CELEX: 62017TJ0239
EAGF ja EAFRD
Rahastamisest välja jäetud kulutused
Saksamaa tehtud kulutused
Kindla määraga finantskorrektsioon, mida kohaldatakse mitte piisavalt sagedalt läbiviidud põhikontrollide tulemusel
Intresside igal aastal arvutamise ja raamatupidamisarvestusse kandmise kohustus
Määruse (EÜ) nr 1290/2005 artiklid 31 ja 32
Määruse (EÜ) nr 885/2006 artikli 6 punkt h
Põhjendamiskohustus
Proportsionaalsus

)
[…]
Õiguslik käsitlus
[…]
Esimene väide, et intresside arvutamisel ja esitamisel ei ole eeskirju eiratud
Saksamaa Liitvabariik väidab, et vaidlustatud otsusega on rikutud määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõiget 1 ja artikli 32 lõiget 5 ning määruse nr 885/2006 III lisa ja artikli 6 punkti h. Selles osas leiab ta, et ei määruse nr 1290/2005 artikkel 32, Üldkohtu praktika, eksporditoetusi käsitlevad valdkondlikud õigusaktid, töödokument AGRI‑2007‑62817‑03‑00 ega suunised nr 1 määruse nr 885/2006 III ja IIIA lisa tabelite komisjonile esitamise kohta kuni 1. veebruarini 2009 (edaspidi „suunised nr 1“) ei kehtesta kohustust intresside igal aastal arvutamise ja raamatupidamisarvestusse kandmise kohta, et neid määrata vastavalt 50/50 reeglile. Seega, kuna Saksa ametiasutused ei ole rikkunud Euroopa Liidu õigusnorme, mis käsitlevad intresside arvutamist ja esitamist, siis ei ole põhjendatud 5% suurune finantskorrektsioon, mida komisjon vaidlustatud otsuses kohaldas.
Eelkõige leiab Saksamaa Liitvabariik kõigepealt, et määruse nr 1290/2005 artikkel 32 üksnes kinnitab üldiselt kahju jaotamist vastavalt 50/50 reeglile, nii et intressid ja trahvid jagatakse ka Euroopa Liidu ja liikmesriikide vahel pooleks ning neid ei loeta viimaste poolt tasutuks pelgalt seetõttu, et nad jagavad vastutust põhinõude eest. Ta leiab seega, et ainus nõue, mille Euroopa Liidu seadusandja seab, on see, et tagasinõutavad erinevad summad tuleb eraldi välja tuua, selleks et võimaldada vajaduse korral anda eraldi ülevaade veel sissenõudmata eraldi summadest.
Teise võimalusena väidab Saksamaa Liitvabariik esiteks, et intresside iga-aastane raamatupidamisarvestusse kandmine on õiguslikult siduvalt ette nähtud alles alates sellest, kui jõustusid määrus nr 1306/2013 ja rakendusmäärus nr 908/2014, mis ei ole käesolevas asjas kohaldatavad. Teiseks väidab ta, et komisjon eiras suuniseid nr 1, nõudes, et intresse kohandataks pärast iga eelarveaasta lõppu.
Komisjon vaidleb kõigile nendele argumentidele vastu, väites, et määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõiget 1 ja artikli 32 lõiget 5 koostoimes määruse nr 885/2006 artikli 6 punktiga h on vääralt tõlgendatud. Ta väidab sisuliselt, et kuigi ükski Euroopa Liidu õiguse säte ei reguleeri konkreetselt intresside raamatupidamisarvestusse kandmise kohustust, siis sellegipoolest on määruse nr 885/2006 III lisa tabelis selgelt viidatud nimetatud määruse artikli 6 punktis h sätestatud nõuetele, mille kohaselt teave selles tabelis esitatud summade kohta edastatakse igal aastal komisjonile. Komisjoni arvates nähtub nimetatud sättest koostoimes määruse nr 1290/2005 artikliga 32, et kohustus kanda määruse nr 885/2006 III lisa tabelis esitatud summad igal aastal raamatupidamisarvestusse on olemas.
