CELEX: 62016TJ0525
Avalik teenistus
Ametnikud
Personalieeskirjade reform
Määrus (EL, Euratom) nr 1023/2013
Ametikoha liigid
Üleminekueeskirjad ametikoha liigi määramiseks
Personalieeskirjade XIII lisa artikkel 31
Ülemineku
assistendid
Personalieeskirjade artikli 45 alusel edutamine, mis on lubatud üksnes vastava ametikoha liigi jaoks ette nähtud viisil
Ametikohale „vanemassistent“ (AST 10) saamine üksnes personalieeskirjade artiklis 4 ja artikli 29 lõikes 1 sätestatud korda kohaldades
Võrdne kohtlemine
Palgaastmele AST 10 edutamise võimaluse kaotus
Õiguspärane ootus

Vaidluse taust
GQ ja teised seitse hagejat, kelle nimed on toodud lisas, on assistentide tegevusüksuse (AST) palgaastme AST 9 Euroopa Komisjoni ametnikud.
1. maist 2004 kuni 31. detsembrini 2013 kehtinud Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade redaktsiooni (edaspidi „2004. aasta personalieeskirjad“) I lisa A jaost tuleneb, et personalieeskirjade artikli 5 kohaselt liigitatud assistentide tegevusüksuse ametnikud võisid tõusta palgaastmelt AST 1 kuni palgaastmeni AST 11 personalieeskirjade artikli 45 kohase edutamise teel ning selleks menetluseks, mille käigus „nimetatakse ametnik tema tegevusüksuse järgmisele kõrgemale palgaastmele“, „valitakse eranditult ametnikke, kes on oma palgaastmele vastaval ametikohal töötanud vähemalt kaks aastat, võrreldes enne seda edutamiseks kõlblike ametnike teeneid“. Seega oli nende personalieeskirjade kehtivusajal palgaastme AST 9 assistendi ametikohal töötav ametnik vastavalt personalieeskirjade artiklile 45 kõlblik edutamiseks palgaastmele AST 10 ja seejärel palgaastmele AST 11.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta määrus (EL, Euratom) nr 1023/2013, millega muudetakse Euroopa Liidu ametnike personalieeskirju ja Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimusi (
ELT 2013, L 287, lk 15
), jõustus 1. novembril 2013. Selle määruse põhjendustes 17, 18 ja 19 on märgitud järgmist:
„(17)
Nõukogu taotles komisjonilt uurimust ja asjakohaseid ettepanekuid [2004. aasta] personalieeskirjade artikli 5 lõike 4, I lisa A jao ning artikli 45 lõike 1 kohta, et luua selge seos vastutuse ja palgaastme vahel ning et rõhutada töötajate edutamisel rohkem nende vastutuse taset.
(18)
Kõnealust taotlust arvesse võttes on asjakohane, et edutamine kõrgemale palgaastmele peaks sõltuma isiklikust pühendumusest, oskuste ja pädevuste parandamisest ning selliste tööülesannete täitmisest, mille olulisus õigustab ametniku määramist vastavale kõrgemale astmele.
(19)
[Administraatorite tegevusüksuses (AD) ja assistentide tegevusüksuses (AST)] tuleks ametialane edutamine ümber korraldada nii, et kõrgeimad palgaastmed oleksid reserveeritud ainult sellistele ametnikele, kellel on selles üksuses kõige suurem vastutus. Seega saab administraatoreid edutada ainult kuni palgaastmeni AD 12, kui neid ei nimetata konkreetsele sellest palgaastmest kõrgemale palgaastmele, ning palgaastmed AD 13 ja 14 peaksid jääma sellistele töötajatele, kellel on suur vastutus. Samuti võib ametnikke, kelle palgaaste on AST 9, edutada palgaastmele AST 10 üksnes personalieeskirjade artiklis 4 ja artikli 29 lõikes 1 ette nähtud korra kohaselt.“
Alates 1. jaanuarist 2014 kehtivate personalieeskirjade (edaspidi „uued personalieeskirjad“ või „personalieeskirjad“) artikli 5 lõige 4 sätestab:
„Ametikoha liike kirjeldav tabel on esitatud [uute personalieeskirjade] I lisa A jaos. Nimetatud tabeli põhjal võib institutsiooni ametisse nimetav asutus või ametiisik pärast nõupidamist personalieeskirjade komiteega määrata üksikasjalikumalt kindlaks iga ametikoha liigiga kaasnevad ülesanded ja volitused.“
Uute personalieeskirjade I lisa A jao „Artikli 5 lõikes 4 sätestatud ametikohtade liigid igas tegevusüksuses“ punktist 2 tuleneb tegevusüksuse AST kohta, et:
–
hiljuti assistendi ametikohale nimetatud ametnikud võivad tõusta palgaastmelt AST 1 kuni palgaastmeni AST 9;
–
hiljuti vanemassistendi ametikohale nimetatud ametnikud võivad tõusta palgaastmelt AST 10 kuni palgaastmeni AST 11.
Uute personalieeskirjade I lisa A jao punkti 2 kohaselt assistent „[t]äidab haldus‑, tehnilisi või koolitusülesandeid, mis nõuavad teatavat iseseisvust eelkõige seoses eeskirjade või üldiste juhiste täitmisega või institutsiooni liikme, liikme isikliku büroo juhi, (ase)peadirektori või nendega samaväärse kõrgema astme juhi abina“. Vanemassistent omakorda „[t]äidab haldus‑, tehnilisi või koolitusülesandeid, mis nõuavad suurt iseseisvust ja suurt vastutust personali juhtimisel, eelarve täitmisel või poliitika koordineerimisel“.
Lisaks muudeti 2004. aasta personalieeskirjade artiklit 45 ja lisati selle sätte uute personalieeskirjade redaktsiooni sõnastuses järgmine lause: „Ametnikke võib järgmisele palgaastmele edutada üksnes juhul, kui nad töötavad ametikohal, mis vastab ühele I lisa A jaos määratletud ametikoha liigile, välja arvatud juhul, kui kohaldatakse [personalieeskirjade] artiklis 4 ja artikli 29 lõikes 1 ette nähtud korda.“
Uute personalieeskirjade XIII lisas reguleeritud üleminekumeetmete raames on nimetatud lisa artiklis 31 sätestatud:
„1.   Erandina I lisa A jao punktist 2 kohaldatakse 31. detsembril 2013 teenistuses olevate ametnike suhtes järgmist tegevusüksuse AST ametikohtade liikide tabelit:
Ülemineku‑vanemassistent
AST 10 – AST 11
Ülemineku‑assistent
AST 1 – AST 9
Ülemineku‑haldusassistent
AST 1 – AST 7
Ülemineku‑tugitöötaja
AST 1 – AST 5
2.   Alates 1. jaanuarist 2014 liigitab ametisse nimetav asutus või ametiisik 31. detsembril 2013 teenistuses olevad tegevusüksuse AST ametnikud ametikohtade liikide alusel järgmiselt:
a)
ametnikud, kes 31. detsembril 2013 olid palgaastmel AST 10 või AST 11, määratakse ametikohale „ülemineku‑vanemassistent“;
b)
ametnikud, kes ei ole hõlmatud punktiga a ja kes kuulusid enne 1. maid 2004 endisesse B‑kategooriasse või kes kuulusid enne 1. maid 2004 endisesse C‑ või D‑kategooriasse ja on ilma piiranguteta siirdunud tegevusüksusesse AST, ning alates 1. maist 2004 tööle võetud tegevusüksuse AST ametnikud määratakse ametikohale „ülemineku‑assistent“;
c)
ametnikud, kes ei ole hõlmatud punktidega a ja b ning kes kuulusid enne 1. maid 2004 endisesse C‑kategooriasse, määratakse ametikohale „ülemineku‑haldusassistent“;
d)
ametnikud, kes ei ole hõlmatud punktidega a ja b ning kes kuulusid enne 1. maid 2004 endisesse D‑kategooriasse, määratakse ametikohale „ülemineku‑tugitöötaja“.
3.   Teatavat liiki ametikohale määramine jääb kehtima seniks, kuni ametnikule määratakse uued ülesanded, mis vastavad muud liiki ametikohale. Ülemineku‑haldusassistente ja ülemineku‑tugitöötajaid võib määrata I lisa A jaos määratletud assistendi ametikohale üksnes personalieeskirjade artiklis 4 ja artikli 29 lõikes 1 sätestatud korras. Edutamine on lubatud üksnes lõikes 1 iga ametikoha liigi jaoks ette nähtud viisil.
[…]“.
Komisjon võttis 16. detsembril 2013 vastu otsuse C(2013) 8968 (final) uute personalieeskirjade artikli 45 üldiste rakendussätete kohta, mis avaldati 19. detsembri 2013. aasta haldusteatajas (
Informations administratives
) nr 55‑2013. Nende üldiste rakendussätete artikli 3 teises taandes on sätestatud, et „[a]metniku suhtes võib teha edutamise otsuse [vaid juhul], kui […] edutamise menetluse alustamise ajal vastab tema ametikoht palgaastme osas, millele teda võidakse edutada, ühele ametikoha liigile, mis on loetletud I lisa A jaos või [uute] personalieeskirjade XIII lisa artikli 30 lõikes 1 või artikli 31 lõikes 1“.
Pärast eespool punktides 3–9 nimetatud meetmete jõustumist 1. jaanuaril 2014 määrati hagejad ametikohale „ülemineku‑assistent“, mis tähendas seda, et neid oli võimalik edutada palgaastmete AST 1 ja AST 9 vahemikus. Komisjoni ametisse nimetav asutus muutis seega personalihalduse elektroonilises süsteemis, mida nimetatakse „SysPer 2“ (edaspidi „SysPer2“), hagejate isikutoimikuid, milles märkis, et hagejad töötavad sellist liiki ametikohal, mille tõttu ei olnud hagejad alates 1. jaanuarist 2014 enam kõrgemale palgaastmele AST 10 edutamiseks kõlblikud.
