CELEX: 62016CJ0452
Præjudiciel forelæggelse
præjudiciel hasteprocedure
politisamarbejde og retligt samarbejde i straffesager
europæisk arrestordre
rammeafgørelse 2002/584/RIA
artikel 1, stk. 1
begrebet »retsafgørelse«
artikel 6, stk. 1
begrebet »udstedende judiciel[…] myndighed«
europæisk arrestordre udstedt af Rikspolisstyrelsen (rigspolitistyrelsen, Sverige) med henblik på fuldbyrdelsen af en frihedsstraf

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 1, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (
EFT 2002, L 190, s. 1
), som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009 (
EUT 2009, L 81, s. 24
, herefter »rammeafgørelsen«).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med fuldbyrdelsen i Nederlandene af en europæisk arrestordre udstedt af Rikspolisstyrelsen (rigspolitistyrelsen, Sverige) (herefter »den svenske rigspolitistyrelse«) mod Krzysztof Marek Poltorak med henblik på fuldbyrdelsen af en frihedsstraf på et år og tre måneder i Sverige.
Retsforskrifter
EU-retten
Femte til niende betragtning til rammeafgørelsen har følgende ordlyd:
»(5)
Den Europæiske Unions erklærede mål at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed har skabt et ønske om at afskaffe udlevering mellem medlemsstaterne og indføre en ordning for overgivelse mellem judicielle myndigheder. Endvidere vil indførelsen af en ny forenklet ordning for overgivelse af dømte eller mistænkte personer med henblik på straffuldbyrdelse eller retsforfølgning gøre det muligt at mindske den kompleksitet og den risiko for forsinkelser, der er en følge af de nuværende udleveringsprocedurer. De traditionelle samarbejdsrelationer, som hidtil har bestået mellem medlemsstaterne, bør erstattes med en ordning med fri bevægelighed for afgørelser på det strafferetlige område, både afgørelser før domsafsigelsen og endelige afgørelser, i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
(6)
Den europæiske arrestordre, som denne rammeafgørelse omhandler, er den første udmøntning på det strafferetlige område af princippet om gensidig anerkendelse, som Det Europæiske Råd har udråbt til en »hjørnesten« i det retlige samarbejde.
(7)
Da målet at erstatte det multilaterale udleveringssystem, der bygger på den europæiske udleveringskonvention af 13. december 1957, ikke i tilstrækkelig grad kan opfyldes af medlemsstaterne, hvis de handler enkeltvis, og derfor bedre kan gennemføres på EU-plan, kan Rådet træffe foranstaltninger i overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet, jf. artikel 2 [EU] og artikel 5 [EF]. I overensstemmelse med proportionalitetsprincippet, jf. sidstnævnte artikel, er denne rammeafgørelse ikke mere vidtgående end, hvad der er nødvendigt for at nå disse mål.
(8)
Afgørelser om fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre skal underkastes tilstrækkelig kontrol, hvilket betyder, at en judiciel myndighed i den medlemsstat, hvor den eftersøgte er blevet anholdt, skal træffe afgørelse om den pågældendes overgivelse.
(9)
De centrale myndigheders rolle i fuldbyrdelsen af en europæisk arrestordre skal begrænses til praktisk og administrativ bistand.«
Rammeafgørelsens artikel 1 med overskriften »Definition af og pligten til at fuldbyrde en europæisk arrestordre« fastsætter:
»1.   Den europæiske arrestordre er en retsafgørelse truffet af en medlemsstat med det formål, at en anden medlemsstat anholder og overgiver en eftersøgt person med henblik på strafforfølgning eller fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning.
2.   Medlemsstaterne fuldbyrder enhver europæisk arrestordre på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse og i overensstemmelse med bestemmelserne i denne rammeafgørelse.
[…]«
Rammeafgørelsens artikel 3, 4 og 4a opregner de obligatoriske og fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre. Rammeafgørelsens artikel 5 fastsætter de garantier, som den udstedende medlemsstat skal give i særlige tilfælde.
Rammeafgørelsens artikel 6 med overskriften »Fastlæggelse af kompetente judicielle myndigheder« har følgende ordlyd:
»1.   Den udstedende judicielle myndighed er den judicielle myndighed i den udstedende medlemsstat, der i henhold til denne medlemsstats lovgivning er kompetent til at udstede en europæisk arrestordre.
