, že sa na Súde pre verejnú službu nedovolávali len majetkovej ujmy, ale tiež nemajetkovej ujmy.
V tejto súvislosti Súdny dvor Európskej únie tvrdí, že vzhľadom na to, že sa nemajetková ujma neuvádzala v prvostupňovom konaní, každé s tým súvisiace tvrdenie je potrebné zamietnuť ako neprípustné. Je preto potrebné najskôr preskúmať presnú povahu ujmy uvádzanej odvolateľmi v prvostupňovom konaní.
O povahe ujmy uvádzanej odvolateľmi v prvostupňovom konaní
Ako správne uvádza Súdny dvor Európskej únie, podľa ustálenej judikatúry, ak by sa účastníkovi konania umožnilo uviesť po prvýkrát v konaní pred Všeobecným súdom žalobný dôvod a tvrdenia, ktoré neuviedol v konaní pred Súdom pre verejnú službu, umožnilo by sa mu tým predložiť Všeobecnému súdu, ktorý má obmedzené právomoci v odvolacom konaní, spor so širším rozsahom než ten, ktorý prejednával Súd pre verejnú službu. V rámci odvolania je právomoc Všeobecného súdu obmedzená na posúdenie zákonného rozhodovania o žalobných dôvodoch a argumentoch prejednávaných pred prvostupňovým súdom (pozri rozsudok z 13. mája 2016, CX/Komisia,
T‑496/15 P
,
EU:T:2016:305
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci z preskúmania spisu v prvostupňovom konaní vyplýva, že odvolatelia sa vo svojich písomných vyjadreniach dovolávali len majetkovej ujmy a že sa na Súde pre verejnú službu nedovolávali nemajetkovej ujmy, ktorú údajne utrpeli. Je potrebné poznamenať, že odvolatelia vo svojej žalobe podanej na Súd pre verejnú službu poukázali len na sumu zodpovedajúcu strate ich prevedených práv na dôchodok poukázaných Súdnemu dvoru.
Okrem toho v rozpore s tým, čo tvrdia odvolatelia v bode 27 repliky, Súd pre verejnú službu sa nedomnieval, že ujma, ktorú utrpeli, vznikla, hoci len čiastočne, zo stavu neistoty, v ktorom sa údajne nachádzali. Naopak, je potrebné konštatovať, podobne ako Súdny dvor Európskej únie, že v bode 80 napadnutého rozsudku sa výslovne uvádza, že „ujma uvádzaná žalobcami je majetková“.
Je pravda, že odvolatelia v prvostupňovom konaní tvrdili, že ich žaloba bola podaná „ako určovacia, keďže mala za cieľ, aby súd Únie konštatoval existenciu pochybenia Súdneho dvora s cieľom získať prípadnú náhradu škody“. V tejto súvislosti sa odvolávali na jednej strane na rozsudky z 1. februára 1979, Deshormes/Komisia (
17/78
,
EU:C:1979:24
), a z 26. februára 2015, Planet/Komisia (
C‑564/13 P
,
EU:C:2015:124
), a na druhej strane na návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Planet/Komisia (
C‑564/13 P
,
EU:C:2014:2352
).
Z bodu 114 a nasl. žaloby podanej v prvostupňovom konaní však vyplýva, že určovacia žaloba odvolateľov nebola predložená na podporu tvrdení týkajúcich sa údajnej nemajetkovej ujmy, ale za predpokladu, že by „strata prevedených práv [nebola] v tejto fáze považovaná za ‚určitú‘“. Táto žaloba sa netýkala povahy ujmy uvádzanej odvolateľmi, ale mala za cieľ skôr to, aby Súd pre verejnú službu určil, že došlo k pochybeniu. Nemožno ju teda považovať za zahrnujúcu nárok na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú odvolatelia údajne utrpeli.
Vzhľadom na toto konštatovanie je potrebné pripomenúť, že judikatúra uvádzaná odvolateľmi, ktorá podľa nich mohla preukázať možnosť podať určovaciu žalobu na súde Únie (pozri bod 58 vyššie), nie je v tomto prípade relevantná.