Ajavahemikus 11.–28. märts 2014 esitasid kõik hagejad personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebused ametisse nimetava asutuse nii üldiste kui ka üksikotsuste peale, millega tõkestati hagejate edutamine palgaastmele AST 10 personalieeskirjade artiklis 45 sätestatud iga‑aastase edutamise raames.
Ametisse nimetav asutus jättis 3. juuli 2014. aasta otsustega, mis olid sõnastatud identselt, hagejate kaebused rahuldamata.
Menetlus ja poolte nõuded
Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 17. oktoobril 2014 saabunud hagiavaldusega, mis registreeriti numbri F‑111/14 all, algatasid hagejad käesoleva kohtuasja.
Avaliku Teenistuse Kohtu kolmanda koja president tegi pärast poolte ärakuulamist 26. novembril 2014 otsuse, milles otsustas peatada käesoleva asja menetluse, kuni on jõustunud kohtulahendid, mis lõpetavad menetluse kohtuasjades U4U jt
vs
. parlament ja nõukogu (T‑17/14) ning USFSPEI
vs
. parlament ja nõukogu (T‑75/14).
Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Parlament esitasid vastavalt 10. detsembril 2014 ja 20. jaanuaril 2015 Avaliku Teenistuse Kohtu kodukorra artikli 86 alusel avalduse menetlusse astumiseks komisjoni nõuete toetuseks. Neile teatati sellega seoses, et nende avaldusi menetletakse pärast menetluse jätkamist.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. juuli 2016. aasta määruse (EL, Euratom) 2016/1192 Euroopa Liidu ja tema teenistujate vaheliste vaidluste esimeses kohtuastmes lahendamise pädevuse Üldkohtule üleandmise kohta (
ELT 2016, L 200, lk 137
) artikli 3 kohaselt anti käesolev kohtuasi üle Üldkohtule staadiumis, milles see oli 31. augustil 2016, ning seda tuli edaspidi menetleda vastavalt Üldkohtu kodukorrale. Kohtuasi registreeriti numbri T‑525/16 all ning määrati esimesele kojale.
Pärast 15. septembri 2016. aasta kohtuotsuse U4U jt vs. parlament ja nõukogu (
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
) ja seejärel 16. novembri 2017. aasta kohtuotsuse USFSPEI vs. parlament ja nõukogu (
T‑75/14
,
EU:T:2017:813
) kuulutamist ning tõdemust, et neid otsuseid ei ole Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 56 määratud tähtaja jooksul edasi kaevatud, jätkati käesoleva kohtuasja menetlust ja komisjonil paluti esitada kostja vastus, mille ta esitas määratud tähtaja jooksul, s.o 15. aprillil 2018.
Parlamendile ja nõukogule anti 17. aprilli 2018. aasta otsusega kodukorra artikli 144 alusel luba komisjoni nõuete toetuseks menetlusse astuda.
Parlament ja nõukogu esitasid vastavalt 29. ja 30. mail 2018 menetlusse astuja seisukohad, mille kohta pooled oma märkusi ei esitanud.
Hagejad esitasid 30. mail 2018 repliigi kirjalike seisukohtade esitamise teises ringis, milleks Üldkohus oli loa andnud.
Pärast kohtuasjas GM jt
vs
. komisjon (T‑539/16) esitatud taotlust liita see kohtuasi käesoleva kohtuasjaga kuulati pooled selles küsimuses ära ja nad ei esitanud selle kohta ühtegi vastuväidet.
Menetluse kirjalik osa lõpetati pärast vasturepliigi esitamist 18. juulil 2018.
Pärast poolte ärakuulamist liideti käesolev kohtuasi 18. septembri 2018. aasta otsusega kohtuasjadega T‑526/16 (FZ jt
vs
. komisjon) ja T‑540/16 (FZ jt
vs
. komisjon) suuliseks menetlemiseks.
Poolte kohtukõned kuulati ära 17. oktoobri 2018. aasta kohtuistungil. Kohtuistungil palus Üldkohus komisjonil esitada talle kahe nädala jooksul konkreetset teavet hagejate praeguse teenistusliku seisundi kohta. Menetluse suuline osa lõpetati pärast komisjoni 31. oktoobril 2018 edastatud vastust ja hagejate 13. novembril 2018 esitatud seisukohti.
Hagejad paluvad Üldkohtul:
–
esimese võimalusena:
–
tuvastada uute personalieeskirjade artikli 45 ja I lisa ning nendega seotud üleminekumeetmete õigusvastasus;
–
tühistada ametisse nimetava asutuse nii üldised kui üksikotsused tõkestada hagejate, kes on palgaastmel AST 9 olevad ametnikud, kõik ametialase edutamise võimalused 2014. aasta edutamise raames;
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt;
–
teise võimalusena
–
tühistada nii üldised kui üksikotsused tõkestada hagejate, kes on palgaastmel AST 9 olevad ametnikud, kõik ametialase edutamise võimalused 2014. aasta edutamise raames;
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Parlament palub Üldkohtul lükata tagasi „hageja[te] argumendid [uute] personalieeskirjade artikli 45 kohaldamata jätmise kohta“.
Nõukogu palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Õiguslik käsitlus
Hagi vastuvõetavus
Alustuseks märgib komisjon, et hagi, mida ta peab küll vastuvõetavaks, puudutab tegelikult ainult ametisse nimetava asutuse otsuseid hagejate määramise kohta ülemineku‑assistendi ametikohale, mis jõustusid 1. jaanuaril 2014, ning sellest tulenevalt oli personalieeskirjades sätestatud tähtaegade jooksul esitatavate kaebuste esemeks see akt, mis nende huve kahjustas.
Kuna isiku huve kahjustava akti olemasolu personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 ja artikli 91 lõike 1 tähenduses on vältimatult vajalik selleks, et hagi, mille ametnikud on esitanud oma institutsiooni vastu, oleks vastuvõetav, tuleb juhtumi asjaoludest lähtuvalt kõigepealt teha kindlaks, milliseid akte soovivad hagejad käesolevas hagis vaidlustada, ja hinnata, kas need on isiku huve kahjustavad aktid (vt selle kohta 28. aprilli 2017. aasta kohtuotsus HN vs. komisjon,
T‑588/16
, ei avaldata,
EU:T:2017:292
, punkt
, ning 16. juuli 2015. aasta kohtumäärus FG vs. komisjon,
F‑20/15
,
EU:F:2015:93
, punkt
).
Sellega seoses tuleb märkida, et erinevalt administraatori ametikohal töötavatest ametnikest, keda oli võimalik määrata sellistele erinevat liiki ametikohtadele nagu „ülemineku‑vanemadministraator“, „ülemineku‑administraator“, „administraator“, „nõunik või samaväärne“ või „üksuse juhataja või samaväärne“ (vt selle kohta 28. aprilli 2017. aasta kohtuotsus HN vs. komisjon,
T‑588/16
, ei avaldata,
EU:T:2017:292
, punkt
, ning 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus EJ jt vs. komisjon,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
), ei olnud ametisse nimetaval asutusel käesolevas asjas muud valikut kui määrata ametnikud, kes töötasid 31. detsembri 2013. aasta seisuga palgaastme AST 9 assistendi ametikohal, üksnes ametikohale „ülemineku‑assistent“, mis on ette nähtud uute personalieeskirjade XIII lisa artikli 31 lõike 2 punktis b.
Kuid nagu komisjon rõhutab, isegi kui ametisse nimetav asutus üksnes kohaldab hiljuti jõustunud personalieeskirjade sätteid, võib otsust, milles neid sätteid esimest korda kohaldatakse, pidada isiku huve kahjustavaks aktiks (vt selle kohta 4. juuli 1985. aasta kohtuotsus Agostini jt vs. komisjon,
233/83
,
EU:C:1985:291
, punkt
, ning 20. juuli 2017. aasta kohtuotsus Barnett ja Mogensen vs. komisjon,
T‑148/16 P
, ei avaldata,
EU:T:2017:539
, punkt
).
Isegi kui uute personalieeskirjade XIII lisa artikli 31 lõike 2 sõnastusest lähtudes võeti ametisse nimetava asutuse otsused määrata hagejad alates 1. jaanuarist 2014 ülemineku‑assistendi ametikohale vastu ilma kaalutlusõiguseta, mille tulemusena tehti 30. jaanuaril 2013 iga hageja isikutoimikus, mida peetakse Sysper 2 süsteemis, viide vastavat liiki ametikohale määramise kohta (edaspidi „vaidlustatud otsused“), kahjustavad need otsused hagejate huve, kuna nende tõttu kaotavad nad palgaastmele AST 10 edutamise võimaluse (vt selle kohta 28. aprilli 2017. aasta kohtuotsus HN vs. komisjon,
T‑588/16
, ei avaldata,
EU:T:2017:292
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus EJ jt vs. komisjon,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
). Peale selle on igal juhul esitatud nende otsuste vaidlustamiseks personalieeskirjade artikli 90 lõikes 2 sätestatud kolmekuulise tähtaja jooksul kaebused.
Neil asjaoludel tuleb käesolev hagi tunnistada vastuvõetavaks, kuna see on esitatud vaidlustatud otsuste peale. Arvestades, et kohtueelne menetlus on arenev menetlus, tuleb lisaks võtta arvesse hagejate kaebuste rahuldamata jätmise otsuste põhjendusi, kuna need põhjendused peavad langema kokku vaidlustatud otsuste põhjendustega (vt selle kohta 9. detsembri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Birkhoff,
T‑377/08 P
,
EU:T:2009:485
, punktid
ja
, ning 16. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus SE vs. nõukogu,
T‑231/17
, ei avaldata,
EU:T:2018:3
, punkt
).