2.   Den fuldbyrdende judicielle myndighed er den judicielle myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat, der i henhold til denne medlemsstats lovgivning er kompetent til at fuldbyrde en europæisk arrestordre.
3.   Hver medlemsstat underretter Generalsekretariatet for Rådet om, hvilken judiciel myndighed der er kompetent efter dens nationale lovgivning.«
Rammeafgørelsens artikel 7 med overskriften »Anvendelse af den centrale myndighed« bestemmer:
»1.   Hver medlemsstat kan udpege en central myndighed eller, hvis det er foreskrevet i dens retssystem, flere centrale myndigheder til at bistå de kompetente judicielle myndigheder.
2.   En medlemsstat kan, hvis det bliver nødvendigt på grund af dens retssystem, overdrage den administrative fremsendelse og modtagelse af europæiske arrestordrer samt al anden officiel korrespondance i den forbindelse til sin eller sine centrale myndigheder.
Medlemsstater, der ønsker at gøre brug af mulighederne i denne artikel, meddeler Generalsekretariatet for Rådet oplysninger om den eller de pågældende centrale myndigheder. Disse angivelser forpligter alle myndigheder i den udstedende medlemsstat.«
Nederlandsk ret
Overleveringswet (lov om overgivelse) gennemfører rammeafgørelsen i nederlandsk ret. Denne lovs artikel 1 har følgende ordlyd:
»I nærværende lov forstås ved:
[…]
b.
europæisk arrestordre: den skriftlige afgørelse fra en judiciel myndighed i en EU-medlemsstat med henblik på, at en judiciel myndighed i en anden medlemsstat anholder og overgiver en person
[…]
i.
udstedende judiciel myndighed: den judicielle myndighed i en EU-medlemsstat, der i henhold til national ret er kompetent til at udstede en europæisk arrestordre
[…]«
Artikel 5 i lov om overgivelse bestemmer:
»Overgivelse kan kun ske til de udstedende judicielle myndigheder i andre EU-medlemsstater under iagttagelse af bestemmelserne i nærværende lov eller de bestemmelser, der er vedtaget i henhold til denne lov.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Den 21. december 2012 idømte Göteborgs Tingsrätt (retten i første instans i Göteborg, Sverige) Krzysztof Marek Poltorak, der er polsk statsborger, en frihedsstraf på et år og tre måneder for grov legemsbeskadigelse. Den 30. juni 2014 udstedte den svenske rigspolitistyrelse en europæisk arrestordre mod Krzysztof Marek Poltorak med henblik på fuldbyrdelsen af denne straf i Sverige.
Med henblik på anholdelsen af Krzysztof Marek Poltorak og udleveringen af ham til de svenske myndigheder blev der fremsendt en anmodning til rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam, Nederlandene) i dennes egenskab af judiciel myndighed, der skal fuldbyrde den nævnte europæiske arrestordre.
Efter at have fremsendt en anmodning om oplysninger til de svenske myndigheder vedrørende den myndighed, der udstedte den nævnte europæiske arrestordre, modtog den nævnte ret oplysninger om bl.a. denne myndigheds opbygning, uafhængighed, funktionsmåde og kompetencer samt om den procedure og de kriterier, på grundlag af hvilke myndigheden beslutter at udstede europæiske arrestordrer med henblik på fuldbyrdelsen af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende foranstaltning.
Henset til disse oplysninger og til de forhold, der er indeholdt i Rådets evalueringsrapport af 21. oktober 2008 om national praksis vedrørende den europæiske arrestordre (Evaluation report on the fourth round of mutual evaluations – »the practical application of the European Arrest Warrant and corresponding surrender procedures between Member States«: Report on Sweden (9927/1/08 REV 2)), ønsker den forelæggende ret oplyst, om en europæisk arrestordre, der udstedes af en politimyndighed såsom det svenske rigspoliti, skal anses for at have været udstedt af en »judiciel[…] myndighed« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1, og om denne europæiske arrestordre følgelig udgør »en retsafgørelse« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 1, stk. 1.
I denne henseende ønsker den forelæggende ret oplyst, om begreberne »retsafgørelse« og »judiciel[…] myndighed« i rammeafgørelsens forstand skal fortolkes som selvstændige EU-retlige begreber, eller om det står medlemsstaterne frit at fastlægge betydningen og rækkevidden heraf.