V súlade s judikatúrou citovanou v bode 55 vyššie je preto potrebné dospieť k záveru, že žalobu odvolateľov na náhradu škody treba považovať za neprípustnú v rozsahu, v akom sa po prvýkrát pred Všeobecným súdom týka náhrady nemajetkovej ujmy, ktorú údajne utrpeli.
Je teda potrebné dospieť k záveru, že z bodov 55 až 61 vyššie vyplýva, že tvrdenia odvolateľov v prvostupňovom konaní sa týkali výlučne náhrady majetkovej ujmy.
Ďalej je potrebné preskúmať tvrdenia odvolateľov, ktorými sa namieta neprípustnosť ich žaloby, o ktorej rozhodol Súd pre verejnú službu v napadnutom rozsudku.
O prípustnosti návrhov odvolateľov v prvostupňovom konaní v rozsahu, v akom sa týkajú náhrady majetkovej ujmy
Na úvod je potrebné pripomenúť, že v rámci systému opravných prostriedkov stanoveného v článkoch 90 a 91 služobného poriadku žaloba o náhradu škody je prípustná iba vtedy, ak jej predchádzalo konanie pred podaním žaloby v súlade s ustanoveniami služobného poriadku (uznesenie z 24. marca 1998, Meyer a i./Súdny dvor,
T‑181/97
,
EU:T:1998:64
, bod
).
Konanie pred podaním žaloby v oblasti kompenzačných opravných prostriedkov sa líši podľa toho, či škoda, ktorej náhrada sa požaduje, vyplýva z aktu spôsobujúceho ujmu v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku, alebo z konania administratívy, ktoré nemá rozhodovací charakter. V prvom prípade je úlohou dotknutej osoby predložiť menovaciemu orgánu v stanovených lehotách sťažnosť proti predmetnému aktu. Naproti tomu v druhom prípade sa správne konanie musí začať podaním žiadosti v zmysle článku 90 ods. 1 služobného poriadku s cieľom získať náhradu škody a prípadne pokračovať podaním sťažnosti proti rozhodnutiu, ktorým bola žiadosť zamietnutá (pozri rozsudok zo 6. novembra 1997, Liao/Rada,
T‑15/96
,
EU:T:1997:169
, bod
a citovanú judikatúru).
Okrem toho žaloba o neplatnosť a žaloba o náhradu škody predstavujú podľa judikatúry samostatné prostriedky nápravy. Keďže články 90 a 91 služobného poriadku nerozlišujú medzi žalobou o neplatnosť a žalobou o náhradu škody, pokiaľ ide o správne a súdne konanie, úradník si z dôvodu autonómie týchto rozdielnych právnych prostriedkov môže vybrať buď jednu, alebo druhú žalobu, alebo obidve spolu, pod podmienkou, že ich predloží na súd Únie v lehote troch mesiacov od zamietnutia jeho sťažnosti (pozri rozsudky z 24. januára 1991, Latham/Komisia,
T‑27/90
,
EU:T:1991:5
, bod
a citovanú judikatúru; zo 6. februára 2007, Wunenburger/Komisia,
T‑246/04 a T‑71/05
,
EU:T:2007:34
, bod
).