Personalieeskirjade teatavate sätete õigusvastasuse tuvastamiseks esitatud nõuded
Mis puutub nõuetesse, et Üldkohus tuvastaks uute personalieeskirjade artikli 45 ja sellega seonduvate üleminekumeetmete õigusvastasuse, tuleb märkida, et on tõsi, et ametnik või teenistuja võib teda isiklikult puudutava otsuse tühistamise nõuete raames ELTL artikli 277 alusel väita, et üldkohaldatav akt, mille alusel see otsus tehti, on õigusvastane. Nimelt on üksnes liidu kohus nimetatud sätte kohaselt pädev tunnistama üldkohaldatava akti õigusvastaseks ning tegema sellest järelduse, et see ei ole tema menetluses oleva üksikakti suhtes kohaldatav (27. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus EKP vs. Cerafogli,
T‑787/14 P
,
EU:T:2016:633
, punkt
).
ELTL artikli 277 kohaselt liidu kohtu tuvastatud õigusvastasusel puudub siiski
erga omnes
mõju, kuna tuues küll kaasa vaidlustatud üksikotsuse õigusvastasuse, jätab ta õiguskorras siiski kehtima õiguse üldakti ega mõjuta muude niisuguste aktide õiguspärasust, mis võisid olla selle alusel vastu võetud ja mida ei ole kaebetähtaja jooksul vaidlustatud (vt selle kohta 21. veebruari 1974. aasta kohtuotsus Kortner jt vs. nõukogu jt,
15/73–33/73, 52/73, 53/73, 57/73–109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 ja 135/73–137/73
,
EU:C:1974:16
, punktid
ja
, ning 27. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus EKP vs. Cerafogli,
T‑787/14 P
,
EU:T:2016:633
, punkt
).
Siit järeldub, et isiku huve kahjustava üksikakti tühistamise nõude raames on liidu kohus tõepoolest pädev tuvastama vaidlustatud akti aluseks oleva üldnormi õigusvastasuse. Kuid ta ei ole pädev tegema niisugust järeldust oma kohtuotsuse resolutsioonis (vt selle kohta 21. oktoobri 2009. aasta kohtuotsus Ramaekers‑Jørgensen vs. komisjon,
F‑74/08
,
EU:F:2009:142
, punkt
).
Seega, nagu komisjon õigesti märgib, tuleb nõuded, et Üldkohus tuvastaks uute personalieeskirjade artikli 45 ja I lisa ning nendega seotud üleminekumeetmete õigusvastasuse, tunnistada ilmselgelt vastuvõetamatuks, kuna need ei kuulu ELTL artikli 277 alusel esitatud õigusvastasuse väite alla ja puudutavad vaidlustatud otsuste tühistamist.
Tühistamisnõuded
Hagejad esitavad tühistamisnõuete põhjendamiseks esimese võimalusena kaks väidet: esimese väite kohaselt on uute personalieeskirjade artikkel 45 ja I lisa õigusvastane ning teise väite kohaselt on need sätted õigusvastased, kuna puuduvad üleminekusätted, mis palgaastme AST 9 ametnike edutamise võimaluse kaotuse kompenseeriks. Teise võimalusena esitavad nad veel kaks väidet: esimene väide puudutab osutatud artikli õigusvastasust ja ilmse hindamisvea olemasolu ning teine väide puudutab põhjendamiskohustuse rikkumist.
Komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, palub kõik väited põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimene väide, et uute personalieeskirjade artikkel 45 ja I lisa on õigusvastased
Hagejad leiavad, et uutes personalieeskirjades ette nähtud regulatsioon, mille kohaselt ei saa palgaastme AST 9 ametnikke, kes on määratud ülemineku‑assistendi ametikohale, edutada kõrgemale palgaastmele uute personalieeskirjade artikli 45 alusel, kuna seda liiki ametikohta ei ole mainitud nende ametikoha liikide hulgas, mis annavad õiguse palgaastmele AST 10, rikub võrdse kohtlemise põhimõtet, ametikohal edasijõudmise õiguse põhimõtet, proportsionaalsuse põhimõtet ja hoolitsemiskohustust. Sellises kontekstis leiavad nad, et nende teenistusse võtmise ajal oli neid võimalik edutada kuni palgaastmeni AST 11 ilma piiranguteta. Järelikult rikuti uute personalieeskirjade kõnealuse artikli ja I lisaga nende omandatud õigusi. Seega nad väidavad, et asjaomased sätted on õigusvastased.
Komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, palub õigusvastasuse väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Käesoleva väide jaguneb kuueks osaks, mida tuleb üksteise järel analüüsida.
–
Esimese väite esimene osa, mis puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte ja ametikohal edasijõudmise õiguse põhimõtte rikkumist
Esimese väite esimese osa põhjendamiseks väidavad hagejad, et võttes arvesse personalieeskirjade artikli 5 lõiget 5, mille kohaselt „[k]õikide sama tegevusüksuse ametnike suhtes kohaldatakse samu töölevõtmis‑ ja teenistuskarjääri tingimusi“, rikkus liidu seadusandja võrdse kohtlemise põhimõtet ja ametikohal edasijõudmise õiguse põhimõtet.
Esiteks leiavad hagejad, et märkides uute personalieeskirjade XIII lisa, milles nähakse ette „[l]iidu ametnike suhtes kohaldatavad üleminekumeetmed“, artikli 31 lõigetes 1–3, et „[e]dutamine on lubatud üksnes […] iga ametikoha liigi jaoks ette nähtud viisil“, rikkus liidu seadusandja võrdse kohtlemise põhimõtet ja ametikohal edasijõudmise õiguse põhimõtet, asetades nad jäädavalt ülemineku‑assistendi ametikohale, kust neid ei ole enam võimalik edutada palgaastmele AST 10, mis on ette nähtud ametnikele, kes töötavad kõnealuse lisa artikli 31 lõikes 1 sätestatud ülemineku‑vanemassistendi ametikohal või uute personalieeskirjade I lisa A jao punktis 2 hiljuti määratletud vanemassistendi ametikohal.
Teiseks rikkus liidu seadusandja võrdse kohtlemise põhimõtet ja ametikohal edasijõudmise õiguse põhimõtet ka sellega, kui ta otsustas lisada uute personalieeskirjade artiklisse 45 lause, et „[a]metnikke võib järgmisele palgaastmele edutada üksnes juhul, kui nad töötavad ametikohal, mis vastab ühele I lisa A jaos määratletud ametikoha liigile, välja arvatud juhul, kui kohaldatakse artiklis 4 ja artikli 29 lõikes 1 ette nähtud korda“.
Hagejate hinnangul koheldakse neid palgaastmest AST 9 madalama palgaastmega assistentidega võrreldes ebavõrdselt, kuna viimased osalevad jätkuvalt perioodilisel teenete võrdlemisel põhinevas edutamise mehhanismis, samas kui hagejate puhul on palgaastmele AST 10 edutamine võimalik vaid personalieeskirjade artikli 4 ja artikli 29 lõike 1 kohase menetluse alusel, mis teeb võimatuks edutamise perioodiliselt omandatud teenete näitamisega, kuna edutamise aluseks on peaasjalikult nende palgaastme AST 9 ametnike pädevuse hindamine, kes on vanemassistendi vabale ametikohale määramise vastu huvi näidanud.
Lisaks väidavad hagejad, et kui madalama palgaastme AST 1–AST 8 assistentidele on tagatud edutamine seda edutamiste arvu silmas pidades, mida ametisse nimetav asutus peab lubama igal aastal institutsioonis läbi viia, siis hagejatele ei ole teada, kui palju vanemassistendi ametikohti otsustab ametisse nimetav asutus igal aastal personalieeskirjade artikli 4 ja artikli 29 lõike 1 kohase menetluse alusel täita. Pealegi on ametisse nimetaval asutusel sellistele ametikohtadele ametisse nimetamise menetluses suurem kaalutlusõigus kui edutamise menetluses, eelkõige seetõttu, et menetluses ei osale edutamise ühiskomiteed. Hagejad lisavad, et niisuguses ametisse nimetamise menetluses konkureerivad nad edutamise menetluses teenete hindamisel mitte ainult komisjoni assistentidega, vaid ka teiste institutsioonide assistentidega, mis vähendab nende edutamise võimalusi.
Sellega seoses tuleb meenutada, et ametnike ja administratsiooni vaheline õigussuhe põhineb personalieeskirjadel, mitte lepingul (vt selle kohta 19. märtsi 1975. aasta kohtuotsus Gillet vs.. komisjon,
28/74
,
EU:C:1975:46
, punkt
). Seega võib liidu seadusandja ametnike õigusi ja kohustusi igal ajal muuta ning selles kontekstis kohaldatakse õigusnormi muutvaid õigustloovaid akte, näiteks ELTL artikli 336 alusel vastu võetud määrusi, millega muudetakse personalieeskirju, üldjuhul – välja arvatud erandite korral – varasema õigusakti kehtivusajal tekkinud olukordade tulevaste tagajärgede suhtes, välja arvatud olukordade puhul, mis on tekkinud ja lõplikult realiseerunud varasema normi kehtivusajal ja mis loovad omandatud õigusi (22. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Centeno Mediavilla jt vs. komisjon,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punktid
–
, ning 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus EJ jt vs. komisjon,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
).
