CELEX: 62019TJ0854
EU-varemærker
ugyldighedssag
EU-ordmærket MONTANA
absolut registreringshindring
beskrivende karakter
artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning (EF) nr. 207/2009 [nu artikel 7, stk. 1, litra c), i forordning (EU) 2017/1001]
ret til kontradiktion
artikel 94, stk. 1, i forordning 2017/1001
prøvelse ex officio af de faktiske omstændigheder
tilladelse af beviser fremlagt for første gang for appelkammeret
artikel 95, stk. 1 og 2, i forordning 2017/1001

)
[
udelades
]
Parternes påstande
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres.
–
Ugyldighedsbegæringen tages til følge, og det anfægtede varemærke erklæres ugyldigt for de omhandlede varer og tjenesteydelser.
–
EUIPO og intervenienten tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder de omkostninger, som er afholdt i forbindelse med sagen for appelkammeret.
Under retsmødet erklærede sagsøgeren, at selskabet frafaldt sin anden påstand, hvilket blev tilført retsbogen.
EUIPO har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Intervenienten har nedlagt påstand om, at EUIPO frifindes.
Retlige bemærkninger
[
udelades
]
Det første anbringende om tilsidesættelse af artikel 95, stk. 1 og 2, i forordning 2017/1001
Sagsøgeren har med det første anbringende i det væsentlige foreholdt appelkammeret dels, at det tillod beviser, som intervenienten havde fremlagt for sent, jf. artikel 95, stk. 2, i forordning 2017/1001, dels at det ex officio prøvede visse faktiske omstændigheder i strid med artikel 95, stk. 1, i forordning 2017/1001. Det første anbringende kan derfor opdeles i to særskilte klagepunkter om tilsidesættelse af de to ovennævnte bestemmelser.
Det første klagepunkt i det første anbringende om tilsidesættelse af artikel 95, stk. 2, i forordning 2017/1001
[
udelades
]
Artikel 95, stk. 2, i forordning 2017/1001 bestemmer, at EUIPO »kan se bort fra kendsgerninger og beviser, som ikke er påberåbt eller fremført rettidigt af de pågældende parter«.
Det følger af ordlyden af artikel 95, stk. 2, i forordning 2017/1001, at parternes fremlæggelse af kendsgerninger og beviser som udgangspunkt, og medmindre andet er fastsat, fortsat er mulig efter udløbet af de frister, som en sådan fremlæggelse er underlagt ved anvendelse af bestemmelserne i samme forordning, og at det på ingen måde er forbudt for EUIPO at tage hensyn til kendsgerninger og beviser, som således er påberåbt eller fremført for sent (dom af 13.3.2007, KHIM mod Kaul,
C-29/05 P
,
EU:C:2007:162
, præmis
, af 19.4.2018, EUIPO mod Group,
C-478/16 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2018:268
, præmis
, og af 21.3.2019, Pan mod EUIPO – Entertainment One UK (TOBBIA),
T-777/17
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2019:180
, præmis
).
Ved at præcisere, at EUIPO i sådanne tilfælde »kan« beslutte at se bort fra sådanne beviser, giver artikel 95, stk. 2, i forordning 2017/1001 således EUIPO en vid skønsmargen med hensyn til at afgøre – med en begrundelse herfor – om der skal tages hensyn til disse (jf. i denne retning dom af 13.3.2007, KHIM mod Kaul,
C-29/05 P
,
EU:C:2007:162
, præmis
, af 24.1.2018, EUIPO mod European Food,
C-634/16 P
,
EU:C:2018:30
, præmis
, og af 21.3.2019, TOBBIA,
T-777/17
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2019:180
, præmis
).
I øvrigt opstiller artikel 27, stk. 4, i forordning 2018/625 rammerne for udøvelsen af den skønsbeføjelse, som er fastsat i artikel 95, stk. 2, i forordning 2017/1001, vedrørende kendsgerninger og beviser, der er fremlagt for første gang for appelkammeret. Denne bestemmelse fastsætter således følgende:
»I overensstemmelse med artikel 95, stk. 2, i forordning [2017/1001] kan appelkammeret acceptere kendsgerninger og beviser, der er fremlagt for første gang for det, såfremt disse kendsgerninger og beviser opfylder følgende krav:
a)
[d]e ser umiddelbart ud til at være relevante for sagens udfald, og […]
b)
de har ikke været forelagt rettidigt af gyldige grunde, navnlig hvis de blot supplerer relevante kendsgerninger og beviser, der allerede var blevet indgivet rettidigt, eller indgives til at bestride konstateringer, der er foretaget eller behandlet i første instans af egen drift i den påklagede afgørelse.«
[
udelades
]
Det andet klagepunkt i det første anbringende om tilsidesættelse af artikel 95, stk. 1, i forordning 2017/1001
Sagsøgeren har gjort gældende, at EUIPO i henhold til artikel 95, stk. 1, i forordning 2017/1001 i sager vedrørende absolutte registreringshindringer skal begrænse sin behandling til de grunde og argumenter, der er fremsat af parterne. Et EU-varemærke, som er blevet registreret, nyder godt af en gyldighedsformodning, og det tilkommer den person, der har indgivet ugyldighedsbegæringen, at påberåbe sig de konkrete forhold for EUIPO, som rejser tvivl om mærkets gyldighed.