Judikatúra však ustanovila výnimku z tejto zásady v prípade, že žaloba o náhradu škody úzko súvisí so žalobou o neplatnosť, ktorá je alebo by mala byť tiež vyhlásená za neprípustnú. To znamená, že návrhy na náhradu škody sú neprípustné, pokiaľ žaloba o náhradu škody smeruje výlučne k náprave dôsledkov aktu, ktorý bol predmetom žaloby o neplatnosť, ktorá mohla byť alebo bola vyhlásená za neprípustnú, najmä ak jediným cieľom žaloby o náhradu škody je kompenzácia straty pri odmene, ku ktorej by nedošlo, pokiaľ by sa mohlo vyhovieť alebo sa vyhovelo žalobe o neplatnosť (pozri v tomto zmysle rozsudky z 24. januára 1991, Latham/Komisia,
T‑27/90
,
EU:T:1991:5
, body
a
a citovanú judikatúru; zo 6. februára 2007, Wunenburger/Komisia,
T‑246/04 a T‑71/05
,
EU:T:2007:34
, bod
). Podľa tejto judikatúry úradník alebo zamestnanec, ktorý opomenul napadnúť akty, ktoré mu spôsobujú ujmu, včasným podaním sťažnosti a neskôr žaloby o neplatnosť, nemôže napraviť toto opomenutie a získať tak nové lehoty na podanie žaloby prostredníctvom neskôr podanej žiadosti o náhradu škody, ktorej jasným cieľom je získať rovnaký finančný výsledok ako ten, ktorý by vyplynul z včasnej žaloby o neplatnosť proti týmto aktom (pozri uznesenie z 20. marca 2014, Michel/Komisia,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti z judikatúry vyplýva, že pokiaľ obidve žaloby, a síce žaloba o neplatnosť na jednej strane a žaloba o náhradu škody na druhej strane, vychádzajú z rozdielnych aktov alebo konaní administratívy, žalobu o náhradu škody nemožno prirovnať k žalobe o neplatnosť, aj keby obidve žaloby viedli k rovnakému finančnému výsledku pre žalobcu (pozri rozsudok z 24. januára 1991, Latham/Komisia,
T‑27/90
,
EU:T:1991:5
, bod
a citovanú judikatúru).
Okrem toho vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 13. októbra 2015, Komisia/Cocchi a Falcione (
T‑103/13 P
,
EU:T:2015:777
), kde sa odvolatelia domáhali zrušenia návrhov na započítanie odpracovaných rokov, ako sú tie, ktoré boli adresované odvolateľom v prejednávanej veci, Všeobecný súd dospel k záveru, že takýto návrh nepredstavoval akt spôsobujúci ujmu v zmysle článku 91 ods. 1 služobného poriadku, ale správanie, ktoré nemá povahu rozhodnutia, voči ktorému môže dotknutá osoba podať žalobu o náhradu ujmy spôsobenej týmto konaním (rozsudok z 13. októbra 2015, Komisia/Cocchi a Falcione,
T‑103/13 P
,
EU:T:2015:777
, body
a
). Okrem toho Všeobecný súd dospel k záveru, že vzhľadom na to, že súhlas dotknutej osoby je nevyhnutný na to, aby jej skôr nadobudnuté práva na dôchodok v inom dôchodkovom systéme, ako je systém Únie, boli prevedené do systému dôchodkového zabezpečenia Únie, je potrebné domnievať sa, že ak by dotknutá osoba dala svoj súhlas s takýmto prevodom spoliehajúc sa na návrh na započítanie odpracovaných rokov, ktoré v dôsledku pochybenia, ktoré možno pripísať jeho inštitúcii, bolo nesprávne a zavádzajúce, takýto súhlas by mohol byť považovaný za právne chybný, čím by dotknutej osobe vznikol nárok domáhať sa zrušenia rozhodnutia prijatého po tomto prevode s cieľom zvrátiť jeho účinky (rozsudok z 13. októbra 2015, Komisia/Cocchi a Falcione,
T‑103/13 P
,
EU:T:2015:777
, body
a
).
Z rozsudku z 13. októbra 2015, Komisia/Cocchi a Falcione (
T‑103/13 P
,
EU:T:2015:777
), však nemožno vyvodiť, že ak sa údajné protiprávne konanie inštitúcie vzťahuje na postup, akým je konanie o prevode práv, o ktorý ide v prejednávanej veci, a ktorý by pravdepodobne ovplyvnil súhlas dotknutej osoby, nemôže táto osoba v žiadnom prípade požadovať v rámci žaloby o náhradu škody náhradu ujmy, ktorú v dôsledku tohto správania údajne utrpela.
Takýto výklad judikatúry citovanej v bode 70 vyššie by konkrétne viedol k prílišnému obmedzeniu práva odvolateľov podať žalobu o náhradu škody, ktorú údajne utrpeli. Rozsudok zrušujúci rozhodnutia o prevode vnútroštátnych práv na dôchodok odvolateľov by viedol k spätnému odstráneniu aktov, ktoré majú v zásade pre odvolateľov pozitívne účinky, keďže majú v nadväznosti na prevod za následok uznanie započítania odpracovaných rokov.