For det tilfælde, at de nævnte begreber skal anses for at være selvstændige EU-retlige begreber, er den forelæggende ret af den opfattelse, at de indebærer, at den europæiske arrestordre skal udstedes af en myndighed, som har en vedtægt og beføjelser, der gør det muligt for den at yde en tilstrækkelig retsbeskyttelse på det trin, hvor den europæiske arrestordre bliver udstedt. I lyset af princippet om gensidig anerkendelse, hvorpå rammeafgørelsen er baseret, finder den nævnte ret, at en sådan myndighed skal være en domstol eller en anklagemyndighed, hvorved det således udelukkes, at den europæiske arrestordre kan udstedes af en politimyndighed.
For det tilfælde, at de nævnte begreber henhører under medlemsstaternes nationale ret, er den forelæggende ret af den opfattelse, at medlemsstaterne under udøvelse af deres skøn dog fortsat er forpligtet til at overholde EU-retten. Den har således henvist til de principper, som Domstolen har opstillet i præmis 46 og 47 i dom af 30. maj 2013, F. (
C-168/13 PPU
,
EU:C:2013:358
), for så vidt angår adgangen til effektive retsmidler i forbindelse med overgivelsesproceduren og i præmis 56 i dom af 1. juni 2016, Bob-Dogi (
C-241/15
,
EU:C:2016:385
), for så vidt angår den retsbeskyttelse, der skal være sikret på det trin, hvor den europæiske arrestordre udstedes.
På denne baggrund har rechtbank Amsterdam (retten i første instans i Amsterdam) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er udtrykket »judiciel myndighed« som omhandlet i [rammeafgørelsens] artikel 6, stk. 1, […] og udtrykket »retsafgørelse« som omhandlet i [rammeafgørelsens] artikel 1, stk. 1, […] selvstændige EU-retlige begreber?
2)
Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, på grundlag af hvilke kriterier kan det da afgøres, om en myndighed i den udstedende medlemsstat er en sådan »judiciel myndighed«, og en af denne myndighed udstedt europæisk arrestordre følgelig er en sådan »retsafgørelse«?
3)
Såfremt spørgsmål 1 besvares bekræftende, er [den svenske rigspolitistyrelse] da omfattet af begrebet »judiciel myndighed« som omhandlet i [rammeafgørelsens] artikel 6, stk. 1, […] og er en af denne myndighed udstedt europæisk arrestordre følgelig en »retsafgørelse« som omhandlet i [rammeafgørelsens] artikel 1, stk. 1 […]?
4)
Såfremt spørgsmål 1 besvares benægtende, er udpegelsen af en national politimyndighed som [den svenske rigspolitistyrelse] som udstedende judiciel myndighed i overensstemmelse med EU-retten?«
Om hasteproceduren
Den forelæggende ret har anmodet om, at nærværende præjudicielle forelæggelse undergives den præjudicielle hasteprocedure, der er fastsat i artikel 107 i Domstolens procesreglement.
Den forelæggende ret har til støtte for denne anmodning bl.a. påberåbt sig den omstændighed, at Krzysztof Marek Poltorak på nuværende tidspunkt er frihedsberøvet, mens han venter på sin faktiske overgivelse til de svenske myndigheder.
Det bemærkes for det første, at nærværende præjudicielle forelæggelse vedrører fortolkningen af rammeafgørelsen, der henhører under de områder, som er omhandlet i afsnit V i EUF-traktatens tredje del vedrørende et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Den kan følgelig undergives den præjudicielle hasteprocedure.
For det andet skal der i henhold til Domstolens praksis tages hensyn til den omstændighed, at den af hovedsagen berørte person på nuværende tidspunkt er frihedsberøvet, og at hans fortsatte frihedsberøvelse afhænger af løsningen af tvisten i hovedsagen (dom af 16.7.2015, Lanigan,
C-237/15 PPU
,
EU:C:2015:474
, præmis
). Den frihedsberøvelsesforanstaltning, som Krzysztof Marek Poltorak er genstand for, er nemlig ifølge den forelæggende rets forklaringer blevet anordnet i forbindelse med fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre, der er blevet udstedt mod den pågældende.
