CELEX: 62016CJ0267
Eelotsusetaotlus
Liidu õiguse territoriaalne kohaldamisala
ELTL artikli 355 punkt 3
Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemistingimuste ja asutamislepingutesse tehtavate muudatuste akt
Artikkel 29
I lisa I osa punkt 4
Gibraltari väljajätmine Euroopa Liidu tolliterritooriumist
Ulatus
Direktiiv 91/477/EMÜ
Artikli 1 lõige 4
Artikli 12 lõige 2
II lisa
Euroopa tulirelvapass
Jahipidamine ja sportlaskmine
Kohaldatavus Gibraltari territooriumi suhtes
Ülevõtmise kohustus
Puudumine
Kehtivus

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemistingimuste ja asutamislepingutesse tehtavate muudatuste akti (
EÜT 1972, L 73, lk 14
; edaspidi „1972. aasta ühinemisakt“) artiklit 29 koostoimes selle akti I lisa I osa punktiga 4, ning nõukogu 18. juuni 1991. aasta direktiivi 91/477/EMÜ relvade omandamise ja valduse kontrolli kohta (
EÜT 1991, L 256, lk 51
; ELT eriväljaanne 13/11, lk 3) (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2008. aasta direktiiviga 2008/51/EÜ (
ELT 2008, L 179, lk 5
) (edaspidi „direktiiv 91/477“)), artikli 12 lõike 2 tõlgendamist ja kehtivust.
Taotlus on esitatud ühelt poolt Albert Buhagiari ja kuue teise kaebaja (edaspidi „A. Buhagiar ja teised kaebajad“) ning teiselt poolt Minister for Justice’i (Gibraltari justiitsminister, edaspidi „minister“) vahelises kohtuvaidluses selle üle, et minister jättis rahuldamata A. Buhagiari ja teiste kaebajate taotluse väljastada neile Euroopa tulirelvapass (edaspidi „tulirelvapass“).
Õiguslik raamistik
1972. aasta ühinemisakti artiklis 28 on sätestatud:
„[Euroopa Liidu] institutsioonide akte, mis käsitlevad EMÜ asutamislepingu II lisas esinevaid tooteid ja tooteid, mille suhtes ühise põllumajanduspoliitika rakendamise tulemusena kehtivad [liitu] importimisel erieeskirjad, ega liikmesriikide kumuleeruva käibemaksu alaste õigusaktide ühtlustamist käsitlevaid akte ei kohaldata Gibraltari suhtes, kui nõukogu ei otsusta komisjoni ettepaneku põhjal ühehäälselt teisiti.“ [Siin ja edaspidi on osundatud akti tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Sama ühinemisakti artikkel 29 näeb ette, et „[k]äesoleva akti I lisas loetletud akte kohandatakse vastavalt selle lisa sätetele.“
Kõnealuse ühinemisakti I lisa, mis sisaldab eelmises punktis nimetatud loetelu, I osa kannab pealkirja „Tollialased õigusaktid“. Selle osa punktis 4 mainitakse nõukogu 27. septembri 1968. aasta määrusesse (EMÜ) nr 1496/68 [liidu] tolliterritooriumi määratluse kohta (
EÜT 1968, L 238, lk 1
) tehtud muudatusi. Nõnda asendati nimetatud määruse artikkel 1 järgmise tekstiga:
„[Liidu] tolliterritooriumi alla kuuluvad järgmised territooriumid:
[…]
–
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ning Kanalisaarte ja Mani saare territoorium.“
1972. aasta ühinemisakti I lisa VIII osaga „Kaubanduspoliitika“ asendati nõukogu 25. mai 1970. aasta määruse (EMÜ) nr 1025/70, millega kehtestatakse ühised eeskirjad kolmandatest riikidest pärit impordi suhtes (
EÜT 1970, L 124, lk 6
) (muudetud nõukogu 29. septembri 1970. aasta määrusega (EMÜ) nr 1984/70 (
EÜT 1970, L 218, lk 1
), nõukogu 30. märtsi 1971. aasta määrusega (EMÜ) nr 724/71 (
EÜT 1971, L 80, lk 3
), nõukogu 25. mai 1971. aasta määrusega (EMÜ) nr 1080/71 (
EÜT 1971, L 116, lk 8
), nõukogu 2. juuli 1971. aasta määrusega (EMÜ) nr 1429/71 (
EÜT 1971, L 151, lk 8
) ja nõukogu 8. novembri 1971. aasta määrusega (EMÜ) nr 2384/71 (
EÜT 1971, L 249, lk 1
), II lisas toodud maade loetelu uue loeteluga, millest Gibraltar oli välja jäetud.
1972. aasta ühinemisakti II lisa VI osa, mis kannab samuti pealkirja „Kaubanduspoliitika“, näeb seoses määrusega nr 1025/70 ette:
„Gibraltari II lisast kustutamisega tekkiv probleem tuleb lahendada selliselt, et Gibraltar oleks seoses [liitu] impordi liberaliseerimise korraga samas olukorras, milles ta oli enne ühinemist.“
Direktiivi 91/477 redaktsioon, mis on kohaldatav põhikohtuasja asjaoludele, tuleneb nendest muudatustest, mis tehti selle direktiivi algsesse teksti direktiiviga 2008/51 pärast liidu ühinemist rahvusvahelise organiseeritud kuritegevuse vastu võitlemise Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni konventsiooni täiendava tulirelvade, nende osade ja laskemoona ebaseaduslikku valmistamist ja nendega ebaseaduslikku kauplemist tõkestava protokolliga, mis võeti vastu ÜRO Peaassamblee 8. juuni 2001. aasta resolutsiooniga 55/255. Direktiiv 2008/51 võeti vastu EÜ artikli 95 lõike 1 alusel, mille sisu on põhiosas sama nagu EMÜ asutamislepingu artikli 100a lõikel 1, mille alusel võeti vastu direktiiv 91/477, ning samuti nagu praegu kehtiva ELTL lepingu artikli 114 lõikel 1.