Kõigepealt tuleb märkida, et Saksamaa Liitvabariigi esimese väite eesmärk on tõendada, et vaidlustatud otsus tuleb vastavalt tema esimesele nõudele tühistada, kuna komisjon on rikkunud määruse nr 1290/2005 artiklit 31 ja artikli 32 lõiget 5 koostoimes määruse nr 885/2006 III lisa ja artikli 6 punktiga h, kohaldades finantskorrektsiooni põhikontrollide puuduste tõttu, mis tulenesid sellest, et Saksamaa Liitvabariik rikkus enda kohustust kanda intressid igal aastal arvutamise ja raamatupidamisaruandesse.
Seega tuleb esimese väite analüüsimise käigus selleks, et tuvastada Euroopa Liidu õiguse võimalikku rikkumist, kindlaks teha, kas Saksamaa Liitvabariigil oli intresside igal aastal arvutamise ja raamatupidamisaruandesse kandmise kohustus. Küsimust, kas finantskorrektsiooni kohaldamine oli esiteks käesoleval juhul põhjendatud, ja teiseks, kas selline korrektsioon oli proportsionaalne, käsitletakse viienda väite raames, mille kohaselt on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet.
Lisaks tuleb märkida, et määruse nr 885/2006 III lisa tabel on vahend arvutamaks summasid, mida liikmesriigid peavad 50/50 reegli järgi tasuma. Sellest järeldub, et intresside igal aastal arvutamise kohustus eeldab tingimata eelnevalt määruse nr 885/2006 III lisa näidise kohaselt raamatupidamisarvestuse koostamist, nii et intresside igal aastal arvutamise ja raamatupidamisaruandesse kandmise kohustus kujutab endast loogiliselt ühte ja sama kohustust.
Lisaks on määruse nr 1290/2005 artikli 32, mis käsitleb liikmesriikide kohustusi seoses rikkumisi toime pannud või hooletust üles näidanud abisaajatelt summade tagasinõudmisega, lõikes 5 silmas peetud eriolukordi, kus liikmesriik ei ole summasid tagasi nõudnud kas nelja aasta jooksul pärast esmakordset halduslikku või kohtulikku tuvastamist või kaheksa aasta jooksul, kui tagasinõudmine toimub liikmesriigi kohtu kaudu. Sellistel juhtumitel on täpsustatud, et „[a]sjaomane liikmesriik toob lõike 3 esimeses lõigus nimetatud kokkuvõtvas aruandes eraldi välja summad, mille osas ei toimunud tagasinõudmist käesoleva lõike esimeses lõigus sätestatud tähtaja jooksul“.
Kohtupraktika kohaselt kohaldatakse asjaomase liikmesriigi ja liidu eelarve vahel võrdselt jagatud finantsvastutust, mis on sätestatud määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõikes 5, kõikide finantstagajärgede suhtes, mis on seotud ebaseaduslikult makstud summade tagasinõudmata jätmisega, hõlmates nii põhisummasid kui ka nendega kaasnevat intressi, mis oleks tulnud sama määruse artikli 32 lõike 1 kohaselt maksta (24. novembri 2015. aasta kohtuotsus Madalmaad vs. komisjon,
T‑126/14
,
EU:T:2015:875
, punkt
; vt selle kohta ka 22. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
T‑274/08 ja T‑275/08
,
EU:T:2010:154
, punktid
,
ja
).
Sellega seoses tuleb märkida, et „tagasinõudmata summad“ määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõigete 3 ja 5 tähenduses hõlmavad põhisummat, intresse ja haldussanktsioone.