På denne baggrund har Domstolens Fjerde Afdeling den 31. august 2016 efter forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt generaladvokaten besluttet at efterkomme den forelæggende rets anmodning om, at nærværende præjudicielle forelæggelse undergives den præjudicielle hasteprocedure.
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første til det tredje spørgsmål
Med det første til det tredje spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om det i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1, fastsatte begreb »judiciel[…] myndighed« er et selvstændigt EU-retligt begreb, og om denne artikel 6, stk. 1, skal fortolkes således, at en politimyndighed som den i hovedsagen omhandlede er omfattet af begrebet »udstedende judiciel[…] myndighed« i denne bestemmelses forstand, således at en europæisk arrestordre, som denne myndighed udsteder med henblik på fuldbyrdelse af en dom om idømmelse af en frihedsstraf, kan anses for at være »en retsafgørelse« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 1, stk. 1.
Indledningsvis bemærkes, at rammeafgørelsen, således som det navnlig fremgår af dens artikel 1, stk. 1 og 2, og af femte og syvende betragtning hertil, har til formål at erstatte det multilaterale udleveringssystem, baseret på den europæiske udleveringskonvention af 13. december 1957, med en ordning for overgivelse mellem judicielle myndigheder af dømte eller mistænkte personer med henblik på straffuldbyrdelse eller retsforfølgning, og at denne ordning bygger på princippet om gensidig anerkendelse (dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru,
C-404/15 og C-659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Rammeafgørelsen har således med indførelsen af en ny forenklet og mere effektiv ordning for overgivelse af personer, der er dømt eller mistænkt for at have overtrådt straffelovgivningen, til formål at lette og fremskynde det retlige samarbejde med henblik på at bidrage til at gennemføre Unionens erklærede mål om at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed på grundlag af den høje grad af tillid, der skal være mellem medlemsstaterne (dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru,
C-404/15 og C-659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Både princippet om gensidig tillid mellem medlemsstaterne og princippet om gensidig anerkendelse er af grundlæggende betydning i EU-retten, idet de muliggør oprettelsen og bevarelsen af et område uden indre grænser. Mere specifikt pålægger princippet om gensidig tillid, bl.a. for så vidt angår et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed, hver af medlemsstaterne at lægge til grund, medmindre der er tale om helt særlige omstændigheder, at samtlige andre medlemsstater overholder EU-retten og navnlig de i denne ret anerkendte grundlæggende rettigheder (dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru,
C-404/15 og C-659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Princippet om gensidig anerkendelse, der udgør »hjørnestenen« i det retlige samarbejde, indebærer i medfør af rammeafgørelsens artikel 1, stk. 2, at medlemsstaterne i princippet har pligt til at fuldbyrde en europæisk arrestordre. Den fuldbyrdende judicielle myndighed kan således kun nægte at fuldbyrde en sådan arrestordre af de – udtømmende opregnede – obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse, som er fastsat i rammeafgørelsens artikel 3, eller fakultative grunde til at afslå fuldbyrdelse, som er fastsat i rammeafgørelsens artikel 4 og 4a. Desuden kan den europæiske arrestordres fuldbyrdelse kun underlægges de betingelser, der er udtømmende fastsat i rammeafgørelsens artikel 5 (dom af 5.4.2016, Aranyosi og Căldăraru,
C-404/15 og C-659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Det er dog kun europæiske arrestordrer som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 1, stk. 1, der skal fuldbyrdes i overensstemmelse med rammeafgørelsens bestemmelser. Det fremgår af rammeafgørelsens artikel 1, stk. 1, at en europæisk arrestordre er »en retsafgørelse«, hvilket forudsætter, at den er udstedt af en »judiciel[…] myndighed« som omhandlet i dennes artikel 6, stk. 1.
Det fremgår af sidstnævnte bestemmelse, at den udstedende judicielle myndighed er den judicielle myndighed i den udstedende medlemsstat, der i henhold til denne medlemsstats lovgivning er kompetent til at udstede en europæisk arrestordre.
Selv om rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1, i overensstemmelse med princippet om medlemsstaternes procesautonomi henviser til medlemsstaternes lovgivning, skal det bemærkes, at denne henvisning begrænser sig til udpegelsen af den judicielle myndighed, der er kompetent til at udstede en europæisk arrestordre. Henvisningen vedrører derfor ikke definitionen af selve begrebet »judiciel[…] myndighed«.