Direktiivi 91/477 teises kuni seitsmendas põhjenduses on märgitud:
„oma 25. ja 26. juuni 1984. aasta kohtumisel Fontainebleau’s seadis Euroopa Ülemkogu selgesõnaliselt eesmärgi kaotada ühenduse sisepiiridel kõik politsei- ja tolliformaalsused;
[…] oma valges raamatus „Siseturu lõplik moodustumine“ on komisjon sedastanud, et veetavate esemete ohutuse ja isikute kontrolli kaotamine eeldab muu hulgas relvi käsitlevate õigusaktide ühtlustamist;
relvade valduse kontrolli kaotamine ühenduse sisepiiridel muudab hädavajalikuks selliste tõhusate eeskirjade vastuvõtmise, mis võimaldavad liikmesriikides kontrollida tulirelvade omandamist ja valdust ning nende teise liikmesriiki viimist […]
need eeskirjad suurendavad liikmesriikidevahelist vastastikust usaldust inimeste turvalisuse kaitsel sedavõrd, kui need põhinevad osaliselt ühtlustatud õigusaktidel; seetõttu oleks kasulik määrata kindlaks need tulirelvaliigid, mille omandamine ja valdus on eraisikutele keelatud või lubatud ainult loa või deklaratsiooniga;
põhimõtteliselt tuleks keelata liikumine ühest liikmesriigist teise koos relvaga; erandi võib teha üksnes juhul, kui on vastu võetud kord, mis võimaldab liikmesriikidel teada saada tulirelva toomisest nende territooriumile;
küttimise ja sportlaskmise suhtes tuleks siiski vastu võtta paindlikumad eeskirjad, et isikute vaba liikumine poleks takistatud rohkem kui vaja“.
Direktiivi artikli 1 kohaselt:
„1.   Käesoleva direktiivi kohaldamisel tähendab „tulirelv“ igasugust kaasaskantavat relvarauaga relva, mis laengu toimel laseb välja haavli, kuuli või lendkeha või mis on selleks ette nähtud või mida on võimalik selleks kohandada […]. Tulirelvade liigitus on toodud I lisa II osas.
[…]
1.d)   Käesoleva direktiivi kohaldamisel tähendab „jälgimine“ tulirelvade ja võimaluse korral ka nende osade ning laskemoona liikumise korrapärast jälgimist teel valmistajast ostjani […]
[…]
2.   Käesoleva direktiivi kohaldamisel tähendab „relvakaupmees“ iga füüsilist või juriidilist isikut, kelle kaubandus- või äritegevus koosneb […] tulirelvade, osade ja laskemoona valmistamisest, nendega kauplemisest, nende vahetamisest, rendileandmisest, parandamisest või ümbertegemisest.
[…]
4.   „[T]ulirelvapass“ väljastatakse liikmesriigi ametiasutuste poolt tulirelva seaduslikult omandavale ja kasutavale isikule taotluse alusel. Pass kehtib kõige rohkem viis aastat, mida võib pikendada, ja see sisaldab II lisas toodud teavet. Passi ei või edasi anda ja sellele märgitakse passi omaniku valduses ja kasutuses olev(ad) tulirelv(ad). Pass peab alati olema tulirelva kasutava isiku valduses ja passi märgitakse nii tulirelvade valduse või omaduste muutumine kui ka tulirelva kaotamine või vargus.“
Direktiivi artikkel 4 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et iga turule toodav tulirelv või osa on kas tähistatud ja registreeritud kooskõlas käesoleva direktiiviga, või see on muudetud kasutuskõlbmatuks.
[…]
4.   Kõik liikmesriigid tagavad […] elektroonilise andmekogumissüsteemi loomise ja pidamise, mis tagab volitatud asutustele juurdepääsu andmekogumissüsteemidele, kuhu kantakse kõik käesoleva direktiivi kohaldamisalasse kuuluvad tulirelvad. […]
[…]
5.   Liikmesriigid tagavad, et kõiki tulirelvi saab mis tahes hetkel seostada selle omanikuga. […]“
Direktiivi 91/477 artikli 4a sõnastuse kohaselt:
„Ilma et see piiraks artikli 3 kohaldamist, lubavad liikmesriigid tulirelvi omandada ja vallata üksnes isikutel, kellele on antud selleks luba, või C- ja D-klassi tulirelvade puhul isikutel, kellele on antud eriluba selliste tulirelvade omandamiseks ja valdamiseks kooskõlas siseriiklike õigusaktidega.“
Direktiivi artiklis 5 on ette nähtud:
„Ilma et see piiraks artikli 3 kohaldamist, lubavad liikmesriigid tulirelvi omandada ja vallata üksnes isikutel, kellel on selleks mõjuv põhjus ja kes:
a)
on vähemalt 18 aastat vanad, välja arvatud tulirelvade omandamine (kui see ei toimu ostmise teel) ja valdamine küttimise ja sportlaskmise eesmärgil, tingimusel et alla 18aastastel isikutel on selleks vanemate luba […];
b)
tõenäoliselt ei ohusta ennast, avalikku korda ega avalikku julgeolekut. Varasem süüdimõistmine tahtliku vägivaldse kuriteo eest loetakse vastava ohu näitajaks.
Liikmesriigid võivad tulirelva valdamise loa tühistada, kui mõnda loa andmise tingimust enam ei täideta.
[…]“
Direktiivi artikkel 6 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid võtavad asjakohaseid meetmeid, et keelata A-klassi tulirelvade ja laskemoona omandamine ja valdus. […]
[…]“
Direktiivi artikli 7 kohaselt:
„1.   Keegi ei või liikmesriigi territooriumil omandada B-klassi tulirelva, kui see liikmesriik ei ole omandajale selleks luba andnud.
[…]
2.   Keegi ei või liikmesriigi territooriumil vallata B-klassi tulirelva, kui see liikmesriik ei ole valdajale selleks luba andnud. Kui valdaja on teise liikmesriigi elanik, teatatakse sellest kõnealusele teisele liikmesriigile.
[…]“
Direktiivi artiklis 8 on ette nähtud:
„1.   Keegi ei või vallata C-klassi tulirelva, kui ta ei ole sellest teatanud tulirelva asukohaliikmesriigi ametiasutustele.
[…]
3.   Kui liikmesriik keelab B-, C- või D-klassi tulirelva omandamise ja valduse oma territooriumil või võimaldab seda üksnes loaga, teatab ta sellest teistele liikmesriikidele, kes teevad artikli 12 lõike 2 kohaselt vastava selgesõnalise märke igasse […] tulirelvapassi, mille nad selle relva kohta annavad.“
Direktiivi 91/477 artikkel 11 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Tulirelvi võib viia ühest liikmesriigist teise ainult järgmistes lõigetes sätestatud korras, ilma et see piiraks artikli 12 kohaldamist. Neid sätteid kohaldatakse ka postimüügitellimuse alusel üleantavate tulirelvade suhtes.