Kohtupraktikast personalieeskirjade kontekstis tuleneb, et õigust võib pidada omandatuks, kui selle aluseks olnud asjaolu ilmnes enne õigusnormide muutmist, ning see ei ole nii õiguse puhul, mille aluseks olnud asjaolu ei teostunud muudatuse esemeks olnud õigusnormide kehtivusajal. Seega, kui ametnikud on nii nagu käesolevas asjas kuni uute personalieeskirjade jõustumise kuupäevani üksnes edutamiseks kõlblikud ja kui edutamine sõltub ametisse nimetava asutuse tehtavast otsusest palgaastmele AST 10 edutamise kohta, mida viimane ei ole veel teinud, antud juhul 1. jaanuaril 2014, siis ei saa need ametnikud väita, et neil on omandatud õigus seoses jätkuvalt edutamiseks kõlblikuks olemisega pärast seda kuupäeva (vt selle kohta 22. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Centeno Mediavilla jt vs. komisjon,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punktid
–
, ning 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus EJ jt vs. komisjon,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
).
Lisaks ei saa ametnikud tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele, et vaidlustada uute õigusnormide kohaldamine, eriti valdkonnas, kus liidu seadusandjal on ulatuslik kaalutlusõigus (22. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Centeno Mediavilla jt vs. komisjon,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punkt
, ning 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus EJ jt vs. komisjon,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
). Seetõttu tuleb tagasi lükata hagejate argumendid, mille kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet ja nende väidetavalt omandatud õigusi seoses palgaastmele AST 10 edutamise kõlblikkusega seetõttu, et liidu seadusandja ja/või komisjon otsustas väidetavalt seada nende teenistuskäigule ülempiiri, mille tõttu määrati nad ülemineku‑assistendi ametikohale.
Edasi tuleb rõhutada, et arvestades liidu seadusandja ulatuslikku kaalutlusõigust, võis ta määruse nr 1023/2013 põhjenduses 19 ja uute personalieeskirjade I lisa A jao punktis 2 õiguspäraselt asuda seisukohale, et palgaastmed AST 10 ja AST 11 tuleks edaspidi reserveerida piiratud arvule ametnikele, käesoleval juhul üksnes assistentidele, kellel on osutatud põhjenduse mõttes suur vastutus, see tähendab, kes kannavad „suurt vastutust personali juhtimisel, eelarve täitmisel või poliitika koordineerimisel“.
Vastupidi hagejate väidetele võis liidu seadusandja asuda seisukohale, et palgaastme AST 10 ametikohale „vanemassistent“ edutamine ei tohiks enam olla võimalik 2004. aasta personalieeskirjade artikli 45 kohase edutamise raames – menetlus, mille eesmärk on väljakujunenud kohtupraktika järgi kujundada ametnike teenistuskäiku vastavalt tehtud tööle ja osutatud teenetele, sealhulgas pikaajalistele teenetele (11. juuli 2007. aasta kohtuotsus Konidaris vs. komisjon,
T‑93/03
,
EU:T:2007:209
, punkt
, ning 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus EJ jt vs. komisjon,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
) –, vaid see peab edaspidi toimuma personalieeskirjade artiklis 4 ja artikli 29 lõikes 1 sätestatud ametisse nimetamise menetluse kohaselt.
Nimelt on personalieeskirjade artikli 29 lõikes 1 sätestatud vaba ametikoha täitmise menetluse eesmärk leida teenistuse, ametniku, institutsiooni või teiste institutsioonide huvides isik, kes on kõige sobivam täidetava ametikohaga seonduvate ülesannete täitmiseks. Arvestades liidu seadusandja eesmärki avaliku sektori kulusid ratsionaliseerida ja viia täidetavad teenistusülesanded ja palgaaste omavahel vastavusse, võis liidu seadusandja võtta seisukoha, et selline menetlus annab ametisse nimetavale asutusele parema võimaluse panna kõige tähtsamate ja vastutusrikkamate teenistusülesannete täitmine piiratud arvule ametnikele, kellel on kõige sobivamad ametialased oskused, käesoleval juhul assistentidele, kes on võimelised täitma tähtsaid teenistusülesandeid, mis nõuavad suurt iseseisvust.
Lisaks tuleb rõhutada, et ametisse nimetaval asutusel on oma teenistusüksuste korraldamisel ja struktureerimisel ning seega oma ametnikele ja teenistujatele antavate teenistusülesannete vastutuse määra kindlaksmääramisel ulatuslik kaalutlusõigus (vt 28. aprilli 2017. aasta kohtuotsus HN vs. komisjon,
T‑588/16
, ei avaldata,
EU:T:2017:292
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), mis tähendab, et tal on eelarvepädeva institutsiooni kontrolli all vabadus piiritleda ja ratsionaliseerida vanemassistentide arvu, keda tal tegelikult vaja on.
Sellega seoses tuleb märkida, et vastupidi hagejate poolt väidetule ei lähe personalieeskirjade muutmine assistentide karjääristruktuuri puudutavas osas vastuollu sellega, et uutes personalieeskirjades ei muudetud artikli 5 lõiget 5, mille kohaselt „[k]õikide sama tegevusüksuse ametnike suhtes kohaldatakse samu töölevõtmis‑ ja teenistuskarjääri tingimusi“. Nimelt kohaldatakse uutes personalieeskirjades assistentide suhtes nende teenistusse võtmise või teenistusse asumise kuupäevast sõltumata samu teenistuskarjääri tingimusi ehk võimalust tõusta uute personalieeskirjade artiklis 45 ette nähtud edutamise mehhanismi kohaldades palgaastmeni AST 9 ja võimalust tõusta sellest kõrgemale palgaastmele suurt vastutust eeldavate ülesannete täitmiseks, nagu vanemassistendi ametikoha puhul, mis on teostatav üksnes uute personalieeskirjade artiklis 4 ja artikli 29 lõikes 1 sätestatud korras.
Ametikohal edasijõudmise õiguse põhimõtte kohta tuleb lisaks meenutada, et liidu õiguses ei ole sõnaselgelt sätestatud ei karjääri ühtsuse ega karjääri põhimõtet. Seevastu on kohtupraktikas ametikohal edasijõudmise õiguse põhimõtet käsitletud kui ametnikele kohaldatava võrdse kohtlemise põhimõtte erivormi (5. märtsi 2008. aasta kohtuotsus Toronjo Benitez vs. komisjon,
F‑33/07
,
EU:F:2008:25
, punktid
ja
, ning 27. septembri 2011. aasta kohtumäärus Lübking jt vs. komisjon,
F‑105/06
,
EU:F:2011:152
, punktid
ja
).
Sellega seoses on personalieeskirjade artikli 5 lõikes 5 tõepoolest sätestatud, et „[k]õikide sama tegevusüksuse ametnike suhtes kohaldatakse samu töölevõtmis‑ ja teenistuskarjääri tingimusi“. Siiski tuleneb uute personalieeskirjade artiklist 45 ja XIII lisa, millel on personalieeskirjadega võrreldes samaväärne õigusjõud (vt selle kohta 24. novembri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu,
C‑40/10
,
EU:C:2010:713
, punkt
, ning 5. veebruari 2016. aasta kohtuotsus Barnett ja Mogensen vs. komisjon,
F‑56/15
,
EU:F:2016:11
, punkt
), artikli 31 lõikest 3, et liidu seadusandja otsustas, et alates 1. jaanuarist 2014„võib [ametnikke] järgmisele palgaastmele edutada üksnes juhul, kui nad töötavad ametikohal, mis vastab ühele I lisa A jaos määratletud ametikoha liigile, välja arvatud juhul, kui kohaldatakse artiklis 4 ja artikli 29 lõikes 1 ette nähtud korda“, ning et teisisõnu on „[e]dutamine […] lubatud üksnes [personalieeskirjade XIII lisa artikli 31] lõikes 1 iga ametikoha liigi jaoks ette nähtud viisil“.
Seega, nagu määruse nr 1023/2013 põhjendusest 19 tuleneb, oli liidu seadusandja tahe personalieeskirjade artikli 5 lõike 5 rakendamisel, milles nõutakse kõikide assistentide suhtes „samu töölevõtmis‑ ja teenistuskarjääri tingimusi“, assistentide karjääriareng „ümber korraldada“, nähes neile ette kaks järjestikust karjääriarengut: esimene palgaastmest AST 1 kuni palgaastmeni AST 9 ning teine, mis on reserveeritud üksnes assistentidele, kellel on suur vastutus, ja mis võimaldab jõuda kõrgematele AST‑kategooria palgaastmetele, s.o palgaastmetele AST 10 ja AST 11.
Nagu nõukogu rõhutab, nägi liidu seadusandja ette piirangu, mida kohaldatakse vahet tegemata kõikidele tegevusüksustele ja nende sees kõikidele administraatoritele ja assistentidele nende teenistusse võtmise või teenistusse asumise kuupäevast olenemata, kui ta kehtestas nõude, et kui ei kohaldata personalieeskirjade artiklis 4 ja artikli 29 lõikes 1 sätestatud korda, saab ametnikke edaspidi edutada vaid juhul, kui nad töötavad ametikohal, mis vastab ühele ametikoha liigile järgmises kõrgemas palgaastmes.
Võrdse kohtlemise põhimõtte, mis on liidu õiguse üldpõhimõte, mis sisaldub Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklites 20 ja 21 ning mida kohaldatakse liidu avalikule teenistusele, rikkumisega on igal juhul tegemist siis, kui kahte isikute kategooriat, kelle faktiline ja õiguslik olukord oluliselt ei erine, koheldakse nende liigitamisel erinevalt ning kui selline erinev kohtlemine ei ole objektiivselt põhjendatud. Selle põhimõtte kohaldamisel peab võrreldavate olukordade analüüs võtma arvesse kõiki neid iseloomustavaid asjaolusid (16. juuli 2015. aasta kohtuotsus EJ jt vs. komisjon,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
; vt selle kohta ka 22. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Centeno Mediavilla jt vs. komisjon,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punkt
; 15. novembri 2011. aasta kohtuotsus Nolin vs. komisjon,
T‑58/11 P
,
EU:T:2011:664
, punktid
ja
).