Lisaks näeb määruse nr 885/2006 artikkel 6 ette, et raamatupidamise aastaaruanded, millele on osutatud määruse nr 1290/2005 artikli 8 lõike 1 punkti c alapunktis iii ja mis tuleb edastada komisjonile, sisaldavad eelkõige tabelit, mis on koostatud vastavalt määruse nr 885/2006 III lisas esitatud näidisele alusetult makstud summade kohta, mis tuleb eelarveaasta lõpus tagasi nõuda ja mis tulenevad nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta (
EÜT 1995, L 312, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340) artikli 1 lõikes 2 osutatud eeskirjade eiramistest, „sealhulgas võimalikud sanktsioonid ja intressid“.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb Euroopa Liidu õigusnormi tõlgendamiseks arvesse võtta nii selle sätte sõnastust kui ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks see säte on (vt 7. juuni 2005. aasta kohtuotsus VEMW jt,
C‑17/03
,
EU:C:2005:362
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 6. oktoobri 2005. aasta kohtuotsus Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals vs. komisjon,
T‑22/02 ja T‑23/02
,
EU:T:2005:349
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nendest põhimõtetest lähtudes tuleb analüüsida, kas määruse nr 885/2006 artikli 6 punkti h tuleb tõlgendada nii, et see kehtestab liikmesriikidele kohustuse arvutada ja kanda igal aastal kõnesoleva määruse III lisas ette nähtud tabelis raamatupidamisaruandesse „tagasinõutavad alusetult makstud summad“.
Esiteks tuleb märkida, et määruse nr 885/2006 artikkel 6 asub 2. peatükis, mille pealkiri on „Raamatupidamisarvestuse kontrollimine ja heakskiitmine“, sarnaselt määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõikega 5 IV jaotises pealkirjaga „Raamatupidamisarvestuse kontrollimine ja heakskiitmine ning komisjoni teostatav järelevalve“.
Esiteks näib, et vastuse küsimusele intresside igal aastal arvutamise ja raamatupidamisaruandesse kandmise kohta võib tuletada määruse nr 885/2006 artikli 6 punkti h sõnasõnalisest tõlgendamisest. Nimelt tuleb esiteks tõdeda, et väljend „alusetult makstud summad, mis tuleb eelarveaasta lõpus tagasi nõuda“, tähendab, et raamatupidamise aastaaruannete komisjonile edastamisel tuleb temale teatada kõik summad, mida ei ole eelarveaasta lõpus, st kalendriaasta lõpus, veel sisse nõutud. Teiseks nähtub selgelt sõnastusest „sealhulgas võimalikud sanktsioonid ja intressid“, et need summad hõlmavad lisaks alusetult tehtud maksetele ka intresse. Kolmandaks, kuna kõnealused summad sisalduvad raamatupidamise aastaaruandes, siis on need arvestusse kantud igal aastal.
Teiseks on see grammatiline tõlgendus kooskõlas ka raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise menetluse üldise ülesehitusega, mis – nagu komisjon on märkinud oma menetlusdokumentides – toimub igal aastal. Tõepoolest, määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõiget 5 ja määruse nr 885/2006 artikli 6 punkti h tuleb tõlgendada, arvestades määruse nr 1290/2005 põhjendust 23, mille kohaselt „peaks komisjon [akrediteeritud] asutuste raamatupidamisarvestust igal aastal kontrollima ja selle heaks kiitma“ ja et „raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise otsus peaks hõlmama raamatupidamisarvestuse täielikkust, täpsust ja tõepärasust“. Sellest järeldub, et komisjon peab raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise menetluse käigus tagama, et ühtegi raamatupidamise aastaaruandes kajastatud summat ei oleks jäetud heaks kiitmata. Sel eesmärgil tuleb teavet olukorra kohta seoses nõuete ja tagasinõuetega liikmesriikides, mis on esitatud määruse nr 885/2006 III lisa tabelites ja lisatud makseasutuste raamatupidamise aastaaruannetele, igal aastal ajakohastada, nii et nende asutuste raamatupidamisaruanded oleks õiged ja ajakohastatud majandusaasta lõpu seisuga, pidades silmas raamatupidamisarvestuse kontrollimist ja heakskiitmist.