[…]
3.   Iga liikmesriik võib anda relvakaupmeestele õiguse viia oma territooriumilt teises liikmesriigis asuvale relvakaupmehele ilma lõikes 2 nimetatud eelloata […] tulirelvi […]. Selleks väljastab liikmesriik loa, mis kehtib kõige rohkem kolm aastat ja mille kehtivuse võib põhjendatud otsusega igal ajal peatada või tühistada. […]
[…]“
Direktiivi artiklis 12 on sätestatud:
„1.   Kui artiklis 11 sätestatud menetlust ei kasutata, ei ole tulirelva valdamine kahte või enamat liikmesriiki läbiva reisi ajal lubatud, välja arvatud juhul, kui asjaomane isik on saanud igalt selliselt liikmesriigilt loa.
Liikmesriigid võivad sellise loa anda üheks või mitmeks reisiks ja kõige rohkem üheks aastaks, misjärel luba võib uuendada. Need load kantakse […] tulirelvapassi, mille reisija peab liikmesriikide ametiasutuste nõudmisel alati esitama.“
2.   Olenemata lõikest 1 võivad jahimehed ilma eelloata oma valduses hoida ühte või mitut C- ja D-klassi ning laskurid ühte või mitut B-, C- ja D-klassi tulirelva, kui nad on teekonnal läbi kahe või enama liikmesriigi, et tegelda oma harrastusega, tingimusel et nende valduses on […] tulirelvapass, kuhu vastav(ad) tulirelv(ad) on kantud, ja tingimusel, et nad suudavad oma reisi põhjendada, esitades eelkõige kutse või muu tõendusmaterjali oma küttimis- või sportlaskmistegevuse kohta sihtliikmesriigis.
Liikmesriigid ei või […] tulirelvapassi aktsepteerimist siduda ühegi tasu ega lõivu maksmisega.
Seda erandit ei kohaldata siiski reiside suhtes liikmesriiki, kes on artikli 8 lõike 3 kohaselt keelanud kõnealuse tulirelva omandamise ja valduse või kes võimaldab seda ainult loa alusel; sel juhul tehakse […] tulirelvapassi vastav selgesõnaline sissekanne.
[…]“
Direktiivi I lisa II osa punktis A on esitatud järgmistesse klassidesse jaotatud esemete loetelu: „
A‑klass
– Keelatud tulirelvad“, „
B‑klass
– Loaga lubatud tulirelvad“, „
C‑klass
– Deklareeritavad tulirelvad“, „
D‑klass
– Muud tulirelvad“, mida tuleb seetõttu põhimõtteliselt käsitada kui „tulirelvad“ sama direktiivi tähenduses.
Direktiivi 91/477 II lisas on täpsemalt esitatud teave, mida tulirelvapass peab sisaldama, ja nähtud ette, et tulirelvapass peab sisaldama järgmisi märkusi:
„„Õigust reisida teise liikmesriiki koos ühe või mitme B‑, C‑ või D‑klassi ja käesolevas passis nimetatud tulirelvaga saab kasutada siis, kui külastatav liikmesriik on andnud ühe või mitu vastavat eelluba. Selle loa või need load võib märkida passi.
Eespool nimetatud eelluba ei ole põhimõtteliselt vaja, kui C‑ või D‑klassi tulirelvaga reisitakse küttimise eesmärgil, või kui B‑, C‑ või D‑klassi tulirelvaga reisitakse sportlaskmises osalemise eesmärgil, tingimusel et reisija valduses on tulirelvapass ja ta suudab reisi põhjendada.“
Kui liikmesriik on kooskõlas artikli 8 lõikega 3 teatanud teisele liikmesriigile, et teatavate B‑, C‑ või D‑klassi tulirelvade valdus on keelatud või lubatud üksnes loaga, lisatakse üks järgmistest märkustest:
„Reisimine … (asjaomane liikmesriik/asjaomased liikmesriigid) tulirelvaga … (tunnusandmed) on keelatud.“
„Reisimine … (asjaomane liikmesriik/asjaomased liikmesriigid) tulirelvaga … (tunnusandmed) on lubatud üksnes loaga.““
Direktiivi 2008/51 põhjendus 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Direktiiviga [91/477] kehtestati siseturu kaasmeetmed. Direktiiviga loodi olukord, kus on omavahel tasakaalus ühelt poolt kohustus tagada teatavate tulirelvade vaba liikumine [liidus] ja teiselt poolt vajadus seada sellisele vabadusele piirid teatavate sellist liiki toodetele kohandatud julgeolekutagatistega.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
A. Buhagiar ja teised kaebajad on laskespordiühingu Gibraltar Target Shooting Association liikmed. 19. mail 2015 saatis selle ühingu esimees A. Buhagiar ministrile kirja, milles palus väljastada igale põhikohtuasja kaebajale tulirelvapass.
Justiitsminister vastas 2. juunil 2015, et olukorras, kus nii komisjon kui ka Ühendkuningriigi valitsus on seisukohal, et direktiiv 91/477 ei ole Gibraltari territooriumil kohaldatav, kuna selle eesmärk on hõlbustada kaupade vaba liikumist, on Gibraltari valitsus otsustanud seda mitte üle võtta. Seetõttu vastas minister, et ta ei saa taotletud tulirelvapasse välja anda. A. Buhagiar ja teised kaebajad pöördusid selle keeldumise vaidlustamiseks Supreme Court of Gibraltari (Gibraltari kõrgeim kohus) poole.
Nimetatud kohtu sõnul on ELTL artikli 355 punkti 3 alusel liidu õigus täies ulatuses Gibraltari territooriumil kohaldatav, välja arvatud nende erandite osas, mis on sätestatud 1972. aasta ühinemisakti artiklites 28–30. Ühinemisakti artikli 29 järgi koostoimes ühinemisakti I lisa I osa punktiga 4 jääb Gibraltar liidu tolliterritooriumist välja ning nimetatud kohtu sõnul on Euroopa Kohus sellega seoses juba täpsustanud, et direktiivid, mille õiguslik alus on ELTL artikkel 114 või 115 ning mille peamine eesmärk on kaupade vaba liikumine, ei ole Gibraltari territooriumil kohaldatavad.