V prejednávanej veci odvolatelia pritom nespochybňujú účinky vyššie uvedených rozhodnutí ako takých, teda prevod ich vnútroštátnych práv na dôchodok a uznanie započítaných odpracovaných rokov, ale konanie administratívy, ktorá im neoznámila, že predmetné prevody práv na dôchodok nebudú mať všetky účinky, ktoré očakávali. Odvolatelia sa teda žalobou podanou v prvostupňovom konaní nedomáhajú odstránenia účinkov dotknutých rozhodnutí o prevode, ale domáhajú sa náhrady škody, ktorú údajne utrpeli z dôvodu, že sporné prevody nemali všetky očakávané právne účinky na ich právne postavenie.
V dôsledku toho mal Súd pre verejnú službu preskúmať, či žaloby odvolateľov smerovali výlučne k náprave dôsledkov rozhodnutia o započítaní odpracovaných rokov, a najmä, či predmetom týchto žalôb bolo dosiahnuť rovnaký finančný výsledok ako ten, ktorý by vyplynul zo žaloby na zrušenie týchto rozhodnutí v primeranom čase.
Je nutné konštatovať, že na rozdiel od toho, čo bolo uvedené v napadnutom rozsudku, v prejednávanej veci tomu tak nie je.
V tejto súvislosti je potrebné najskôr uviesť, že predmetom rozhodnutí o započítaní odpracovaných rokov týkajúcich sa odvolateľov je uznanie určitého počtu odpracovaných rokov v súvislosti s uskutočnenými prevodmi.
Samozrejme, nemožno vylúčiť, že počet odpracovaných rokov, ktoré boli uznané rozhodnutiami o započítaní, mohol byť nižší, ako to očakávali odvolatelia, a že dotknuté rozhodnutia im mohli v tomto ohľade spôsobiť ujmu.
V prejednávanej veci to však tak nebolo. Odvolatelia sa totiž vo svojich návrhoch na náhradu škody nedomáhali náhrady škody, ktorú mali údajne utrpieť v dôsledku uznania týchto odpracovaných rokov, ale ujmy údajne vyplývajúcej zo skutočnosti, že napriek tomuto uznaniu sa nemohli uchádzať o vyšší dôchodok a ani dúfať, že získajú späť kapitálovú hodnotu zodpovedajúcu ich vnútroštátnym právam na dôchodok prevedeným do systému dôchodkového zabezpečenia Únie.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že podľa bodu 9 repliky v prvostupňovom konaní „žalobcovia nemali žiadny záujem na zrušení rozhodnutí potvrdzujúcich prevod, keďže sa [nelíšili] od návrhov, s ktorými súhlasili“, a že „keďže získali presne to, čo žiadali, a prevedený kapitál bol správne započítaný, tieto rozhodnutia [boli] v súlade s právom“.
Nemožno sa preto domnievať, že žaloba podaná na prvom stupni smeruje len k náprave dôsledkov rozhodnutí o započítaní odpracovaných rokov v zmysle judikatúry citovanej v bodoch 67 a 68 vyššie.
Je pravda, že v hlavnom žalobnom návrhu predloženom v prvostupňovom konaní sa odvolatelia domáhali, aby sumy zodpovedajúce ich právam na dôchodok v rámci vnútroštátneho dôchodkového systému prevedené do systému dôchodkového zabezpečenie Únie boli vrátené príslušným vnútroštátnym dôchodkovým alebo poistným fondom (pozri bod 35 vyššie).