Niisiis tuleb teha kindlaks, kas palgaastme AST 9 ametnikud, kes on määratud ülemineku‑assistendi ametikohale, on madalama palgaastme AST 1–AST 8 ametnikega samaväärses olukorras, keda saab jätkuvalt personalieeskirjade artikli 45 alusel edutada.
Mis puudutab siinjuures 31. detsembri 2013. aasta seisuga teenistuses olevaid assistente, siis tuleb meenutada, et erinevalt administraatoritest oli ametisse nimetaval asutusel kaalutlusruum nende ametikoha liigi määramisel vaid palgaastmete AST 1–AST 7 assistentide puhul, keda võis määrata ülemineku ametikoha liikide alusel kas ülemineku‑tugitöötaja (AST 1–AST 5), ülemineku‑haldusassistendi (AST 1–AST 7) või ülemineku‑assistendi (AST 1–AST 9) ametikohale. Mis puutub aga ametnikesse, nagu hagejad, kes töötasid 2004. aasta personalieeskirjade kehtivusajal assistendi ametikohal ja kes olid 31. detsembri 2013. aasta seisuga määratud palgaastmele AST 9, siis neid sai määrata üksnes ülemineku‑assistendi ametikohale.
Palgaastmete AST 1–AST 8 ametnikest assistendid ei ole objektiivselt samas olukorras nagu palgaastme AST 9 ametnikud, sest erinevalt viimastest ja vaatamata sellele, et 2004. aasta personalieeskirjade kehtivusajal olid nad kõik määratud sama liiki ametikohale, ei olnud nad veel jõudnud ametikoha liigi kõige kõrgemale palgaastmele, kus nad olid edutamiseks kõlblikud.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tähendab võrdse kohtlemise põhimõte seda, et kõikidel samale palgaastmele edutatud ametnikel, kui neil on võrdväärsed teened, on samad võimalused kõrgemale palgaastmele edutamiseks (vt 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus EJ jt vs. komisjon,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Seega on kõnealuse põhimõttega kooskõlas see, kui kõigile ülemineku‑assistentidele või assistentidele kohaldatakse personalieeskirjade artiklis 45 sätestatud edutamise menetlust, et jõuda kõrgeimale palgaastmele, mis seda liiki ametikohal on võimalik, ning pärast palgaastmele AST 9 jõudmist kohaldatakse neile kõigile sama menetlust, mis on ette nähtud personalieeskirjade artiklis 4 ja artiklis 29, et jõuda kõrgemale palgaastmele, praegusel juhul palgaastmele AST 10, mille arvu määrab ametisse nimetav asutus oma vajadustest lähtudes.
Üldkohus märgib täielikkuse huvides, et ka palgaastme AST 9 ametnikud, kes on edutatud personalieeskirjade artikli 29 lõike 1 kohase ametisse nimetamise alusel palgaastmele AST 10, ei ole samas olukorras nagu ametnikud, kes olid palgaastmele AST 10 edutamiseks kõlblikud 2004. aasta personalieeskirjade artikli 45 alusel ja kes ei olnud enam edutamiseks kõlblikud liidu seadusandja valiku tõttu reserveerida palgaastmete AST 10 ja AST 11 assistentide ametikohad piiratud arvule ametnikele, kellel on kõige suurem vastutus.
Igal juhul ei ole hagejad väitnud ega tõendanud, et neil oli 31. detsembri 2013. aasta seisuga määruse nr 1023/2013 põhjenduse 19 mõttes kõige suurem vastutus või uute personalieeskirjade I lisa A jao punkti 2 mõttes „suur vastutus personali juhtimisel, eelarve täitmisel või poliitika koordineerimisel“.
Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
–
Esimese väite teine osa, mis puudutab proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist
Esimese väite teise osa põhjendamiseks väidavad hagejad, et nende teenistuskäigu piiramine palgaastmega AST 9, mis nende hinnangul on tingitud uute personalieeskirjade sätetest, ei ole proportsionaalne liidu seadusandja välja öeldud eesmärgiga reserveerida kõrgeimad palgaastmed ainult sellistele ametnikele, kellel on kõige suurem vastutus. Esiteks on see eesmärk juba täidetud seetõttu, et 2004. aasta personalieeskirjade kehtivusajal tõkestati administraatorite jõudmine palgaastmetele AD 15 ja AD 16, mis olid reserveeritud üksnes direktoritele ja peadirektoritele. Teiseks ei saa asjaomast meedet pidada hagejate olukorras väidetava eesmärgi saavutamiseks sobivaks, kuna ametisse nimetaval asutusel on võimalik nende palgaastmete arv, mis tuleb reserveerida kõrgematele ametnikele, igal aastal ümber hinnata ja sellega assistentide tegevusüksuse ametnike karjäärivõimalusi põhjendamatult vähendada.
Siinkohal olgu meenutatud, et proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et liidu institutsioonide aktid ei läheks kaugemale sellest, mis on asjaomaste õigusnormidega seatud legitiimsete eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, ning juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet, ning tekitatud ebamugavused peavad olema seatud eesmärkidega vastavuses. Mis puudutab nende tingimuste täitmise kohtulikku kontrolli, siis on liidu kohus tunnustanud liidu seadusandja ulatuslikku kaalutlusõigust, mis talle on antud pädevuse teostamisel valdkondades, kus ta peab tegema nii poliitilisi kui ka majanduslikke või sotsiaalseid valikuid või kus ta peab andma keerulisi arvamusi või hinnanguid. Seega ei ole vaja välja selgitada, kas võetud meede oli ainus või parim võimalikest. Nimelt, kui liidu seadusandjal on ulatuslik kaalutlusõigus, nagu juhul, kui ta võtab ELTL artikli 336 alusel vastu personalieeskirjade ja muude teenistujate teenistustingimuste muudatused, siis saab niisuguse meetme õiguspärasust proportsionaalsuse põhimõtte aspektist mõjutada üksnes see, kas meede on pädevate institutsioonide poolt taotletavat eesmärki arvestades ilmselgelt sobimatu (26. veebruari 2016. aasta kohtuotsus Bodson jt vs. EIP,
T‑240/14 P
,
EU:T:2016:104
, punktid
ja
).
Käesoleval juhul on selge, et reformi sätete puhul, mis jõustusid 1. jaanuaril 2014 ja mis on käesolevas asjas kõne all, oli liidu seadusandja seadnud õiguspärase eesmärgi, et edutamine kõrgemale palgaastmele peaks sõltuma isiklikust pühendumusest, oskuste ja pädevuste parandamisest ning selliste tööülesannete täitmisest, mille olulisus õigustab ametniku määramist vastavale kõrgemale astmele.
Liidu seadusandja soovis parandada mitterahuldavat olukorda liidu avaliku teenistuse praktikas, mille kohaselt ei olnud võimalik luua selget seost ametnike vastutuse ja palgaastme vahel. Sellega seoses nähtub konkreetselt komisjoni 30. märtsi 2011. aasta aruandest Euroopa Parlamendile ja nõukogule, milles võrreldakse vana ja uut karjäärisüsteemi (KOM(2011) 171 lõplik), et „[2004. aasta personalieeskirjade] karjääristruktuuril või[sid] olla algselt kavandatust ulatuslikumad tagajärjed seoses palgastruktuuriga teenistusüksuse sees“ ning et „[n]näiteks ei [olnud] võimatu, et teenistusüksuse juhataja töötasu on väiksem kui teistel tema teenistusüksuses töötavatel ametnikel, sealhulgas tema sekretäril“, ning et „palgaastme AD 9 ametnikke [võis] määrata üksuse juhatajaks, samas kui administraatorid [võisid] jõuda palgaastmeni AD 14 (mis on viis palgaastet kõrgemal, vanade personalieeskirjade alusel vaid üks palgaaste kõrgemal) ja sekretärid/kantseleitöötajad palgaastmeni AST 11 (mis on üksuse juhataja esimesest palgaastmest kaks palgaastet kõrgemal)“.
Seega tuli liidu seadusandja hinnangul edaspidi edutamise raames teeneid võrreldes rohkem rõhutada vastutuse taset. Kokkuvõttes tuleneb määrusest nr 1023/2013 ühemõtteliselt, et seadusandja soovis kaotada 2004. aasta personalieeskirjades antud võimaluse, et ametnikke saaks vääramatult edutada kõrgematele palgaastmetele, ilma et saaks luua seost ametnikul oleva vastutuse ja tema palgaastme vahel, mis võis viia selleni, et assistendi kategooria ametnikud jõudsid palgaastmele AST 10 või AST 11, ilma et nad oleksid kandnud suurt vastutust.
Asjaomast õiguspärast eesmärki silmas pidades võis liidu seadusandja proportsionaalsuse põhimõtet rikkumata võtta seisukoha, et palgaastmed AST 10 ja AST 11, mis annavad õiguse eriti kõrgele töötasule, mis on pealegi palgaastmete AD 10 ja AD 11 administraatorite tegevusüksuse ametnike töötasuga identne, on edaspidi reserveeritud üksnes nendele assistentidele, kellel on suur vastutus. Seesugune meede näib nimelt olevat sobiv, et kõrvaldada seosetus, mis valitses ühelt poolt kõrge palgaastme – millele mõni assistent jõudis vastavalt personalieeskirjade artiklis 45 sätestatud edutamismehhanismile, mis rajanes peamiselt isikute teenetel pika aja jooksul, mitte nende pädevusel ja oskustel – ja teiselt poolt neile antud vastutuse vahel, mis ei olnud ajas muutuv.