Sagsøgeren er derfor af den opfattelse, at appelkammeret ikke havde ret til at basere sig på sine egne faktuelle konstateringer. I den anfægtede afgørelse støttede appelkammeret sig imidlertid på »yderligere faktiske omstændigheder«, som ikke var blevet påberåbt af parterne.
Ifølge sagsøgeren vedrører disse omstændigheder for det første staten Montanas befolkning (den anfægtede afgørelses punkt 29), for det andet andre turistområders popularitet, såsom staten Californien og staten Florida (den anfægtede afgørelses punkt 31), for det tredje henvisningen til udtryk knyttet til ordet »montana« på visse europæiske sprog, og dette ords associering med den schweiziske kommune Crans-Montana (den anfægtede afgørelses punkt 32 og 33), for det fjerde procentdelen af skov på De Forenede Staters område og på visse EU-medlemsstaters område (den anfægtede afgørelses punkt 42 og 43) og for det femte oplysningerne fra encyklopædien
Britannica
vedrørende staten Montanas vegetation og økonomi (den anfægtede afgørelses punkt 40, 51 og 52).
EUIPO og intervenienten har bestridt sagsøgerens argumentation.
Ifølge fast retspraksis skal undersøgerne ved EUIPO og – i forbindelse med klage – appelkamrene ved EUIPO i henhold til artikel 95, stk. 1, i forordning 2017/1001 i forbindelse med prøvelsen af de absolutte registreringshindringer foretage en ex officio-prøvelse af de faktiske omstændigheder med henblik på at afgøre, om det varemærke, der er søgt registreret, er omfattet af en af de absolutte registreringshindringer i forordningens artikel 7. Det følger heraf, at de kompetente instanser ved EUIPO kan være foranlediget til at støtte deres afgørelser på faktiske forhold, som ikke er blevet påberåbt af ansøgeren (jf. i denne retning dom af 29.3.2019, All Star mod EUIPO – Carrefour Hypermarchés (Formen på en skosål),
T-611/17
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2019:210
, præmis
, og af 10.6.2020, Louis Vuitton Malletier mod EUIPO – Wisniewski (Gengivelse af et skakternmønster),
T-105/19
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2020:258
, præmis
).
Ikke desto mindre er appelkammeret i forbindelse med en ugyldighedssag støttet på en absolut registreringshindring ikke forpligtet til på ny at foretage den ex officio-prøvelse af de relevante faktiske omstændigheder, som blev udført af de kompetente instanser ved EUIPO i forbindelse med registreringen. Det fremgår nemlig af bestemmelserne i artikel 59 og 62 i forordning 2017/1001, at EU-varemærket anses for gyldigt, indtil EUIPO efter en ugyldighedssag erklærer det ugyldigt. Der er således en formodning for varemærkets gyldighed, hvilket er en logisk konsekvens af den kontrol, som EUIPO har foretaget i forbindelse med prøvelsen af en registreringsansøgning (jf. i denne retning dom af 29.3.2019, Formen på en skosål,
T-611/17
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2019:210
, præmis
, og af 10.6.2020, Gengivelse af et skakternmønster,
T-105/19
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2020:258
, præmis
).
Denne gyldighedsformodning begrænser EUIPO’s forpligtelse til i overensstemmelse med artikel 95, stk. 1, første punktum, i forordning 2017/1001 at foretage en prøvelse ex officio af de relevante faktiske omstændigheder, der vil kunne foranledige EUIPO til at anvende de absolutte registreringshindringer ved den prøvelse af en ansøgning om et EU-varemærke, der i forbindelse med proceduren for registrering af dette varemærke foretages af undersøgerne og – i forbindelse med klage – af appelkamrene. Når der inden for rammerne af en ugyldighedssag støttet på en absolut registreringshindring foreligger en formodning for, at det registrerede EU-varemærke er gyldigt, påhviler det den person, der har indgivet ugyldighedsbegæringen, for EUIPO at påberåbe sig de konkrete forhold, der rejser tvivl om dets gyldighed. I henhold til det andet punktum i artikel 95, stk. 1, i forordning 2017/1001, som bekræfter Rettens tidligere praksis (dom af 13.9.2013, Fürstlich Castell’sches Domänenamt mod KHIM – Castel Frères (CASTEL),
T-320/10
,
EU:T:2013:424
, præmis
), skal EUIPO således i ugyldighedsager, jf. artikel 59, begrænse sin behandling til de grunde og argumenter, der er fremsat af parterne (jf. dom af 10.6.2020, Gengivelse af et skakternmønster,
T-105/19
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2020:258
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Selv om denne formodning for registreringens gyldighed begrænser EUIPO’s forpligtelse til at foretage en prøvelse af de relevante faktiske omstændigheder, forhindrer den dermed ikke – navnlig hvad angår de forhold, som den part, der bestrider det anfægtede varemærkes gyldighed, har anført – EUIPO i at støtte sig på velkendte kendsgerninger (jf. i denne retning dom af 29.3.2019, Formen på en skosål,