Põhikohtuasja kaebajad väidavad aga kõigepealt, et võttes arvesse 1972. aasta ühinemisaktis ette nähtud erandite eesmärki, kusjuures erandeid tuleb tõlgendada kitsendavalt, peaksid kaupade vaba liikumist käsitlevad liidu õigusaktid, mis ei kahjusta nende erandite eesmärki, olema Gibraltari territooriumil kohaldatavad. See peaks olema nii ka direktiivi 91/477 tulirelvapassi käsitlevate sätete puhul, millest peaksid kasu saama jahimehed ja laskespordiharrastajad, kuna selline dokument antakse välja ainult reisimiseks liikmesriikidesse ja sealt lahkumiseks, et need isikud saaksid osaleda spordiüritustel. Tulirelvapassi väljastamine ei ole seotud tulirelvapassi puudutavate kaupade ehk tulirelvadega tehtavate kaubandustehingutega.
Edasi väidavad põhikohtuasja kaebajad, et direktiivi 91/477 tulirelvapassi käsitlevate sätete eesmärk on muuta jahimeeste ja laskespordiharrastajate jaoks hõlpsamaks teenuste vaba osutamine ja saamine liikmesriikide vahel. Seepärast on need sätted põhikohtuasja kaebajate arvates Gibraltari territooriumil kohaldatavad, mistõttu on pädevatel asutustel kohustus võtta need üle sellel territooriumil kohaldatava riigisisese õigusaktiga. Kui seda ei tehta, diskrimineeritakse Gibraltaril elavaid jahimehi ja laskespordiharrastajaid, kes peavad selleks, et osaleda jahi- või laskespordiüritustel ja -võistlustel, oma tulirelvadega liidus reisides tegema täiendavaid kulutusi ja taluma halduslikke viivitusi; sellega rikutakse ELTL artiklit 56. Sellises kontekstis kasutatavaid tulirelvi ei saa pidada kaubaks kaubavahetuses, vaid neid tuleb käsitada kui sellisteks üritusteks või võistlusteks vajaliku spordivarustusena.
Lõpuks väidavad A. Buhagiar ja teised kaebajad, et direktiivi 91/477 tulirelvapassi käsitlevad sätted puudutavad isikute vaba liikumist, nagu kinnitab ka direktiivi seitsmes põhjendus. Selles osas põhineb kõnealune direktiiv, kuivõrd see on vastu võetud EMÜ asutamislepingu artikli 100a lõike 1 alusel, valel õiguslikul alusel. Vastavalt EMÜ asutamislepingu artikli 100a lõikele 2, mille sisu on põhiosas sama nagu EÜ artikli 95 lõikel 2 ja ELTL artikli 114 lõikel 2, ei kohaldata nimelt nende artiklite vastavates lõigetes 1 sätestatud seadusandlikku menetlust isikute vaba liikumist käsitlevate liidu õigusaktide vastuvõtmisel. Seetõttu vaidlustavad põhikohtuasja kaebajad direktiivi 91/477 tulirelva käsitlevate sätete või lausa kogu direktiivi kehtivuse.
Neil asjaoludel otsustas Supreme Court of Gibraltar (Gibraltari kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas juhul, kui direktiivi [91/477] tulirelvapassi käsitlevad sätted puudutavad üksnes kaupade vaba liikumist, saavad need siiski olla Gibraltari [territooriumil] kohaldatavad põhjusel, et need ei ole seotud kaubandus- ega äritehinguga ning jäävad seetõttu väljapoole 1972. aasta ühinemisaktis Gibraltari suhtes ette nähtud erandite kohaldamisala?
2.
Kas direktiivi [91/477] tulirelvapassi käsitlevad sätted on jahimeeste ja laskespordiharrastajate osas Gibraltari [territooriumil] kohaldatavad sel põhjusel, et need puudutavad teenuste vaba liikumist?
3.
Kas direktiivi [91/477] tulirelvapassi käsitlevad sätted on jahimeeste ja laskespordiharrastajate osas kehtetud sel põhjusel, et need puudutavad isikute vaba liikumist ja on seetõttu vastu võetud valel õiguslikul alusel?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma kolme küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, Euroopa Kohtul täpsustada, millise ulatusega on Gibraltari väljajätmine liidu tolliterritooriumist, nagu see väljajätmine on sätestatud 1972. aasta ühinemisakti artiklis 29 koostoimes ühinemisakti I lisa I osa punktiga 4, ning hinnata selles kontekstis küsimust, kas Gibraltari territooriumil on kohaldatavad direktiivi 91/477 tulirelvapassi käsitlevad need sätted, mis puudutavad jahimehi ja laskespordiharrastajaid.
Sissejuhatavalt tuleb esiteks täpsustada põhikohtuasja eseme kohta, mis on keeldumine rahuldada A. Buhagiari ja teiste kaebajate taotlus väljastada tulirelvapass, et nad saaksid sellele tugineda tulirelvade ühest liikmesriigist teise viimisel jahimeeste ja laskespordiharrastajate suhtes kehtivas lihtsustatud menetluses, et direktiivi 91/477 säte, mis oleks nende arvates tulnud Gibraltari territooriumil üle võtta, on säte, mis käsitleb sellises kontekstis tulirelvapassi kasutamist, nimelt direktiivi artikli 12 lõige 2 koostoimes direktiivi artikli 1 lõikega 4 ja II lisaga. Kaks viimast sätet reguleerivad vastavalt tulirelvapassi mõistet ja sisu.
Teiseks tuleb märkida, et kuigi liidu õigus on ELTL artikli 355 punkti 3 alusel Gibraltari territooriumil põhimõtteliselt kohaldatav, on liidu teatavate õigusaktide kohaldamine seal 1972. aasta ühinemisakti järgi siiski välistatud, arvestades selle territooriumi erilist õiguslikku staatust ja eelkõige vaba sadama staatust (vt selle kohta 21. juuli 2005. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Ühendkuningriik,
C‑349/03
,
EU:C:2005:488
, punkt
, ja 13. juuni 2017. aasta kohtuotsus The Gibraltar Betting and Gaming Association,
C‑591/15
,
EU:C:2017:449
, punktid
ja
).