Under disse omstændigheder kan betydningen og rækkevidden af begrebet »judiciel[…] myndighed« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1, ikke overlades til hver medlemsstats skøn (jf. analogt dom af 17.7.2008, Kozłowski,
C-66/08
,
EU:C:2008:437
, præmis
, og af 16.11.2010, Mantello,
C-261/09
,
EU:C:2010:683
, præmis
).
Det følger heraf, at det i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1, indeholdte begreb »judiciel[…] myndighed« kræver en selvstændig og ensartet fortolkning i hele Unionen, der i overensstemmelse med Domstolens faste praksis skal anlægges under hensyntagen til bestemmelsens ordlyd, til den sammenhæng, hvori bestemmelsen indgår, og til det med rammeafgørelsen forfulgte mål (jf. analogt dom af 28.7.2016, JZ,
C-294/16 PPU
,
EU:C:2016:610
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad således angår ordlyden af rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1, skal det bemærkes, at det i denne bestemmelse indeholdte begreb »judiciel[…] myndighed« ikke begrænser sig til alene at udpege domstolene i en medlemsstat, men mere generelt gør det muligt at udstrække det til at omfatte de myndigheder, som i henhold til den pågældende nationale retsorden skal deltage i forvaltningen af retsplejen.
Det bemærkes ikke desto mindre, at det i den nævnte bestemmelse omhandlede begreb »judiciel[…] myndighed« ikke kan fortolkes således, at det også kan udstrækkes til at omfatte en medlemsstats politimyndigheder.
For det første vedrører ordet »judiciel[…]« efter sin sædvanlige betydning ikke politimyndigheder. Ordet henviser nemlig til retsvæsenet, der i overensstemmelse med det princip om magtens deling, som er kendetegnende for en retsstats funktionsmåde, skal adskilles fra den udøvende magt, således som generaladvokaten har anført i punkt 39 i forslaget til afgørelse. Ved judicielle myndigheder forstås således traditionelt de myndigheder, der deltager i retsplejen, i modsætning til bl.a. administrative myndigheder eller politimyndigheder, hvilke henhører under den udøvende magt.
For det andet bekræfter den sammenhæng, hvori rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1, indgår, denne fortolkning af bestemmelsens ordlyd.
For det første skal der sondres mellem det retlige samarbejde i straffesager, således som det var fastsat i artikel 31 EU, og politisamarbejdet, således som det var fastsat i artikel 30 EU.
For det andet skal begrebet »judiciel[…] myndighed« i rammeafgørelsens kontekst forstås således, at det omfatter de myndigheder, der deltager i forvaltningen af medlemsstaternes strafferetspleje, hvorved politimyndigheder er udelukket.
I denne henseende har Domstolen fastslået, at enhver overgivelsesprocedure mellem medlemsstaterne, der er fastsat i rammeafgørelsen, i overensstemmelse hermed udføres under retligt tilsyn, således at afgørelserne om europæiske arrestordrer nyder alle de for denne type afgørelser passende garantier (jf. i denne retning dom af 30.5.2013, F.,
C-168/13 PPU
,
EU:C:2013:358
, præmis
og
).
Navnlig fremgår det af ottende betragtning til rammeafgørelsen, at afgørelser om fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre skal underkastes tilstrækkelig kontrol, hvilket betyder, at en judiciel myndighed i den medlemsstat, hvor den eftersøgte er blevet anholdt, skal træffe afgørelse om den pågældendes overgivelse. Rammeafgørelsens artikel 6 bestemmer desuden, at ikke alene denne afgørelse, men ligeledes afgørelsen om udstedelsen af en sådan ordre, skal træffes af en judiciel myndighed. En judiciel myndigheds indgriben er ligeledes påkrævet i andre faser af overgivelsesproceduren, såsom afhøringen af den eftersøgte person og afgørelsen om opretholdelse af frihedsberøvelsen af en person eller om midlertidig overførsel af denne (jf. i denne retning dom af 30.5.2013, F.,
C-168/13 PPU
,
EU:C:2013:358
, præmis
).
I denne sammenhæng gør rammeafgørelsens artikel 7 det muligt for medlemsstaterne, under iagttagelse af de i denne bestemmelse fastsatte betingelser, og hvis det bliver nødvendigt på grund af deres retssystem, at gøre brug af en ikke-judiciel myndighed, nemlig en central myndighed, for så vidt angår fremsendelse og modtagelse af europæiske arrestordrer.