T-611/17
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2019:210
, præmis
, og af 10.6.2020, Gengivelse af et skakternmønster,
T-105/19
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2020:258
, præmis
).
Selv om EUIPO i ugyldighedssager, der er støttet på en absolut registreringshindring, i øvrigt skal begrænse sin behandling til de grunde og argumenter, der er fremsat af parterne, indebærer dette ikke, at appelkammeret ikke i forbindelse med sin egen bedømmelse af de faktiske omstændigheder, argumenter og beviser, der er fremført af indgiveren af begæringen om ugyldighed, kan nå til en anden konklusion end den, som sidstnævnte har forfægtet (jf. i denne retning dom af 24.10.2019, Rubik’s Brand mod EUIPO – Simba Toys (Formen på en terning, hvis overflader har et gittermønster),
T-601/17
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2019:765
, præmis
). I denne henseende følger det endvidere af artikel 71, stk. 1, i forordning 2017/1001, at appelkammeret som følge af den klage, som er forelagt det, kan udøve de samme kompetencer som den instans, der har truffet den anfægtede afgørelse, og derfor i den forbindelse skal foretage en ny og fuldstændig behandling af klagens realitet, såvel retligt som faktisk (jf. i denne retning dom af 13.3.2007, KHIM mod Kaul,
C-29/05 P
,
EU:C:2007:162
, præmis
, af 4.3.2020, Tulliallan Burlington mod EUIPO,
C-155/18 P – C-158/18 P
,
EU:C:2020:151
, præmis
, og af 28.3.2019, Robert Bosch mod EUIPO (Simply. Connected.),
T-251/17 og T-252/17
,
EU:T:2019:202
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at tvisten indgår i en ugyldighedssag, der er støttet på en absolut ugyldighedsgrund. Appelkammeret skulle derfor foretage en prøvelse, der var begrænset til de grunde og argumenter, som var fremført af parterne, idet appelkammeret dog kunne tage hensyn til velkendte kendsgerninger.
Det kan imidlertid ikke fastslås, at appelkammeret overtrådte grænserne for sin prøvelse i strid med artikel 95, stk. 1, i forordning 2017/1001.
Det skal nemlig bemærkes, at appelkammeret kun undersøgte, om netop den absolutte registreringshindring, som sagsøgeren havde påberåbt sig, kunne medføre, at det anfægtede varemærke skulle erklæres ugyldigt.
[
udelades
]
Desuden fandt appelkammeret ved den anfægtede afgørelse, at mærket MONTANA var blevet gyldigt registreret, hvilket bekræftede dets gyldighed.
Appelkammeret prøvede derfor ikke ex officio relevante faktiske omstændigheder, der kunne have foranlediget det til at anvende andre absolutte registreringshindringer, som kunne rejse tvivl om gyldigheden af det anfægtede varemærke, i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i præmis 40 ovenfor.
Desuden kan sagsøgeren ikke hævde, at appelkammeret ved sin bedømmelse af den omhandlede absolutte registreringshindring foretog en ex officio-prøvelse af visse »yderligere faktiske omstændigheder« (jf. præmis 35 og 36 ovenfor).
Det bemærkes nemlig, at appelkammerets konstateringer, jf. præmis 36 ovenfor, indgår i dets bedømmelse af de forhold, som sagsøgeren havde fremført til støtte for ugyldighedsbegæringen, og af begrundelsen i annullationsafdelingens afgørelse. De tager sigte på at sætte de faktiske omstændigheder, beviser og argumenter, som sagsøgeren havde fremført i ugyldighedsbegæringen, og som appelkammeret anså for at være unøjagtige eller af utilstrækkelig bevisværdi, i perspektiv, og på at imødegå de konklusioner, som annullationsafdelingen var nået frem til, da den tog ugyldighedsbegæringen til følge.
[
udelades
]
Det følger heraf, at appelkammerets konstateringer i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i præmis 42 ovenfor, blot afspejler, at appelkammeret foretog en ny og fuldstændig behandling af klagens realitet, såvel retligt som faktisk, hvorefter det nåede frem til et andet resultat end det, sagsøgeren ønskede.
Det følger af det ovenstående, at det andet klagepunkt i det første anbringende skal forkastes, og dermed skal det første anbringende forkastes i sin helhed.
[
udelades
]

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling):

1)
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) frifindes.

2)
Franz Schröder GmbH & Co. KG bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, der er afholdt af EUIPO.

3)
RDS Design ApS bærer sine egne omkostninger.

Collins
Kreuschitz
De Baere
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 2. juni 2021.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
) – Der gengives kun de præmisser i nærværende dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.