Euroopa Kohus leidis juba 23. septembri 2003. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Ühendkuningriik (
C‑30/01
,
EU:C:2003:489
) punktis 59, et Gibraltari väljajätmine liidu tolliterritooriumist, mis on ette nähtud 1972. aasta ühinemisakti artiklis 29 koostoimes ühinemisakti I lisa I osa punktiga 4, tähendab, et Gibraltari suhtes ei kohaldata aluslepingu kaupade vaba liikumist käsitlevaid eeskirju ega liidu teisese õiguse norme, mille eesmärk on tagada seoses kaupade vaba liikumisega liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamine vastavalt EÜ aluslepingu artiklitele 94 ja 95, mis nüüd on ELTL artiklid 114 ja 115.
Seda järeldust ei mõjutanud asjaolu, et selle kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjas vaidluse all olnud direktiivid, mille peamine eesmärk oli kaotada kaubavahetuse takistused ja mis olid vastu võetud kõnealuste artiklite 94 ja 95 alusel, sisaldasid keskkonnakaitse sätteid, kuigi keskkond on valdkond, milles liidu õiguse normid on põhimõtteliselt Gibraltari territooriumil kohaldatavad (vt selle kohta 23. septembri 2003. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Ühendkuningriik,
C‑30/01
,
EU:C:2003:489
, punktid
ja
).
Euroopa Kohus täpsustas sellega seoses, et niisuguste direktiivide kohaldamata jätmine võib tõepoolest Gibraltari territooriumil seada ohtu liidu muude poliitikavaldkondade järjepidevuse, kui need direktiivid taotlevad samuti, kuigi kõrvaleesmärgina, nende muude poliitikavaldkondadega nagu keskkonnakaitsepoliitika seotud eesmärke. Sellest hoolimata ei saa niisuguse riski esinemine tuua kaasa seda, et nende, peamiselt kaupade vaba liikumisega seotud eesmärke taotlevate direktiivide territoriaalset kohaldamisala laiendataks nii, et see ületab aluslepingutega ja 1972. aasta ühinemisaktiga seatud piire (vt selle kohta 23. septembri 2003. aasta kohtuotsus, komisjon vs. Ühendkuningriik,
C‑30/01
,
EU:C:2003:489
, punkt
).
Neist kaalutlustest nähtub ühelt poolt, et kui liidu õigusakti peamine eesmärk on ELTL artiklite 114 ja 115 kohaselt tagada liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamine kaupade vaba liikumise valdkonnas, ei saa seda kohaldada Gibraltari territooriumil isegi siis, kui selle akti kõrvaleesmärk või ‑eesmärgid on seotud liidu muude poliitikavaldkondadega.
Vastupidi sellele, mida näivad arvavat A. Buhagiar ja teised kaebajad, tuleb teiselt poolt sedastada, nagu on märgitud ka kohtujuristi ettepaneku punktides 54 ja 55, et liidu õigusakti peamise eesmärgi hindamine on oluline selle kindlaks tegemisel, kas see akt on kohaldatav konkreetses valdkonnas liidu õiguse territoriaalsest kohaldamisalast välja jäetud territooriumil.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimusi tuleb käsitleda eeltoodud kaalutlusi arvestades.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma küsimustega sisuliselt selgitada, kas 1972. aasta ühinemisakti artiklit 29 koostoimes ühinemisakti I lisa I osa punktiga 4 tuleb tõlgendada nii, et direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 koostoimes direktiivi artikli 1 lõikega 4 ja II lisaga on kohaldatav Gibraltari territooriumil kas põhjusel, et selle sätte eesmärk on hõlbustada teenuste osutamise vabadust või isikute vaba liikumist, või põhjusel, et vaatamata asjaolule, et see puudutab kaupade vaba liikumist, ei käsitle see säte tulirelvadega kauplemist ega nendega seotud äritehinguid.
Kui direktiivi 91/477 artikli 12 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle eesmärk on hõlbustada isikute vaba liikumist, siis kahtleb kõnealune kohus selle sätte või isegi kogu direktiivi 91/477 kehtivuses, sest direktiivi õiguslik alus oleks siis valitud valesti, kuivõrd see direktiiv põhineb EMÜ asutamislepingu artikli 100a lõikel 1, millest sai EÜ artikli 95 lõige 1 – mille alusel võeti vastu direktiiv 2008/51, millega muudeti direktiivi 91/477 – ja hiljem ELTL artikli 114 lõige 1, kuigi EMÜ asutamislepingu artikli 100a lõige 2, millest sai EÜ artikli 95 lõige 2 ja hiljem ELTL artikli 114 lõige 2, välistab nende artiklite vastavate lõigete 1 alusel isikute vaba liikumist käsitlevate sätete vastuvõtmise.
Mis puudutab esiteks küsimust, kas direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 koostoimes selle direktiivi artikli 1 lõikega 4 ja II lisaga on kohaldatav Gibraltari suhtes põhjusel, et selle sätte eesmärk on hõlbustada teenuste osutamise vabadust või isikute vaba liikumist, siis tuleb analüüsida selle direktiivi peamist eesmärki, nagu sai märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 36.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb direktiivi 91/477 õigusliku aluse valikus, siis tuleb lisaks märkida, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peab liidu õigusakti õigusliku aluse valik põhinema objektiivsetel asjaoludel, mis on kohtulikult kontrollitavad ning mille hulka kuuluvad õigusakti eesmärk ja sisu. Kui õigusakti kontrollimise käigus selgub, et see taotleb kahte eesmärki või et sellega reguleeritakse kahte valdkonda ning üks neist on määratletav peamise või ülekaalukana, samas kui teine on kõrvalise tähtsusega, peab õigusaktil olema üksainus õiguslik alus, see tähendab peamise või ülekaaluka eesmärgi või valdkonna tõttu nõutav õiguslik alus (6. mai 2014. aasta kohtuotsus, komisjon vs. parlament ja nõukogu,
C‑43/12
,
EU:C:2014:298
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Järelikult tuleb selleks, et anda tarvilik vastus eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimustele, kindlaks teha direktiivi 91/477 peamine eesmärk ja kontrollida selle sisu.