Je potrebné uviesť, že aj za predpokladu, že sa odvolatelia svojimi hlavnými žalobnými návrhmi snažili dosiahnuť rovnakú finančnú sumu, akú by dosiahli zrušením sporných rozhodnutí, nie je tomu tak, pokiaľ ide o návrh, ktorý predložili subsidiárne. Zrušenie sporných rozhodnutí nemôže v žiadnom prípade viesť k tomu, že sa odvolateľom vyplatia sumy, ktoré zodpovedajú ich vnútroštátnym právam na dôchodok, ale má za následok iba zánik
ex tunc
sporných rozhodnutí o prevode a ich účinkov, teda uznanie odpracovaných rokov do dôchodku, ktoré sú v zásade v prospech odvolateľov a sú neoddeliteľné od prevodu ich vnútroštátnych práv na dôchodok do systému dôchodkového zabezpečenia Únie.
Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné konštatovať, že Súd pre verejnú službu sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď zamietol žalobu odvolateľov ako neprípustnú.
V zmysle druhého odvolacieho dôvodu odvolateľov je potrebné pre úplnosť preskúmať závery, ku ktorým dospel Súdu pre verejnú službu.
O druhom odvolacom dôvode
Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry v oblasti verejnej služby vznik zodpovednosti Únie predpokladá splnenie súboru podmienok, ktorými sú nezákonnosť konania vytýkaného inštitúciám, existencia škody a existencia príčinnej súvislosti medzi uvádzaným konaním a údajnou škodou (rozsudok zo 16. decembra 1987, Delauche/Komisia,
111/86
,
EU:C:1987:562
, bod
; pozri tiež rozsudok z 12. júla 2012, Komisia/Nanopoulos,
T‑308/10 P
,
EU:T:2012:370
, bod
a citovanú judikatúru).
Všetky tri podmienky uvedené v bode 84 vyššie sú kumulatívne, čo znamená, že pokiaľ nie je splnená jedna z nich, zodpovednosť Únie nemožno akceptovať (pozri rozsudok zo 17. mája 2017, PG/Frontex,
T‑583/16
, neuverejnený,
EU:T:2017:344
, bod
a citovanú judikatúru).
Z toho vyplýva, že aj keď je pochybenie inštitúcie, úradu alebo agentúry Únie preukázané, zodpovednosť Únie možno v skutočnosti vyvodiť iba vtedy, ak sa žalobcovi okrem iného podarí preukázať existenciu jeho ujmy (pozri rozsudok z 29. septembra 2005, Napoli Buzzanca/Komisia,
T‑218/02
,
EU:T:2005:343
, bod
a citovanú judikatúru).
V zmysle týchto úvah je potrebné preskúmať druhý odvolací dôvod odvolateľov, ktorý je rozdelený na dve časti. V prvej časti tohto odvolacieho dôvodu odvolatelia tvrdia, že Súd pre verejnú službu sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že konanie OOUPZ nemožno považovať za chybné. V druhej časti odvolacieho dôvodu odvolatelia tvrdia, že Súd pre verejnú službu sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnieval, že údajná ujma, ktorú utrpeli, nie je skutočná a určitá.
Je potrebné vyjadriť sa najskôr k druhej časti tohto odvolacieho dôvodu.
Podľa odvolateľov samotná skutočnosť, že ešte nedosiahli zákonom stanovený vek odchodu do dôchodku, a teda nevedia, či prevod ich práv na dôchodok bude pre nich prospešný, nie je relevantná na účely posúdenia konečnej povahy ujmy, ktorú uvádzajú na podporu svojej žaloby. V tejto súvislosti tvrdia, že už stratili svoje vnútroštátne práva a že ich situácia je v súčasnosti neistá. Podľa odvolateľov táto ujma vyplýva z neúplných a nesprávnych informácií, ktoré dostali počas konania o prevode ich vnútroštátnych práv, a má definitívny charakter.
Okrem toho samotná možnosť prípadnej zmeny článku 77 štvrtého odseku služobného poriadku alebo dokonca jeho zrušenie nemá vplyv na posúdenie protiprávnosti konania vytýkaného OOUPZ, keďže toto ustanovenie bolo v platnosti v čase, keď sa odvolateľom oznámili návrhy na započítanie odpracovaných rokov, ktoré sa ich týkajú.