Selv om en medlemsstats centrale politimyndigheder kan være omfattet af begrebet »central myndighed« i denne artikels forstand, fremgår det imidlertid ikke desto mindre af artiklen, sammenholdt med niende betragtning til rammeafgørelsen, at et indgreb fra en sådan central myndighed er begrænset til praktisk og administrativ bistand til de kompetente judicielle myndigheder. Den i rammeafgørelsens artikel 7 fastsatte mulighed kan således ikke udvides så meget, at det bliver muligt for medlemsstaterne at erstatte de kompetente judicielle myndigheder med denne centrale myndighed for så vidt angår afgørelsen om udstedelse af en europæisk arrestordre.
For det tredje bemærkes, at en fortolkning af rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1, hvorefter denne bestemmelse ligeledes omfatter politimyndigheder, ville være i strid med de mål, der forfølges med denne, og som er anført i denne doms præmis 24-27.
Det i rammeafgørelsens artikel 1, stk. 2, fastsatte princip om gensidig anerkendelse, hvorefter den fuldbyrdende judicielle myndighed har pligt til at fuldbyrde den arrestordre, som er udstedt af den udstedende judicielle myndighed, hviler nemlig på den forudsætning, at en judiciel myndighed er grebet ind forud for fuldbyrdelsen af den europæiske arrestordre med henblik på at foretage en retsprøvelse.
Udstedelsen af en arrestordre foretaget af en ikke-judiciel myndighed såsom en politimyndighed gør det imidlertid ikke muligt at give den fuldbyrdende judicielle myndighed sikkerhed for, at udstedelsen af denne europæiske arrestordre har været genstand for en sådan retsprøvelse, og er derfor ikke tilstrækkelig til at begrunde den høje grad af tillid mellem medlemsstaterne, der er anført i denne doms præmis 25, og som udgør selve grundlaget for rammeafgørelsen. I denne henseende har den specifikke opbygning af politimyndighederne inden for den udøvende magt og deres eventuelle grad af selvstændighed ingen betydning.
Det følger heraf, at begrebet »judiciel[…] myndighed« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1, skal fortolkes således, at politimyndigheder ikke er omfattet af dette begreb, således at en europæisk arrestordre udstedt af sådanne myndigheder ikke kan anses for at være »en retsafgørelse« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 1, stk. 1.
Denne fortolkning drages ikke i tvivl af den omstændighed, at den i hovedsagen omhandlede politimyndighed, således som den svenske regering har anført i sine indlæg for Domstolen, kun har kompetence inden for de præcise rammer for fuldbyrdelsen af en dom, som en domstol har afsagt efter en retssag, og som er blevet retskraftig.
Det fremgår nemlig af de oplysninger, som den svenske regering har fremlagt for Domstolen, at afgørelsen om udstedelse af en europæisk arrestordre i sidste ende tilkommer den i hovedsagen omhandlede politimyndighed og ikke en judiciel myndighed.
For det første udsteder denne politimyndighed ikke den europæiske arrestordre på anmodning fra den domstol, der har afsagt dommen om idømmelse af frihedsstraffen, men på anmodning fra fængselsvæsenet.
For det andet råder den i hovedsagen omhandlede politimyndighed over et skøn for så vidt angår udstedelsen af en europæisk arrestordre, idet den er den eneste myndighed, der er kompetent til dels at efterprøve, om betingelserne for denne udstedelse, således som de er fastsat i rammeafgørelsen, er opfyldt, dels efter en vurdering af de forskellige foreliggende interesser, herunder den pågældende persons interesser, at afgøre, om udstedelsen er forholdsmæssig.
Henset til de oplysninger, som den svenske regering har fremlagt for Domstolen, er dette skøn imidlertid ikke automatisk genstand for en retsprøvelse.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første til det tredje spørgsmål besvares med, at det i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1, fastsatte begreb »judiciel[…] myndighed« er et selvstændigt EU-retligt begreb, og at denne artikel 6, stk. 1, skal fortolkes således, at en politimyndighed såsom den svenske rigspolitistyrelse ikke er omfattet af begrebet »udstedende judiciel[…] myndighed« i denne bestemmelses forstand, således at en europæisk arrestordre, som denne myndighed udsteder med henblik på fuldbyrdelse af en dom om idømmelse af en frihedsstraf, ikke kan anses for at være »en retsafgørelse« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 1, stk. 1.