Hagejate viidatud asjaolu, et 2004. aasta personalieeskirjade kehtivusajal oli administraatorite tegevusüksuses palgaastmed AD 15 ja AD 16 reserveeritud üksnes direktoritele, ei puutu asjasse. Lisaks tuleb märkida, et liidu seadusandja soovis 2014. aastal jõustunud reformi raames välistada jõudmise kõige kõrgematele palgaastmetele uute personalieeskirjade artiklis 45 sätestatud ainsa edutamismehhanismi alusel nii administraatoritele, kellel ei ole enam võimalik pelgalt selle mehhanismi alusel palgaastmetele AD 13 ja AD 14 jõuda, kui ka assistentidele või ülemineku‑assitentidele, kelle puhul on välistatud pelga edutamisega palgaastmetele AST 10 ja AST 11 jõudmine, vaid selle asemel kohaldatakse vanemassistendi ametikohale ametisse nimetamise‑edutamise mehhanismi personalieeskirjade artiklis 4 ja artikli 29 lõikes 1 sätestatud korras.
Eeltoodut arvestades tuleb esimese väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–
Esimese väite kolmas osa, mis puudutab hea halduse põhimõtte ja hoolitsemiskohustuse rikkumist
Esimese väite kolmanda osa raames väidavad hagejad, et ametisse nimetav asutus ei võtnud vaidlustatud otsuseid tehes piisavalt arvesse hagejate huve, millega ta rikkus nii hea halduse põhimõtet kui hoolitsemiskohustust. Lisaks osutavad nad asjaolule, et edaspidi tuleb neil uuesti läbida eksamid, millega testitakse nende oskusi vanemassistendi ülesannete täitmiseks, samas kui nende tegevusüksus ei ole muutunud, ametisse nimetav asutus on nende oskusi teenistusse võtmisel juba testinud ning nad on näidanud oma teeneid kogu oma teenistuskäigu jooksul.
Hea halduse põhimõtte ja hoolitsemiskohustuse rikkumise kohta, mida hagejad väidavad, tuleb tõdeda, et need põhimõtted ei tohi anda ametisse nimetavale asutusele võimalust eirata liidu seadusandja kehtestatud personalieeskirju, mis on sellistena siduvad nii talle kui kõikide teiste liidu institutsioonide, organite ja ametite ametisse nimetavatele asutustele. Täpsemalt öeldes ei saa hoolitsemiskohustust tõlgendada nii, et selle kohaselt on ametisse nimetaval asutusel kohustus heastada palgaastmele AST 10 edutamise võimaluse – nagu seadusandja on kehtestanud – kaotus asutusesiseste meetmetega, millega luuakse juurde palgaastmete AST 10 ja AST 11 vanemassistentide ametikohti, kuna selliselt toimides läheks ametisse nimetav asutus vastuollu liidu seadusandja tahtega, vähendades reformi raames vastu võetud meetme soovitud mõju.
Määrusest nr 1023/2013 tuleneb nimelt ühemõtteliselt, et liidu seadusandja soovis kaotada 2004. aasta personalieeskirjades antud võimaluse, et ametnikke saaks vääramatult edutada kõrgematele palgaastmetele, ilma et saaks luua seost ametnikul oleva vastutuse ja tema palgaastme vahel, mis võis viia selleni, et assistendi kategooria ametnikud jõudsid palgaastmetele AST 10 või AST 11, ilma et nad oleksid kandnud suurt vastutust.
Neil asjaoludel ei olnud ametisse nimetaval asutusel muud võimalust kui kohaldada personalieeskirjade sätteid, sest tal puudus kaalutlusruum, kui ta tegi uute personalieeskirjade XIII lisa artikli 31 lõike 2 alusel otsuse määrata hagejad ülemineku‑assistendi ametikohale.
Seetõttu ei pidanud ametisse nimetav asutus vaatamata raskustele, mis hagejate sõnul puudutab nende piiratumaid väljavaateid jõuda edaspidi palgaastmele AST 10, arvestades vanemassistendi ametikoha saamise rangemaid ja selektiivsemaid reegleid, hea halduse põhimõtte ja hoolitsemiskohustuse järgimise eesmärgil uute personalieeskirjade sätted kohaldamata jätma.
Järelikult tuleb esimese väite kolmas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–
Esimese väite neljas osa, mis puudutab omandatud õiguste rikkumist
Esimese väite neljanda osa põhjendamiseks väidavad hagejad, et välistades nende võimaluse edutamiseks palgaastmele AST 10 personalieeskirjade artiklis 45 sätestatud edutamise menetluse alusel, rikkus liidu seadusandja nende omandatud õigusi sellele, et nende teeneid võrreldaks kõikide palgaastme AST 9 ametnikega.
Sellega seoses piisab meenutusest, et kui ametnikud on nii nagu käesolevas asjas kuni uute personalieeskirjade jõustumise kuupäevani üksnes edutamiseks kõlblikud ja kui edutamine sõltub ametisse nimetava asutuse tehtavast otsusest palgaastmele AST 10 edutamise kohta, mida viimane ei ole veel teinud, antud juhul 1. jaanuaril 2014, siis ei saa need ametnikud väita, et neil on omandatud õigus seoses jätkuvalt edutamiseks kõlblikuks olemisega pärast seda kuupäeva (vt selle kohta 22. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Centeno Mediavilla jt vs. komisjon,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punktid
–
, ning 16. juuli 2015. aasta kohtuotsus EJ jt vs. komisjon,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
). Selles küsimuses ei puutu asjasse Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni (ILO) kohtupraktika, mis ei käsitle personalieeskirju (vt selle kohta 13. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Arango Jaramillo jt vs. EIP,
T‑482/16 RENV
,
EU:T:2017:901
, ei avaldata, punkt 113).
Lisaks sellele ei saa hagejad õiguspäraselt väita, et palgaastmele AST 10 jõudmise piiramine isikutega, kes on tulevaste vanemassistendi ametikohtade täitmiseks välja valitud personalieeskirjade artiklis 4 ja artikli 29 lõikes 1 sätestatud menetluse tulemusena, „rikub ilmselgelt põhilisi töötingimusi, millega määrati [liidu] institutsioonide teenistusse saamine ja jäämine“.
Nimelt ei ole uute personalieeskirjade kohaselt palgaastme AST 9 ametnikke palgaastmele AST 10 jõudmise võimalusest ilma jäetud, vaid nad üksnes peavad sellele palgaastmele jõudmiseks tõendama, et neil on ametisse nimetava asutuse nõutud omadused, mis vastavad sellistel ametikohtadel töötavatelt isikutelt oodatavale vastutusele. Seega ei ole tegemist nende karjääri tõkestamisega, vaid nagu väidab nõukogu, nende eeskirjade muutmisega, mille alusel on võimalik edutamine palgaastmetele AST 10 ja AST 11, mis on kõige kõrgemad palgaastmed assistentide tegevusüksuses, ning mille alusel valitakse praegusel juhul välja isikud uuel ametikohal töötamiseks, kus on tegelikult suurem vastutus, mis õigustab sellega seoses kõrgema töötasu maksmist. Niisiis on hagejatel alati võimalik osaleda vanemassistendi ametikoha täitmiseks personalieeskirjade artikli 4 ja artikli 29 alusel toimuvas valikumenetluses, et nad saaksid seega uuesti võimaluse palgaastmele AST 10 edutamiseks (vt selle kohta 28. aprilli 2017. aasta kohtuotsus HN vs. komisjon,
T‑588/16
, ei avaldata,
EU:T:2017:292
, punkt
). Seda hagejad ka tegid ning selle tulemusena oli võimalik neist kuus isikut vanemassistendi ametikohale nimetada, mis andis õiguse edutamisele palgaastmetele AST 10 ja AST 11.
Eeltoodut arvestades tuleb esimese väite neljas osa tagasi lükata.
–
Esimese väite viies osa, mis puudutab uute personalieeskirjade XIII lisa artiklis 9 ja I lisa B jaos sätestatud määrade rikkumist
Hagejad väidavad esimese väite viiendas osas, et uute personalieeskirjade sätted on vastuolus edutamise määra reguleerivate normide ja põhimõtetega, mis on ette nähtud uute personalieeskirjade I lisa B jaos ja XIII lisa artiklis 9, kuna nimetatud määrad neile enam ei kohaldu ja seetõttu ei saa nad enam loota edutamisele palgaastmele AST 10.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et sellise argumentatsiooniga ei saa nõustuda. Nimelt, tagamaks parem seos palgaastmete AST 10 või AST 11 ning nende palgaastmete ametnike vastutuse vahel, välistas liidu seadusandja, et nendele palgaastmetele jõudmine toimuks pelgalt edutamismehhanismi põhjal, mis on sätestatud personalieeskirjade artiklis 45 ja mis varem kindlustas automaatselt igal aastal teatud hulga palgaastme AST 9 assistentide edutamise palgaastmele AST 10, ilma et nad oleksid tingimata suurt vastutust kandnud.
Seega oli liidu seadusandja jaoks loogiline näha ette, et sellest tulenevalt ei määrata uute personalieeskirjade järgi palgaastme AST 10 vanemassistendi ametikohtade arvu edutamise menetluses kohaldatavate määrade alusel täpselt kindlaks. Nimelt oli personalieeskirjade reformi raames võetud meetme eesmärk hoopis see, et ametisse nimetav asutus määrab niisuguse piirarvu kindlaks selle alusel, kui palju kõrgetasemelist personali assistentide tegevusüksuses ta tegelikult vajab, mitte aga automaatselt.
Lisaks, kuna personalieeskirjade artiklis 45 sätestatud edutamise menetluse palgaastmele AST 10 jõudmiseks kohaldamise välistamine ei ole võrdse kohtlemise põhimõttega vastuolus, ei ole käesolevas asjas vaja käsitleda küsimust, kas neid mehhanisme, mida edutamise menetlusele tavaliselt kohaldatakse, tuleb laiendada personalieeskirjade artiklis 4 ja artikli 29 lõikes 1 ette nähtud menetlusele.