Odvolatelia tvrdia, že ich majetková ujmu je určitá, keďže pravidlo o životnom minime „sa neuplatňuje subsidiárne, ale predstavuje záruku uplatniteľnú na každý výpočet dôchodku zamestnanca“. Z tohto dôvodu „nie je možné stanoviť, že započítanie odpracovaných rokov... má prednosť pred týmto základným pravidlom sociálnej povahy“. Podľa odvolateľov nie je možné preukázať, že ich vnútroštátne práva na dôchodok ovplyvnia výšku ich dôchodku. V tejto súvislosti sa odvolávajú na body 27 a 28 rozsudku zo 6. októbra 2016, Adrien a i. (
C‑466/15
,
EU:C:2016:749
), týkajúceho sa sociálneho zabezpečenia migrujúcich pracovníkov.
Súdny dvor Európskej únie spochybňuje argumentáciu odvolateľov.
Je potrebné na tomto mieste pripomenúť, že ujma, ktorej náhrada sa požaduje v rámci žaloby o náhradu škody, musí byť skutočná a určitá (pozri rozsudok z 21. februára 2008, Komisia/Girardot,
C‑348/06 P
,
EU:C:2008:107
, bod
a citovanú judikatúru).
Podľa ustálenej judikatúry však dotknutým osobám nič nebráni v tom, aby sa obrátili na súd Únie na účely konštatovania zodpovednosti Únie za bezprostredne hroziacu a s dostatočnou istotou predvídateľnú škodu, aj keď ešte nemožno škodu presne vyčísliť (pozri rozsudok zo 14. januára 1987, Zuckerfabrik Bedburg a i./Rada a Komisia,
281/84
,
EU:C:1987:3
, bod
a citovanú judikatúru). V takomto prípade, ak sa preukáže, že by sa dotknuté osoby nachádzali v lepšej situácii, ak by nedošlo k pochybeniu, ktoré vyčítajú žalovanému, je potrebné konštatovať, že existencia ujmy, na ktorú sa odvolávajú, nemôže byť považovaná za hypotetickú alebo len možnú (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 9. novembra 2006, Agraz a i./Komisia,
C‑243/05 P
,
EU:C:2006:708
, bod
).
V prejednávanej veci existujú skutočnosti týkajúce sa výpočtu práv na dôchodok odvolateľov, ktoré zostávajú k dnešnému dňu a až k vyplateniu uvedených práv neurčité. Tieto skutočnosti však budú mať rozhodujúci význam, najmä pre uplatnenie pravidla o životnom minime v ich prípade.
Na jednej strane totiž výška posledného základného platu, ktorý odvolatelia dostanú pred odchodom do dôchodku, nie je v súčasnosti určitá. Ako uviedol Súd pre verejnú službu v bode 81 napadnutého rozsudku, nemožno vylúčiť, že odvolatelia sa neskôr dostanú na pracovné miesto dočasného zamestnanca alebo úradníka, čím budú vyňatí z uplatnenia pravidla o životnom minime.
Okrem toho nie je vylúčené, že základné mesačné platy pre funkčnú skupinu, do ktorej patria odvolatelia, sa zvýšia, čo by mohlo mať rovnaké dôsledky pre dotknuté osoby, teda že budú vyňatí z uplatnenia pravidla o životnom minime. Navyše samotní odvolatelia vo svojich odpovediach zo 17. januára 2018 na otázky, ktoré im Súd pre verejnú službu oznámil, zdôrazňujú, že na siedmom a poslednom stupni platovej triedy 3 je základný plat zmluvného zamestnanca triedy AC CG I, akými sú odvolatelia, vyšší ako základný plat zamestnanca triedy AST‑1/1, čo by vyňalo takého zamestnanca z uplatnenia pravidla o životnom minime. Z tohto konštatovania vyplýva, že aj keby sa základné mesačné platy pre funkčnú skupinu, do ktorej patria odvolatelia, nezvýšili, je vzhľadom na to, že odvolatelia nepredložili argumenty na vylúčenie tejto možnosti, možné, že sa v čase vyplatenia práv na dôchodok ocitnú v situácii, keď sú vyňatí z uplatnenia pravidla o životnom minime.