Kolmandaks tuleneb määruse nr 1290/2005 preambulist, eelkõige selle põhjendustest 25 ja 26, et nimetatud määruse artikli 32 lõikes 5 kehtestatud jagatud finantsvastutuse süsteemi eesmärk on kaitsta liidu eelarve finantshuve, seades asjaomasele liikmesriigile kohustuse tasuda osa eeskirjade eiramise tõttu tasumisele kuuluvatest summadest, mida ei ole mõistliku aja jooksul tagasi nõutud. Nagu komisjon õigesti märgib, siis seetõttu, et määruse nr 885/2006 III lisa tabelis – mis on mõeldud selleks, et arvutada 50/50 reegli kohaldamise alusel liikmesriikide poolt tasumisele kuuluvad summad – ei olnud viiviseid igal aastal arvutatud ja ajakohastatud, ei olnud Saksamaa Liitvabariigi tasumisele kuuluva viivise täpset summat võimalik kindlaks teha. Seega ei ole vastavalt määruse nr 885/2006 III lisa tabelile teada antud andmete ebaõigsus kooskõlas liidu eelarve finantshuvide kaitsega, kuna on oht, et liit peab tasuma viivised, mida 50/50 reegli alusel oleks pidanud tasuma liikmesriik.
Lisaks tuleb märkida, nagu väidab Saksamaa Liitvabariik, et kuigi määruse nr 885/2006 III lisa näidistabel ei kehtesta esmapilgul ühtegi selgesõnalist kohustust intresside raamatupidamisarvestusse kandmiseks põhinõude korrektsioonide veerus, ilmneb kohtupraktikast, et kui põhinõudelt tuleb vastavalt liidu valdkondlikele eeskirjadele maksta eelarveaasta lõpus intresse, tuleb selliseid intressinõudeid käsitada määruse nr 2988/95 artikli 1 lõike 1 tähenduses ühe ja sama rikkumise tagajärjena, nagu rikkumine, millega kaasneb põhinõudeks olevate, põhjendamatult saadud summade sissenõudmine (2. märtsi 2017. aasta kohtuotsus Glencore Céréales France,
C‑584/15
,
EU:C:2017:160
, punkt
). Kuna esialgse nõude summat tuleb igal aastal kohandada vastavalt kas nimetatud nõude intresside täielikul või osalisel sissenõudmisel, tuleb intresse ajakohastada iga eelarveaasta lõpus parandatud summana ning seega lisatakse need koos põhinõudega eeskirjade eiramiste kohta koostatud tabelisse. Sellest järeldub vältimatult, et intressid tuleb kanda raamatupidamisaruandesse määruse nr 885/2006 III lisa tabeli selles veerus, mis on mõeldud põhinõude kohandamiste jaoks.
Lõpuks, mis puudutab Saksamaa Liitvabariigi argumenti, et ei komisjoni 21. juuni 2006. aasta määruse (EÜ) nr 885/2006, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1290/2005 rakenduseeskirjad seoses makseasutuste raamatupidamisarvestuse, kulu- ja tuludeklaratsioonide ning kulude hüvitamise tingimustega Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ja Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondi (EAFRD) raames (
ELT 2006, L 171, lk 1
), I lisa punkti 2 alapunkt E ega komisjoni 21. juuni 2006. aasta määruse (EÜ) nr 883/2006, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1290/2005 rakenduseeskirjad seoses makseasutuste raamatupidamisarvestuse, kulu- ja tuludeklaratsioonide ning kulude hüvitamise tingimustega Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ja Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondi (EAFRD) raames (
ELT L 171, lk 1
), artikkel 5, millele komisjon oma 2015. aasta teatises viitas, ei sisalda nõuet esitada määruse nr 885/2006 III lisas andmed, siis tuleb esiteks märkida, et nimetatud punkt, mis käsitleb nõuetega seotud menetlusi, sätestab, et „[k]õiki punktides A–D nimetatud kriteeriume kohaldatakse
mutatis mutandis
selliste lõivude, minetatud tagatiste, tagastatud maksete, sihtotstarbeliste tulude jne suhtes, mis makseasutus peab sisse nõudma EAGFi ja EAFRD nimel“. Määruse nr 885/2006 I lisa punkti 2 alapunktis C on aga ette nähtud, et makseasutus võtab vastu selliselt koostatud eeskirjad, et tagada, „et kuuaruanded (EAGF), kvartaliaruanded (EAFRD) ja aastaaruanded on terviklikud, korrektsed ja esitatakse õigel ajal ning et kõik vead ja puudujäägid avastatakse ja korrigeeritakse eelkõige korrapärase kontrolli ja kooskõlastava võrdlemisega“. Sellest tulenevalt on määruse nr 885/2006 I lisa punkti 2 alapunktis E ette nähtud, et nõuetega ette nähtud menetluseeskirjad tuleb koostada vastavalt punkti 2 alapunktis C esitatud nõuetele. Seega tuleb asuda sisukohale, et nimetatud lisa sisaldab nõuet andmete esitamise kohta EAGFi raamatupidamisarvestuse kontrollimisel ja heakskiitmisel, kuigi see ei osuta sõnaselgelt III lisale.