Seoses selle direktiivi eesmärgiga nähtub direktiivi teisest kuni neljandast põhjendusest, et direktiiv võeti vastu siseturu loomise eesmärgil ja et selles kontekstis eeldab veetavate esemete ohutuse ja isikute kontrolli kaotamine muu hulgas õigusaktide ühtlustamist tulirelvi käsitlevate tõhusate eeskirjade abil, mille eesmärk on kehtestada liikmesriikides kontroll tulirelvade omandamise ja valduse ning nende vedamise üle (vt selle kohta 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus, Zeman,
C‑543/12
,
EU:C:2014:2143
, punktid
ja
). Sellised osaliselt ühtlustatud eeskirjad suurendavad direktiivi viienda põhjenduse kohaselt liikmesriikidevahelist vastastikust usaldust inimeste turvalisuse kaitsel.
Kõnealuse direktiivi kuuendast põhjendusest nähtub, et keelata tuleks liikumine ühest liikmesriigist teise koos relvaga ning et erandi võib sellest põhimõttest teha üksnes juhul, kui on vastu võetud kord, mis võimaldab liikmesriikidel teada saada tulirelva toomisest nende territooriumile. Seitsmendas põhjenduses on märgitud, et küttimise ja sportlaskmise suhtes tuleks siiski vastu võtta paindlikumad eeskirjad, et isikute vaba liikumine poleks takistatud rohkem kui vaja.
Seoses direktiivi 91/477 sisuga olgu märgitud, et selle direktiivi artiklis 1, mis asub direktiivi reguleerimisala käsitlevas 1. peatükis, on määratletud teatav hulk direktiivis kasutatud mõisteid nagu „tulirelv“ ja „relvakaupmees“ ja samuti „tulirelvapass“, mis on määratletud selle artikli lõikes 4 sisuliselt kui dokument, mille väljastavad liikmesriigi ametiasutused tulirelva seaduslikult omandavale ja kasutavale isikule taotluse alusel. Samas sättes on täpsustatud, et passi ei või edasi anda ja sellele märgitakse passi omaniku valduses ja kasutuses olev(ad) tulirelv(ad), kusjuures pass peab alati olema tulirelva kasutava isiku valduses ning selle sisu on lähemalt kindlaks määratud kõnealuse direktiivi II lisas.
Direktiivi 91/477 2. peatükk „Tulirelvi käsitlevate õigusaktide ühtlustamine“ sisaldab sätteid, mis näevad ette tulirelvade valdamist ja omandamist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise.
Direktiivi 91/477 3. peatükis „Relvade liikumist [liidus] käsitlevad formaalsused“ on ette nähtud tulirelvade ühest liikmesriigist teise viimise keelu põhimõte, välja arvatud kui järgitakse direktiivi artiklis 11 sätestatud menetlust, mille kohaselt on kavandatud vedamiseks vaja tulirelva asukohaliikmesriigi eelnevat luba, mille see liikmesriik annab pärast vedamise turvalisuse kontrollimist. Kõnealuse direktiivi artikli 12 lõikes 1 on ette nähtud, et kui artiklis 11 sätestatud menetlust ei kasutata, ei ole tulirelva valdamine kahte või enamat liikmesriiki läbiva reisi ajal lubatud, välja arvatud juhul, kui asjaomane isik on saanud igalt selliselt liikmesriigilt loa, mis peab olema kantud tulirelvapassi.
Direktiivi artikli 12 lõike 2 esimeses lõigus on sätestatud, et olenemata selle artikli lõikest 1 võivad jahimehed ilma eelloata oma valduses hoida ühte või mitut C- ja D-klassi ning laskurid ühte või mitut B‑, C‑ ja D‑klassi tulirelva, kui nad on teekonnal läbi kahe või enama liikmesriigi, et tegelda oma harrastusega, tingimusel et nende valduses on tulirelvapass, kuhu vastav(ad) tulirelv(ad) on kantud, ja tingimusel, et nad suudavad oma reisi põhjendada.
Direktiivi 91/477 neist sätetest tuleneb, et direktiiviga kehtestati – nagu kinnitab ka direktiivi 2008/51 põhjendus 1 – „siseturu kaasmeetmed“, millega panustatakse nende tingimuste loomisesse, mis võimaldavad kaotada kontrolli liikmesriikide vahelistel piiridel, kehtestades minimaalselt ühtlustatud raamistiku tsiviilkasutuseks mõeldud tulirelvade omandamise ja valdamise ning nende ühest liikmesriigist teise viimise reguleerimiseks, tagades seejuures Euroopa Liidu kodanikele kõrge ohutuse taseme.
Eelkõige kõnealuse direktiivi sisust nähtub, et direktiiviga soovitakse ühelt poolt ühtlustada liikmesriikide õigusnorme, mis käsitlevad seda, millistel tingimustel võib erinevate klasside tulirelvi omandada ja vallata, nähes ühtlasi avaliku julgeoleku kaalutlustel ette, et teatavat tüüpi tulirelvade omandamine peab olema keelatud.
Teiselt poolt sisaldab see direktiiv eeskirju, mille eesmärk on ühtlustada tsiviilkasutuseks mõeldud tulirelvade liikumist käsitlevad liikmesriikide haldusmeetmed, kusjuures aluspõhimõte on – tagamaks jälle avaliku julgeoleku kõrge tase – keelata relvade liikumine, välja arvatud juhtudel, kui järgitakse kõnealuse direktiiviga selleks ette nähtud menetlusi.
Eeltoodust tuleneb, et direktiiv 91/477 kujutab endast meedet eesmärgiga tagada kaupade, nimelt tsiviilkasutuseks mõeldud tulirelvade vaba liikumise valdkonnas liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamine, piiritledes samal ajal seda vabadust nende kaupade olemusega kohandatud julgeolekutagatistega.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla põhikohtuasja kaebajate argumendid, et direktiivi 91/477 artikli 12 lõike 2 koostoimes selle direktiivi artikli 1 lõikega 4 ja II lisaga eesmärk on kas hõlbustada jahimeestel ja laskespordiharrastajatel teenuste osutamise ja saamise vabadust või isikute vaba liikumist.
Sellega seoses olgu märgitud, et arvestades ohtu, mida kujutavad endast inimeste turvalisusele tulirelvad, sai nende vaba liikumise saavutada ainult sel viisil, et reguleeritakse rangelt nende ühest liikmesriigist teise liikumise tingimusi, mille hulgas esineb põhimõte, et selliste kaupade liikumisega seotud liikmesriigid peavad andma eelneva loa.