Det fjerde spørgsmål
Henset til besvarelsen af det første til det tredje spørgsmål er det ufornødent at besvare det fjerde spørgsmål.
Om begrænsning af nærværende doms virkninger ratione temporis
Den nederlandske regering og Europa-Kommissionen har i retsmødet anmodet Domstolen om at begrænse nærværende doms virkninger ratione temporis, såfremt Domstolen fastslår, at en politimyndighed såsom den svenske rigspolitistyrelse ikke er omfattet af begrebet »judiciel[…] myndighed« som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 6, stk. 1. De har i det væsentlige påberåbt sig de eventuelle følger, som nærværende dom kan have for de sager, hvor en europæisk arrestordre er blevet udstedt af en myndighed, der ikke er en »judiciel[…] myndighed« i denne bestemmelses forstand.
Det bemærkes i denne henseende, at den fortolkning, som Domstolen foretager af en EU-retlig regel under udøvelse af sin kompetence i henhold til artikel 267 TEUF, ifølge fast retspraksis belyser og præciserer betydningen og rækkevidden af den pågældende regel, således som den skal forstås og anvendes, henholdsvis burde have været forstået og anvendt fra sin ikrafttræden. Heraf følger, at den således fortolkede regel kan og skal anvendes af retten i forbindelse med retsforhold, der er stiftet og består, før der afsiges dom vedrørende fortolkningsanmodningen, såfremt betingelserne for at forelægge de kompetente domstole en tvist om anvendelsen af den nævnte regel i øvrigt er opfyldt (dom af 17.9.2014, Liivimaa Lihaveis,
C-562/12
,
EU:C:2014:2229
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen vil kun undtagelsesvis i henhold til et almindeligt retssikkerhedsprincip, der er sikret i Unionens retsorden, finde anledning til at begrænse borgernes mulighed for at påberåbe sig en således fortolket bestemmelse med henblik på anfægtelse af tidligere i god tro stiftede retsforhold. For at der kan træffes bestemmelse om en sådan begrænsning, skal to hovedbetingelser være opfyldt, nemlig at de berørte parter skal være i god tro, og at der skal være fare for alvorlige forstyrrelser (dom af 27.2.2014, Transportes Jordi Besora,
C-82/12
,
EU:C:2014:108
, præmis
, og af 22.9.2016, Microsoft Mobile Sales International m.fl.,
C-110/15
,
EU:C:2016:717
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde fremgår det bl.a. af den i denne doms præmis 13 nævnte evalueringsrapport fra Rådet af 21. oktober 2008, at Rådet tidligere har kritiseret den udstedelse af europæiske arrestordrer, som foretages af den i hovedsagen omhandlede politimyndighed, for at være uforenelige med kravet om at udpege en »judiciel[…] myndighed«. På denne baggrund kan det ikke lægges til grund, at Kongeriget Sverige er blevet tilskyndet til at følge en adfærd, som ikke er i overensstemmelse med EU-retten, på grund af en objektiv og betydelig usikkerhed vedrørende de EU-retlige bestemmelsers rækkevidde.
Under disse omstændigheder er der ikke grundlag for at begrænse nærværende doms virkninger ratione temporis.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:

Begrebet »judiciel[…] myndighed«, der er fastsat i artikel 6, stk. 1, i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne, som ændret ved Rådets rammeafgørelse 2009/299/RIA af 26. februar 2009, er et selvstændigt EU-retligt begreb, og denne artikel 6, stk. 1, skal fortolkes således, at en politimyndighed såsom Rikspolisstyrelsen (rigspolitistyrelse, Sverige) ikke er omfattet af begrebet »udstedende judiciel[…] myndighed« i denne bestemmelses forstand, således at en europæisk arrestordre, som denne myndighed udsteder med henblik på fuldbyrdelse af en dom om idømmelse af en frihedsstraf, ikke kan anses for at være »en retsafgørelse« som omhandlet i artikel 1, stk. 1, i rammeafgørelse 2002/584, som ændret ved rammeafgørelse 2009/299.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: nederlandsk.