Teiseks tuleb tõdeda, nagu tegi Saksamaa Liitvabariik, et määruse nr 883/2006 artikkel 5, milles on ette nähtud asjasse puutuvate kulude ja tulude deklareerimise suhtes kohaldatavad üldeeskirjad, ei sisalda osas, milles see sätestab sertifitseerimisasutusi käsitlevad eeskirjad, ühtegi määruse nr 885/2006 III lisas andmete esitamisega seotud nõuet. Siiski, kuna määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõikes 5 koostoimes määruse nr 885/2006 artikli 6 punktiga h ja III lisaga kehtestatakse intresside igal aastal raamatupidamisarvestusse kandmise ja arvutamise kohustus, ei ole asjakohane argument, et määruse nr 883/2006 artikkel 5 ei sisalda ühtegi nõuet seoses andmete esitamisega III lisa tabelis.
Eeltoodut arvestades tuleb seega järeldada, et Saksamaa Liitvabariik väidab vääralt, et komisjon on valesti tõlgendanud määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõiget 5 koostoimes määruse nr 885/2006 artikli 6 punktiga h ja III lisaga.
Saksamaa Liitvabariigi ülejäänud argumendid ei lükka ümber käesoleva kohtuotsuse eespool punktis 49 esitatud järeldust.
Esiteks, mis puudutab argumenti, et komisjon rikkus suunist nr 1, nõudes intresside arvutamist igal aastal, siis põhineb see nimetatud dokumendi valel tõlgendusel Saksamaa Liitvabariigi poolt. Suunisest nr 1 nähtub nimelt, et määruse nr 885/2006 III lisa tabelis loetletud andmed hõlmavad kõiki alusetult makstud summasid, sealhulgas nendega seotud intressid ja trahvid, mida tuleb ajakohastada käimasoleva aasta lõpuks, et teha kindlaks järgmisel eelarveaastal tasumisele kuuluvad summad.
Teiseks tuleb tagasi lükata ka see argument, et intresside igal aastal arvutamise ja raamatupidamisaruandesse kandmise kohustuse selgesõnalisest kehtestamisest määrusega nr 1306/2013 ja rakendusmäärusega nr 908/2014 nähtub, et enne nimetatud määruste jõustumist leidis komisjon, et intresse ei olnud vaja igal aastal arvutada ja raamatupidamisaruandesse kanda. Ei määrus nr 1306/2013 ega rakendusmäärus nr 908/2014 ei muutnud oluliselt õiguslikku olukorda seoses sissenõutavate intressidega seotud aruandlusega, kuna intresside igal aastal arvutamise ja raamatupidamisaruandesse kandmise kohustus esines vastavalt määrusele nr 1290/2005 ja määrusele nr 885/2006.