Esiteks on personalieeskirjade reformi eesmärgiga lahutamatult seotud palgaastmete AST 10 ja AST 11 ametikohtade arvu piiramine ametnikega, kellel on suur vastutus, jättes konkreetselt niisugused ametikohad edutamismehhanismi kohaldamisalast välja.
Teiseks on ametisse nimetava asutuse ülesanne määrata kindlaks talle vajalike vanemassistentide ametikohtade arv, nendel ametikohtadel töötamiseks nõutavate oskuste kirjeldus ning saada lisaks sellega seoses eelarvepädevalt institutsioonilt nõusolek selliste ametikohtade loomiseks. Kui liidu seadusandja oleks otsustanud kehtestada ametisse nimetavale asutusele kohustuse luua igal aastal konkreetne arv palgaastme AST 10 vanemassistentide ametikohti, oleks see kaudselt uuesti kehtestanud edutamise süsteemi, mis tema seisukohast ei võimalda tagada, et edutamine kõige kõrgematele palgaastmetele – palgaastmetele AST 10 ja AST 11 – sõltub isiklikust pühendumisest, oskuste ja pädevuste parandamisest ning suure vastutuse kandmisest.
Need kaalutlused peavad seda enam paika personalieeskirjade I lisa B osas ette nähtud määrade puhul, mis olid igal juhul kohaldatavad üksnes kuni 30. aprillini 2011, nagu komisjon õigesti märgib.
Eeltoodut arvestades tuleb esimese väite viies osa tagasi lükata.
–
Esimese väite kuues osa, mis puudutab ametiühingute ja kutseorganisatsioonide ning nõukogu vahelise „pakti“ rikkumist, mis sõlmiti eelmise personalieeskirjade reformi vastuvõtmise käigus
Esimese väite kuuenda osa raames väidavad hagejad, et liidu seadusandja ja komisjon rikkusid määruse nr 1023/2013 vastuvõtmisega esiteks nõukogu ning ametiühingute ja kutseorganisatsioonide (edaspidi „ametiühingud“) vahel 2004. aasta personalieeskirjade reformi raames sõlmitud kokkulepet ning teiseks rikkusid oma kohustust ametiühingutega nõuetekohaselt koostööd teha, eelkõige nendega tulemuslikult konsulteerida, andes neile asjakohast teavet. Konkreetselt palgaastme AST 9 assistentide teenistuskäigu tõkestamise osas ei toimunud mingit dialoogi ning lõpptulemusena anti ametiühingutele personalieeskirjade reformi raames ette nähtud muudatuste kohta ebapiisavalt teavet. Hagejad leiavad, et järelikult rikuti põhiõiguste harta artikleid 27 ja 28.
Sellega seoses on Üldkohus varem otsustanud, et nõukogu ja ametiühingute vaheline kokkulepe, mis sõlmiti 2004. aasta personalieeskirjade aluseks olnud reformi vastuvõtmise kontekstis, puudutas üksnes seda reformi ning seega ei rikutud määruse nr 1023/2013 hilisema vastuvõtmisega kõnealust kokkulepet, kuna sellise seisukohaga nõustumine tähendaks ELTL artiklis 336 sätestatud liidu seadusandja pädevuse riivamist (vt selle kohta 16. novembri 2017. aasta kohtuotsus USFSPEI vs. parlament ja nõukogu,
T‑75/14
,
EU:T:2017:813
, punktid
–
).
Mis puudutab küsimust, kas ametiühinguid informeeriti ja nendega konsulteeriti uute personalieeskirjade vastuvõtmise menetluses ja põhiõiguste harta artikleid 27 ja 28 arvestades piisavalt, siis selle kohta on Üldkohus teinud varem üksikasjaliku otsuse, vastates ammendavalt mitme ametiühingu sellekohastele väidetele 15. septembri 2016. aasta kohtuotsuses U4U jt vs. parlament ja nõukogu (
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punktid
–
) ja 16. novembri 2017. aasta kohtuotsuses USFSPEI vs. parlament ja nõukogu (
T‑75/14
,
EU:T:2017:813
, punktid
–
).
Kuna puudub sisuliselt uus argument, võrreldes nende argumentidega, mille ametiühingud tõid üksikasjalikult välja ja põhjendasid eespool punktis 98 osutatud kahe kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjades, siis tuleb samadel põhjustel nagu esitati nendes kahes kohtuasjas, milles otsuse tegemiseni käesolev kohtuasi peatati, esimese väite kuues osa tagasi lükata.
Kuna esimese väite kõik osad on tagasi lükatud, tuleb esimene väide tervikuna tagasi lükata.
Teine väide, mille kohaselt on uute personalieeskirjade XIII lisa artikkel 31 õigusvastane, kuna puuduvad üleminekusätted, mis palgaastme AST 9 ametnike edutamise võimaluse kaotuse kompenseeriks
Teise väite raames väidavad hagejad, et uute personalieeskirjade XIII lisa artikkel 31 on õigusvastane, kuna erinevalt sellest, mis on sama lisa artiklis 30 administraatorite tegevusüksuse kohta sätestatud, ei ole seal ette nähtud üleminekukorda, mis võimaldaks sarnaselt administraatoritele ette nähtud korrale määrata assistendid ametikohale, mis annab õiguse edutamisele palgaastmele AST 10 või võimaluse täiendavaks põhipalga tõusuks. Hagejate hinnangul on tegemist nende kahe tegevusüksuse võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisega. Lisaks on rikutud hagejate õiguspärast ootust, et võetakse vastu üleminekumeetmed.
Komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, palub selle väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Sellega seoses tuleb meenutada, et võrdse kohtlemise põhimõtet rikutakse juhul, kui kahte isikute rühma, kelle faktiline ja õiguslik olukord teineteisest oluliselt ei erine, koheldakse erinevalt ja kui taoline erinev kohtlemine ei ole objektiivselt põhjendatud. Selle põhimõtte kohaldamisel peab võrreldavate olukordade analüüsimisel võtma arvesse kõiki neid iseloomustavaid asjaolusid (vt selle kohta 22. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Centeno Mediavilla jt vs. komisjon,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punkt
, ning 15. novembri 2011. aasta kohtuotsus Nolin vs. komisjon,
T‑58/11 P
,
EU:T:2011:664
, punkt
).
Kaalutlusõigusega hõlmatud valdkondades, nagu selliste üleminekueeskirjade sätestamine, mille eesmärk on tagada õiglane üleminek endistelt personalieeskirjadelt uutele personalieeskirjadele, rikutakse lisaks võrdse kohtlemise põhimõtet, kui asjaomane institutsioon teeb meelevaldse või asjaomaste normide eesmärki arvestades ilmselgelt ebakohase eristuse (20. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Kurrer jt vs. komisjon,
T‑441/10 P–T‑443/10 P
,
EU:T:2012:133
, punkt
).
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et tulenevalt nii administraatorite tegevusüksuse ametnike ja assistentide tegevusüksuse ametnike täidetavate ülesannete laadist kui ka miinimumnõuetest nendele ametikohtadele pääsemiseks, mis on sätestatud eelkõige personalieeskirjade artikli 5 lõikes 3, on need ametnikud objektiivselt ja sisuliselt erinevas õiguslikus ja faktilises olukorras.
Võttes arvesse, et administraatorite tegevusüksuse ametnike ja assistentide tegevusüksuse ametnike täidetavad ülesanded on erinevat laadi, ei olnud liidu seadusandjal üleminekumeetmete vastuvõtmise kohustust ega kohustust võtta mõlema tegevusüksuse jaoks sama laadi üleminekumeetmeid.
Järelikult võis liidu seadusandja esiteks üksnes nende administraatorite puhul, kes olid 31. detsembri 2013. aasta seisuga teenistuses, ette näha, et neid on võimalik nende teenistusülesannete ja vastutuse alusel määrata sellistele erinevat liiki ametikohtadele nagu „administraator“, „ülemineku‑administraator“, „ülemineku‑vanemadministraator“, „nõunik või samaväärne“ ja „üksuse juhataja või samaväärne“, võttes arvesse nende vastutuse taset ja olemust. Ametikoha „vanemassistent“ loomisel lähtutakse ka samast loogikast. Ent kuna kõnealuste tegevusüksuste olukorrad ei ole samaväärsed, ei pidanud liidu seadusandja nägema assistentide tegevusüksuse puhul ette võimalust ametikohtade erandlikuks liigitamiseks, mis on sätestatud uute personalieeskirjade XIII lisa artikli 30 lõikes 3 ja mille aluseks on „erikohustuste“ täitmine teatavate administraatorite poolt, kes määrati ametikohale sel viisil enne 31. detsembrit 2015.
Teiseks võis liidu seadusandja samuti ette näha üleminekukorra, nagu on sätestatud uute personalieeskirjade XIII lisa artikli 30 lõigetes 5–10, üksnes palgaastmete AD 12 ja AD 13 administraatorite jaoks sellele tegevusüksusele omastest kaalutlustest lähtudes. Siinjuures võis ta eelkõige, nagu väidab nõukogu, võtta arvesse asjaolu, et eelmine personalieeskirjade reform mõjutas kõige rohkem seda tegevusüksust.
Vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, ei saanud nad mingil juhul töölevõtmisel tugineda õiguspärasele ootusele, et nende teenistuskäik peab tingimata hõlmama palgaastmetele AST 10 või AST 11 vastavat palgatõusu. Lisaks ei saa nad nõuda, et liidu seadusandja võtaks vastu üleminekukorra, mis on nende individuaalsele olukorrale konkreetselt kohaldatav.