Na druhej strane počet rokov odpracovaných odvolateľmi v inštitúciách Únie v čase ich odchodu do dôchodku je v tomto štádiu tiež neurčitý. Nemožno totiž vylúčiť, že dátum, keď sa odvolatelia rozhodnú odísť do dôchodku, má dôsledky aj na výpočet konečnej výšky ich dôchodku.
Tieto zistenia stačia na konštatovanie, že ujma, ktorú odvolatelia uvádzajú a ktorá je navyše výlučne majetkového charakteru (pozri body 55 až 63 vyššie), nie je určitá v zmysle judikatúry citovanej v bode 93 vyššie.
V každom prípade, ako to Súd pre verejnú službu uviedol v bode 82 napadnutého rozsudku, nie je isté, že v čase odchodu odvolateľov do dôchodku a vyplatenia ich práv na dôchodok budú rozsah a podmienky uplatňovania článku 77 služobného poriadku, a najmä jeho druhý a štvrtý odsek, rovnaké ako v čase vyhlásenia tohto rozsudku.
Je tiež potrebné dodať, že nemožno
a priori
vylúčiť, že Súdny dvor Európskej únie prijme ustanovenie podobné článku 7 ods. 6 rozhodnutia správneho výboru Súdneho dvora Európskej únie zo 17. októbra 2011, ktorým sa určujú všeobecné vykonávacie ustanovenia týkajúce sa článkov 11 a 12 prílohy VIII služobného poriadku.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že pred vyplatením ich práv na dôchodok a v ich prípade pred prípadným uplatnením pravidla o životnom minime samotná skutočnosť, že vykonaním výpočtu na základe hypotetických údajov (pozri bod 19 vyššie) sa odvolatelia domnievajú, že pri odchode do dôchodku v budúcnosti sa zistí, že svoje vnútroštátne práva na dôchodok previedli so stratou, nemôže stačiť na preukázanie skutočnej a určitej ujmy v zmysle judikatúry uvedenej v bode 93 vyššie ani ujmy, ktorá by bola s dostatočnou istotou predvídateľná v zmysle judikatúry citovanej v bode 94 vyššie. V súčasnosti je jedinou skutočnosťou, ktorá sa dá s určitosťou stanoviť, len to, že vnútroštátne práva odvolateľov na dôchodok boli prevedené na započítané odpracované roky rozhodnutiami o započítaní odpracovaných rokov, ktoré sa ich týkajú.
Kapitálová hodnota zodpovedajúca vnútroštátnym právam na dôchodok odvolateľov nezanikla. V dôsledku jej prevodu bola len prevedená na odpracované roky, ktoré musia byť v zásade zohľadnené pri výpočte práv na dôchodok odvolateľov. V dôsledku toho, ako Súdny dvor Európskej únie správne uvádza v bode 41 svojej dupliky, nemožno v tomto štádiu považovať prevod práv za čistú stratu.
V tejto súvislosti aj za predpokladu, že v čase vyplatenia ich práv na dôchodok žiadne zákonné alebo regulačné ustanovenie neumožní odvolateľom vymáhať vrátenie aspoň časti prevedenej kapitálovej hodnoty zodpovedajúcej započítaným odpracovaným rokom, ktoré neboli zohľadnené na účely výpočtu ich starobného dôchodku, odvolatelia budú mať k dispozícii opravné prostriedky, prostredníctvom ktorých budú môcť uplatniť „stratu“ kapitálovej hodnoty, a to bez protiplnenia. Prostredníctvom žaloby smerujúcej proti aktom týkajúcim sa vyplatenia ich práv a výpočtu ich dôchodkov a spôsobujúcim im ujmu tým, že nezohľadňujú odpracované roky vyplývajúce z uplatňovania pravidla o životnom minime, odvolatelia budú môcť v prípade potreby namietať voči uplatneniu pravidla o životnom minime vo svojich osobitných prípadoch v rozsahu, v akom by toto uplatnenie viedlo na účely výpočtu ich práv na dôchodok k nezohľadneniu započítania odpracovaných rokov po prevode ich vnútroštátnych práv na dôchodok do systému dôchodkového zabezpečenia Únie.