Eelkõige tuleb märkida, et määruse nr 1290/2005 ja määruse nr 885/2006 asjasse puutuvaid sätteid ei muudetud oluliselt määruse nr 1306/2013 ja rakendusmääruse nr 908/2014 jõustumisel. Määruse nr 885/2006 artikli 6 punkti h ja rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 29 punkt f kehtestavad sisuliselt samasuguse kohustuse teavitada komisjoni kõigist eelarveaasta lõpuks veel tagasinõudmata summadest vastavalt määruse nr 885/2006 III lisale ja rakendusmääruse nr 908/2014 II lisale. Ainus viimati nimetatud lisasse lisatud veerg „Z“, mis tähistab alates 16. oktoobrist 2014 tuvastatud eeskirjade eiramiste eest veel sisse nõudmata intressidest igal aastal teatamist, ei oma selle sedastuse seisukohast tähtsust.
Lisaks – vastupidi Saksamaa Liitvabariigi väidetele – ei võimalda ka vahetegemine suunistes nr 5 rakendusmääruse nr 908/2014 II ja III lisas N eelarveaasta kohta ette nähtud tabelite komisjonile edastamise osas „vanade“ ja „uute“ eeskirjade eiramise juhtumite vahel asuda rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 29 punktis f ette nähtud näidistabelit puudutavalt seisukohale, et tagasimaksmata intressidega seotud õiguslik olukord on oluliselt muutunud. Nimelt tuleb märkida nii nagu komisjon, et selliselt on tehtud vahet ainult komisjoni 11. märtsi 2014. aasta delegeeritud määruse (EL) nr 907/2014, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 1306/2013 makse- ja muude asutuste finantsjuhtimise, raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise, tagatiste ja euro kasutamise osas (
ELT 2014, L 255, lk 18
), artikli 41 lõike 5 üleminekusätte kohaldamisel, kuna nimetatud sättes tehakse vahet esiteks juhtumitel, milles eeskirjade eiramised on halduslikult või kohtulikult esimest korda tuvastatud enne 16. oktoobrit 2014 – vanad juhtumid –, ja teiseks juhtumitel, mille puhul ei ole enne 16. oktoobrit 2014 eeskirjade eiramise esmast halduslikku või kohtulikku kindlakstegemist kinnitatud – uued juhtumid.
Lisaks ei saa Saksamaa Liitvabariik väita, et komisjon esitas 29. novembri 2016. aasta kirjas oma lõpliku seisukoha kohta argumendid, mis räägivad üksteisele vastu, sest kuigi intresside igal aastal arvutamise ja raamatupidamisarvestusse kandmise nõue ei ole sõnaselgelt sätestatud ei määruse nr 885/2006 artikli 6 punktis h ega rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 29 punktis f, tuleb siiski tõdeda, et selline nõue tuleneb määruse nr 885/2006 artikli 6 punkti h sõnastusest koostoimes selle raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise menetluse üldise ülesehitusega ning selle õigusaktiga taotletavate eesmärkidega, mis näeb sisuliselt ette sama kohustuse, mis rakendusmääruse nr 908/2014 artikli 29 punkt f.
Eeltoodut arvestades tuleb asuda seisukohale, et komisjon ei ole rikkunud määruse nr 1290/2005 artiklit 31 ja artikli 32 lõiget 5 koostoimes määruse nr 885/2006 artikli 6 punktiga h ja III lisaga ning et tal oli seega õigus asuda seisukohale, et esineb kohustus igal aastal arvutada ja kanda määruse nr 885/2006 III lisa tabeli raamatupidamisaruandesse intressid, mis on seotud eeskirjade eiramise või hooletuse tõttu tagasi nõudmata summadega, et kohaldada 50/50 reeglit.
[…]

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta Saksamaa Liitvabariigi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

Collins
Kancheva
De Baere
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 7. mail 2019 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.
(
)	Esitatud on üksnes käesoleva kohtuotsuse punktid, mille avaldamist peab Üldkohus otstarbekaks.