Eeltoodut arvestades tuleb teine väide tagasi lükata.
Kolmas väide, mille kohaselt on rikutud personalieeskirjade artiklit 45 ja tehtud ilmne hindamisviga
Hagejad tuginevad teise võimalusena esitatud kolmanda väite põhjendamiseks „personalieeskirjade artikli 45 rikkumisele ja ilmsele hindamisveale“, mis sisuliselt puudutab liidu seadusandja vastu võetud määruse nr 1023/2013 põhjenduse 19 vaidlustamist. Nad väidavad sellega seoses, et kuna personalieeskirjade artiklis 45 ette nähtud edutamise menetluse põhiolemust nimetatud määrusega ei muudetud, oli liidu seadusandja kohustatud järgima selle süsteemi aluspõhimõtteid ega võinud seega hagejaid kõrgemale palgaastmele jõudmiseks nende teenete võrdlevast hindamisest kõrvale jätta. Järelikult on põhjendus 19 personalieeskirjade artikliga 45 vastuolus.
Komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, palub selle väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Sellega seoses olgu meenutatud, et liidu seadusandja võib ELTL artikli 336 alusel vastuvõetavate määrustega personalieeskirju igal ajal muuta (vt 23. aprilli 2015. aasta kohtumäärus Bensai vs. komisjon,
F‑131/14
,
EU:F:2015:34
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Kui ta otsustab seda teha, ei saa talle aga ette heita personalieeskirjade eiramist, sest tema on personalieeskirjad ja selle muudatused vastu võtnud organ ning nendel eeskirjadel ei ole tema suhtes sellist õiguslikku siduvust nagu kõrgema õigusjõuga normidel, nagu aluslepingul.
Peale selle, isegi kui oletada, et kolmandat väidet võib pidada määruse nr 1023/2013 põhjenduse 19 suhtes esitatud õigusvastasuse väiteks ja see on vastuvõetav, kuigi kohtupraktika kohaselt ei saa ainult põhjenduse peale tühistamishagi esitada (17. septembri 2014. aasta kohtumäärus Afepadi jt vs. komisjon,
T‑354/12
, ei avaldata,
EU:T:2014:798
, punkt
), tuleb seega igal juhul sedastada, et just nimelt nii asjaomase põhjenduse kui ka uute personalieeskirjade artikli 45 ja XIII lisa artikli 31 vastuvõtmisega soovis liidu seadusandja selgelt 2004. aasta personalieeskirjade artikli 45 kohast edutamise menetlust muuta ja jätta see kohaldamata palgaastme AST 9 ametnike suhtes, kellel ei ole edaspidi võimalik jõuda palgaastmele AST 10 muu kui sellele palgaastmele vastavale vanemassistendi ametikohale ametisse nimetamise menetluse tulemusena personalieeskirjade artikli 4 ja artikli 29 lõike 1 alusel. Vastupidi hagejate poolt väidetule lisas liidu seadusandja sellega seoses uute personalieeskirjade artiklisse 45 uue lause, et välistada selle menetluse kohaldamine olukordades, milles on hagejad ja milles ametnikud on jõudnud kõrgeimale palgaastmele, mis seda liiki ametikohal, kus nad töötavad, on ette nähtud.
Seega tuleb kolmas väide tagasi lükata.
Neljas väide, et on rikutud põhjendamiskohustust
Neljandas väites, mis on esitatud teise võimalusena, heidavad hagejad komisjonile ette, et ta ei täitnud põhjendamiskohustust, kuna ta ei ole täiendavalt määruse nr 1023/2013 põhjendustes 17–19 liidu seadusandja selgitustele täpsemalt põhjendanud, miks neid ei loeta kõrgeima vastutusega ametnikeks ja miks on neid edaspidi võimalik palgaastmele AST 10 edutada üksnes personalieeskirjade artiklis 4 ja artikli 29 lõikes 1 sätestatud ametisse nimetamise menetluse alusel.
Komisjon, keda toetavad parlament ja nõukogu, palub selle väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Siinkohal olgu meenutatud, et personalieeskirjade artikli 25 teises lõigus sätestatud sellise põhjendamiskohustuse eesmärk, mis üksnes kordab ELTL artiklis 296 sätestatud üldist põhjendamiskohustust, on esiteks pakkuda asjaomasele isikule piisav selgitus, võimaldamaks isikul hinnata tema huve kahjustava akti põhjendatust ja esitada hagi liidu kohtule, ning teiseks võimaldada viimasel kontrollida selle akti õiguspärasust. Sellest järeldub, et põhjendused tuleb asjaomasele isikule üldjuhul edastada tema huve kahjustava aktiga samal ajal ning nende puudumist ei saa parandada sellega, kui asjaomane isik saab akti põhjendustest teada liidu kohtus toimuva menetluse käigus (26. novembri 1981. aasta kohtuotsus Michel vs. parlament,
195/80
,
EU:C:1981:284
, punkt
, ning 28. veebruari 2008. aasta kohtuotsus Neirinck vs. komisjon,
C‑17/07 P
,
EU:C:2008:134
, punkt
).
Neid põhimõtteid tuleb aga kohaldada, arvestades kohtueelse menetluse arenevat olemust, mille kohaselt moodustavad halduskaebus ja selle sõnaselge või vaikimisi rahuldamata jätmine lahutamatu osa keerulisest menetlusest, ning institutsiooni lõplikku seisukohta kinnitava akti väljatöötamine lõpeb sel ajal, kui võetakse vastu ametisse nimetava asutuse vastus teenistuja kaebusele (21. mai 2014. aasta kohtuotsus Mocová vs. komisjon,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
, punktid
,
ja
).
Selles kontekstis on Üldkohus rõhutanud, et täiendavad põhjendused kaebuse rahuldamata jätmise otsustamise staadiumis vastavad personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 eesmärgile, mille kohaselt kaebuse kohta tehtud otsus ise on põhjendatud. See säte eeldab nimelt tingimata, et kaebuse kohta otsust tegev asutus ei oleks seotud ainult kaebuse esemeks oleva otsuse põhjendustega, mis võivad olla ebapiisavad või üldse puududa (7. juuli 2011. aasta kohtuotsus Longinidis vs. Cedefop,
T‑283/08 P
,
EU:T:2011:338
, punkt
, ning 21. mai 2014. aasta kohtuotsus Mocová vs. komisjon,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
, punkt
).
Käesolevas asjas ei ole ametisse nimetava asutuse eraldi põhjendust vaidlustatud otsustele lisatud. Viimane sisuliselt üksnes kohaldas personalieeskirjade sätteid, mis jõustusid hiljuti, 1. jaanuaril 2014 ja mille kohaselt tuli hagejad määrata ülemineku‑assistendi ametikohale, tehes selleks nende isikutoimikus, mida peetakse SysPer 2 süsteemis, alates sellest kuupäevast muudatuse.
Hagejatele antud vastuses selgitas aga ametisse nimetav asutus, et ta tegi sellise toimingu liidu seadusandja kehtestatud personalieeskirjade sätete rakendamiseks, ilma et tal oleks sellega seoses kaalutlusõigust, ning ta esitas hagejatele üksikasjaliku selgituse 2014. aastal jõustunud personalieeskirjade reformi rakendamise küsimuste ja korra kohta. Ametisse nimetava asutuse kui organi, kes tegi ilma kaalutlusõiguseta vastu võetud vaidlustatud otsused, seesugused selgitused on personalieeskirjade artikli 25 teises lõigus talle ette nähtud põhjendamiskohustust arvestades piisavad.
Kuivõrd hagejad soovivad käesoleva väitega heita liidu seadusandjale ette ELTL artikli 296 kohase põhjendamiskohustuse rikkumist, on konkreetselt seoses määruse nr 1023/2013 põhjendustega 17–19 asutud varem seisukohale, et uute personalieeskirjade artikli 45 ning I ja XIII lisa muudatused, mis käsitlevad töötajate karjääristruktuuri, kajastavad selgelt ja ühemõtteliselt parlamendi ja nõukogu kaalutlusi ning võimaldavad hagejatel mõista võetud meetme põhjendusi ja Üldkohtul oma kontrolli teostada (vt selle kohta 15. septembri 2016. aasta kohtuotsus U4U jt vs. parlament ja nõukogu,
T‑17/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:489
, punktid
ja
).
Lisaks ilmneb selgelt uutest personalieeskirjadest, et ainult juhul, kui ametisse nimetav asutus otsustab oma vajadustest lähtudes luua vanemassistendi ametikohti või täita seda liiki vabad ametikohad, on palgaastme AST 9 ametnikel võimalus personalieeskirjade artikli 4 ja artikli 29 kohaselt näidata oma huvi seda liiki ametikohal töötamise vastu ning olla asjakohasel juhul ametisse nimetava asutuse poolt sellisel ametikohal töötamiseks palgaastme AST 10 ametikohale edutamise teel välja valitud.
Eelnevatest kaalutlustest järeldub, et neljas väide tuleb tagasi lükata. Seega tuleb hagi tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna kohtuotsus on tehtud hagejate kahjuks, jäetakse kohtukulud vastavalt komisjoni nõuetele hagejate kanda.
Kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt kannavad menetlusse astuvad institutsioonid ise oma kohtukulud.
Parlament ja nõukogu peavad seega oma kohtukulud ise kandma.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (esimene koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja GQ‑lt ja teistelt Euroopa Komisjoni ametnikelt, kelle nimed on toodud lisas.

3.
Euroopa Parlament ja Euroopa Liidu Nõukogu kannavad ise oma kohtukulud.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 14. detsembril 2018 Luxembourgis.
kohtusekretär
E. Coulon
koja president
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.
(
)	Teiste Euroopa Komisjoni ametnike nimekiri lisatakse vaid pooltele teatavaks tehtavale versioonile.