Sellegipoolest soovis liidu seadusandja, et tulirelvade teatavate liikumiste korral ei oleks tingimata sellist luba vaja, kuna saab asuda seisukohale, et need kujutavad endast väiksemat ohtu avalikule julgeolekule. Direktiivi 91/477 artikli 11 lõikes 3 on üht sellist liikumist silmas peetud ja selle korraldajad on teatud relvakaupmehed. Seda korda saab kasutada tingimusel, et saadakse spetsiaalne luba, mis lisandub viimati nimetatud isikute tegevuse suhtes direktiivi artikli 4 lõikes 3 kohaselt teostatavatele rangetele kontrollidele. Samamoodi on kõnealuse direktiivi artikli 12 lõikes 2 sätestatud liikumiste korraldajaks jahimehed ja laskespordiharrastajad, seega sellisesse kategooriasse kuuluvad tulirelvade valdajad, kellel nende vastavate tegevuste tõttu on tulirelvade vedamiseks eeldatavasti õiguspärased põhjused, mida on kerge kontrollida eelkõige tulirelvapassi alusel, mis neil peab kindlasti kaasas olema.
Seega on liidu seadusandja avaliku julgeoleku vajadusi arvestades näinud ette jahipidamiseks ja spordivõistlusteks mõeldud tulirelvade liikumiseks paindlikumad tingimused, kuna direktiivi 91/477 seitsmendast põhjendusest nähtuvalt võib direktiiviga kehtestatud ühtlustatud kord mõjutada negatiivselt oma tulirelvi õiguspärastel eesmärkidel vedada soovivate isikute muude põhivabaduste kasutamist.
Selles kontekstis on Euroopa Kohus täpsustanud, et tulirelvapassi eesmärk on võimaldada relvi valdavate jahimeeste ja laskesportlaste vaba liikumist ühest liikmesriigist teise, rõhutades seejuures, et direktiivi 91/477 artikli 1 lõike 4 peamine eesmärk koostoimes artikli 12 lõikega 2 on lihtsustada küttimiseks või sportlaskmiseks mõeldud relvade vedamist (vt selle kohta 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus, Zeman,
C‑543/12
,
EU:C:2014:2143
, punktid
,
ja
).
Kuigi tulirelvade vedamise lihtsustatud kord, mis on ette nähtud direktiivi 91/477 artikli 12 lõikes 2 ja sisaldab tulirelvapassi, võib seega mõjutada positiivselt teenuste osutamise vabadust ja isikute vaba liikumist jahipidamise ja sportlaskmise valdkonnas, panustab see säte siiski kõnealuse direktiivi peamisse eesmärki, mis ei ole mitte nende vabaduste hõlbustamine, vaid eesmärk reguleerida tsiviilkasutuseks mõeldud tulirelvade omandamist ja valdamist ning nende relvade vaba liikumist liidus.
Seega ei saa asuda seisukohale, et direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 koostoimes direktiivi artikli 1 lõikega 4 ja II lisaga on kohaldatav Gibraltari suhtes sel põhjusel, et nimetatud sätte eesmärk ei ole hõlbustada kaupade vaba liikumist.
Samamoodi tuleb märkida, et selle direktiivi analüüsimise käigus, mis käesoleva kohtuotsuse punktis 41 meenutatud kohtupraktika kohaselt seisneb direktiivi peamise eesmärgi kindlaks tegemises ja selle sisu analüüsimises, ei ole ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada selle direktiivi kehtivust seetõttu, et liidu seadusandja otsustas võtta kõnealuse direktiivi õiguslikuks aluseks EMÜ asutamislepingu artikli 100a lõike 1 ja direktiivi 2008/51 aluseks EÜ artikli 95 lõike 1.
Mis puudutab teiseks küsimust, kas direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 on koostoimes direktiivi artikli 1 lõikega 4 ja II lisaga Gibraltari suhtes kohaldatav sel põhjusel, et kuigi see käsitleb kaupade vaba liikumist, ei puuduta see tulirelvadega kauplemist ega nendega seotud äritehinguid, siis tuleb täpsustada, et eelotsusetaotluse esitanud kohus nõustub kindlasti eeldusega, et 1972. aasta ühinemisakti artiklis 29 koostoimes ühinemisakti I lisa I osa punktiga 4 ette nähtud Gibraltari väljajätmine tähendab põhimõtteliselt, et liidu õigusaktid, mille peamine eesmärk on tagada kaupade vaba liikumise valdkonnas liikmesriikide normide ühtlustamine, ei ole vastavalt 23. septembri 2003. aasta kohtuotsusest komisjon vs. Ühendkuningriik (
C‑30/01
,
EU:C:2003:489
) tulenenud kohtupraktikale Gibraltari territooriumil kohaldatavad.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb aga selles, kuidas käsitada põhikohtuasja kaebajate argumente, et üldpõhimõte, mille kohaselt tõlgendatakse erandeid kitsendavalt, muudab sellised sätted nagu direktiivi 91/477 artikli 12 lõike 2 koostoimes direktiivi artikli 1 lõikega 4 ja II lisaga sellel territooriumil kohaldatavaks, kuna need sätted ei puuduta kaupade vaba liikumist kaubanduslikus kontekstis ja kuuluvad seega kaupade vaba liikumist käsitlevate meetmete kategooriasse, mis ei kahjusta käesoleva kohtuotsuse punktis 31 täpsustatud huve, mida selle väljajätmisega soovitakse kaitsta.
Sellega seoses on selge, et 1972. aasta ühinemisakti artikkel 29 kujutab endast erandit ELTL artikli 355 punktis 3 sätestatud reeglist, mille kohaselt kohaldatakse Gibraltari suhtes liidu õigust, kusjuures seda erandit tuleb – nagu rõhutas Euroopa Kohus 21. juuli 2005. aasta kohtuotsuse komisjon vs. Ühendkuningriik (
C‑349/03
,
EU:C:2005:488
) punktides 43 ja 51 – tõlgendada kitsendavalt, nii et erandi ulatus oleks piiratud sellega, mis on rangelt vajalik nende huvide tagamiseks, mida Gibraltaril on erandiga lubatud kaitsta.
Siiski tuleb rõhutada, et viimati nimetatud kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjas ei palutud Euroopa Kohtul erinevalt kohtuasjast, mille alusel tehti 23. septembri 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik (
C‑30/01
,
EU:C:2003:489
), teha otsust selle kohta, milline on kaupade vaba liikumise valdkonda kuuluvate liidu õigusaktide staatus seda erandit arvestades.