Napokon je potrebné pripomenúť, že možnosť podať žalobu založenú na bezdôvodnom obohatení Únie nemožno odmietnuť len preto, lebo Zmluva výslovne neupravuje druh žaloby určenej pre takéto konanie. Ako Súdny dvor už rozhodol, výklad článkov 268 a 340 ZFEÚ, ktorý vylučuje túto možnosť, by viedol k výsledku, ktorý by bol v rozpore so zásadou účinnej súdnej ochrany, ktorú priznáva judikatúra Súdneho dvora a potvrdzuje článok 47 Charty základných práv Európskej únie [pozri rozsudok zo 16. decembra 2008, Masdar (UK)/Komisia,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
, body
a
a citovanú judikatúru].
V tejto súvislosti nemožno vylúčiť, že odmietnutie inštitúcie vrátiť dotknutej osobe časť kapitálovej hodnoty jej vnútroštátnych práv na dôchodok prevedených do systému dôchodkového zabezpečenia Únie, ktoré nebudú zohľadnené pri priznaní jej práv na dôchodok, môže viesť k nedôvodnému privlastneniu si, zo strany tejto inštitúcie, časti vnútroštátnych práv na dôchodok vyplatených pri prevode, ktoré v skutočnosti patria dotknutému zamestnancovi v súlade s judikatúrou, a teda aj k bezdôvodnému obohateniu v prospech Únie (pozri analogicky rozsudok z 30. januára 2003, Caballero Montoya/Komisia,
T‑303/00, T‑304/00 a T‑322/00
,
EU:T:2003:20
, bod
a citovanú judikatúru).
Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti, ktoré zostávajú v tejto fáze neisté, pokiaľ ide o výpočet výšky dôchodkov, ktoré sa priznávajú odvolateľom pri vyplatení ich práv na dôchodok, je potrebné konštatovať, že ujma, ktorú v tomto prípade uvádzajú, nepredstavuje skutočnú a určitú ujmu v zmysle judikatúry citovanej v bodoch 93 a 94 vyššie.
V dôsledku toho je potrebné konštatovať, že Súd pre verejnú službu sa nedopustil nesprávneho posúdenia, keď konštatoval, že ujma uvádzaná odvolateľmi nie je skutočná a určitá. Vzhľadom na toto konštatovanie je potrebné zamietnuť druhú časť tohto odvolacieho dôvodu, ako aj odvolanie v celom rozsahu bez toho, aby bolo potrebné vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 86 vyššie preskúmať prvú časť druhého odvolacieho dôvodu uvádzaného odvolateľmi.
O trovách
Podľa článku 211 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak je odvolanie nedôvodné alebo ak je odvolanie dôvodné a Všeobecný súd sám rozhodne o veci, rozhodne aj o trovách konania.
Článok 211 ods. 4 rokovacieho poriadku stanovuje, že Všeobecný súd môže v prípade odvolaní podaných úradníkmi rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania, ak si to vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie.
Z dôvodov uvedených v tomto rozsudku vyplýva, že odvolatelia nemali úspech vo svojich odvolaniach. Okrem toho Súdny dvor Európskej únie vo svojich návrhoch výslovne žiadal, aby odvolatelia boli povinní nahradiť trovy konania.
Všeobecný súd sa však domnieva, že v zmysle spravodlivého posúdenia okolností prípadu, najmä vzhľadom na otázky vznesené v rámci tohto odvolania a na skutočnosť, že Súdny dvor Európskej únie nemal úspech vo svojich tvrdeniach týkajúcich sa prvého odvolacieho dôvodu odvolateľov, treba zaviazať odvolateľov, aby znášali štvrtinu ich vlastných trov konania, a Súdny dvor Európskej únie, aby znášal svoje vlastné trovy konania a nahradil tri štvrtiny trov konania vynaložených odvolateľmi.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (odvolacia komora)
rozhodol takto:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Odvolatelia znášajú štvrtinu svojich vlastných trov konania.

3.
Súdny dvor Európskej únie znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť tri štvrtiny trov konania vynaložených odvolateľmi.

Van der Woude
Kanninen
Gratsias
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 18. septembra 2018.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.