Järelikult ei tähenda käesoleva kohtuotsuse punktis 63 meenutatud vajadus tõlgendada 1972. aasta ühinemisakti artiklit 29 kitsendavalt, et liidu õiguses on sätted, mis küll panustavad õigusakti peamisse eesmärki, mis on tagada kaupade vaba liikumise valdkonnas liikmesriikide sätete ühtlustamine, kuid on sellele vaatamata Gibraltari territooriumil kohaldatavad, nagu näivad arvavat põhikohtuasja kaebajad.
Selles kontekstis tuleb nentida, et vastavalt ELTL artikli 28 lõikele 1, mis asub EL toimimise lepingu kolmanda osa II jaotises, mis käsitleb kaupade vaba liikumist, laieneb tolliliit kogu kaubavahetusele. Tolliliit eeldab paratamatult, et tagatud peab olema kaupade vaba liikumine liikmesriikide vahel ja üldisemalt tolliliidus endas (23. septembri 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik,
C‑30/01
,
EU:C:2003:489
, punkt
).
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb „kaubana“ selle sätte tähenduses mõista tooteid, mida saab rahas hinnata ning mis võivad sellistena olla kaubandustehingute ese. Ent kaupade vaba liikumist käsitlevad EL toimimise lepingu sätted on põhimõtteliselt kohaldatavad olenemata sellest, kas kaupu veetakse üle riigipiiride nende müügi või edasimüügi või hoopis isikliku kasutamise või tarbimise eesmärgil (vt selle kohta 7. märtsi 1989. aasta kohtuotsus, Schumacher,
215/87
,
EU:C:1989:111
, punkt
, ja 3. detsembri 2015. aasta kohtuotsus, Pfotenhilfe-Ungarn,
C‑301/14
,
EU:C:2015:793
, punkt
).
Kuna liidu teisesel õigusel on põhimõtteliselt sama kohaldamisala, mis aluslepingutel endil (vt analoogia alusel 15. detsembri 2015. aasta kohtuotsus, parlament ja komisjon vs. nõukogu,
C‑132/14–C‑136/14
,
EU:C:2015:813
, punkt
), ja kuivõrd liidu ühisest tolliterritooriumist Gibraltari väljajätmise kitsas tõlgendamine ei saa – vastasel juhul kahjustataks liidu õiguse ühetaolist tõlgendamist – viia tõlgenduseni, mille kohaselt oleks kaupade vabal liikumisel suhetes Gibraltariga piiratum ulatus kui see, mis tuleneb EL toimimise lepingust, siis tuleb direktiivi 91/477 sätteid, mis käsitlevad tsiviilkasutuseks mõeldud tulirelvade vedamist, pidada kaupade vaba liikumise valdkonda kuuluvaks, olenemata sellest, kas relvi veetakse ärilises kontekstis, sealhulgas relvakaupmeeste vahendusel või postimüügitellimuse alusel toimuva müügi raames, või väljaspool seda konteksti, see tähendab, et tulirelvi veavad üksikisikud, eelkõige jahimehed ja laskespordiharrastajad, et kasutada neid oma vastavate tegevuste jaoks.
Sellest tuleneb, et direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 ei ole koostoimes selle direktiivi artikli 1 lõikega 4 ja II lisaga Gibraltari territooriumil kohaldatav, kuigi see liidu õiguse säte ei puuduta tulirelvadega kauplemist ega nendega seotud kaubandustehinguid.
Vastupidi sellele, mida põhikohtuasja kaebajad pakkusid välja nende kirjalikes seisukohtades, ei saa ka liidu nende õigusaktide kohaldatavus, mis puudutavad Gibraltari territooriumil kaupade vaba liikumist käsitlevate liikmesriikide sätete ühtlustamist, sõltuda sellest, millisel põhjusel asjaomaste kaupade liikumine toimub. Kui see oleks nii, siis – nagu tõid Euroopa Kohtu istungil esile Gibraltari valitsus ja komisjon ning samuti kohtujurist oma ettepaneku punktis 73 – tekiks õiguslikult ebakindel olukord küsimuses, kuidas määrata kindlaks, millised kaupade vaba liikumist käsitlevad liidu õiguse eeskirjad on kohaldatavad Gibraltari territooriumil; see võiks samuti kahjustada huve, mida 1972. aasta ühinemisaktiga Gibraltari suhtes kehtestatud režiimiga soovitakse kaitsta.
Lisaks tuleneb eeltoodust esiteks, et direktiivi 91/477 artikli 12 lõikes 2 ette nähtud menetlust ei saa arvestada väljaspool tulirelvade omandamise ja valdamise kontrolli käsitlevat osaliselt ühtlustatud õiguslikku raamistikku, mis on selle direktiiviga ette nähtud.
Teiseks tähendaks Gibraltari territooriumil direktiivi 91/477 nende sätete ülevõtmine, mis on vajalikud, et tagada tulirelvapassi tõhus ja usaldusväärne toimimine kõnealuse menetluse kontekstis ning saavutada eesmärk tagada isikute turvalisuse kõrge tase, et üle tuleks võtta suur hulk selle direktiivi sätteid, mis aga laiendaks alusetult liidu õiguse territoriaalset kohaldamisala.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et 1972. aasta ühinemisakti artiklit 29 koostoimes ühinemisakti I lisa I osa punktiga 4 tuleb tõlgendada nii, et direktiivi 91/477 artikli 12 lõige 2 koostoimes direktiivi artikli 1 lõikega 4 ja II lisaga ei ole Gibraltari territooriumil kohaldatav. Esitatud küsimuste analüüsimisel ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada selle direktiivi kehtivust.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemistingimuste ja asutamislepingutesse tehtavate muudatuste akti artiklit 29 koostoimes selle akti I lisa I osa punktiga 4 tuleb tõlgendada nii, et nõukogu 18. juuni 1991. aasta direktiivi 91/477/EMÜ relvade omandamise ja valduse kontrolli kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. mai 2008. aasta direktiiviga 2008/51/EÜ) artikli 12 lõige 2 koostoimes selle direktiivi artikli 1 lõikega 4 ja II lisaga ei ole Gibraltari territooriumil kohaldatav.

2.
Esitatud küsimuste analüüsimisel ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada direktiivi 91/477 (muudetud direktiiviga 2008/51) kehtivust.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.