CELEX: 62015CJ0173
Zahtjev za prethodnu odluku
Carinska unija
Carinski zakonik Zajednice
Članak 32. stavak 1. točka (c)
Utvrđivanje carinske vrijednosti
Tantijeme ili licencijske naknade koje se odnose na robu koja se procjenjuje
Pojam
Uredba (EEZ) br. 2454/93
Članak 160.
‚Uvjeti za prodaju’ robe koja se procjenjuje
Plaćanje tantijema ili licencijskih naknada u korist društva koje je povezano kako s prodavateljem tako i s kupcem robe
Članak 158. stavak 3.
Mjere prilagodbe i raspodjele

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 32. stavka 1. točke (c) i stavka 5. točke (b) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (
SL 1992, L 302, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 2., str. 110.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1791/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. studenog 2006. (
SL 2006., L 363, str. 1.
, u daljnjem tekstu: Carinski zakonik) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 80.), kao i članka 158. stavka 3. i članka 160. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 (
SL 1993, L 253, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 64., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1875/2006 od 18. prosinca 2006. (
SL 2006, L 360, str. 64
., u daljnjem tekstu: Uredba br. 2454/93) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 180.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između GE Healthcare GmbH i Hauptzollamt Düsseldorf (glavna carinarnica u Düsseldorfu, Njemačka, u daljnjem tekstu: carinarnica) povodom uzimanja u obzir tantijema i licencijskih naknada pri utvrđivanju carinske vrijednosti robe uvezene iz trećih zemalja s ciljem njezina puštanja u slobodan promet na području Europske unije.
Pravni okvir
Carinski zakonik
U skladu s člankom 29. stavcima 1. i 2. Carinskog zakonika:
„1.   Carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice, usklađena, tamo gdje je to potrebno, s člancima 32. i 33. pod uvjetom da:
(a)
kupac nema ograničenja u raspolaganju robom ili uporabi robe, osim ograničenja koja:
—
su određena zakonom ili ih zahtijeva javna vlast u Zajednici,
—
ograničavaju zemljopisno područje gdje se roba može preprodati,
ili
—
ne utječu znatno na vrijednost robe;
(b)
prodaja ili cijena ne podliježu nekom uvjetu ili ograničenju čija se vrijednost ne može utvrditi s obzirom na robu koja se vrednuje;
(c)
nikakva naknada od naknadne preprodaje, raspolaganja robom ili uporabe robe od strane kupca neće biti izravno ili neizravno dostavljena prodavatelju, osim ako je moguće izvršiti odgovarajuće usklađenje s člankom 32.
i
(d)
kupac i prodavatelj nisu međusobno povezani ili, ako jesu, da je transakcijska vrijednost prihvatljiva za carinske svrhe u skladu sa stavkom 2.
(a)
U postupku procjene prihvatljivosti transakcijske vrijednosti u smislu stavka 1., činjenica da su kupac i prodavatelj povezani nije dostatan razlog da se određena transakcijska vrijednost ocijeni neprihvatljivom. Ako je to potrebno, treba ispitati okolnosti prodaje i transakcijska vrijednost se prihvaća pod uvjetom da ta povezanost nije utjecala na cijenu. Ako, na temelju podataka dobivenih od deklaranta ili na drugi način, carinska tijela imaju razloga pretpostaviti da je povezanost utjecala na cijenu, o tome obavješćuju deklaranta i daju mu primjerenu mogućnost za odgovor. Ako to deklarant zahtijeva, obavijestit će se o razlozima pisanim putem.
(b)
Pri prodaji između povezanih osoba, transakcijska se vrijednost prihvaća i roba procjenjuje u skladu sa stavkom 1. uvijek kada deklarant dokaže da je takva vrijednost gotovo jednaka jednoj od sljedećih vrijednosti u istom ili približno istom vremenskom razdoblju:
i)
transakcijskoj vrijednosti kod prodaje, između kupaca i prodavatelja koji nisu povezani ni u kojem konkretnom slučaju, istovjetne ili slične robe za izvoz u Zajednicu;
ii)
carinskoj vrijednosti istovjetne ili slične robe prema odredbama članka 30. stavka 2. točke (c);
iii)
carinskoj vrijednosti istovjetne ili slične robe prema odredbama članka 30. stavka 2. točke (d);
U primjeni gore spomenutih provjera treba uzeti u obzir očite razlike u komercijalnim razinama, količinskim razinama, stavke nabrojane u članku 32. i troškove koje je imao prodavatelj pri prodaji u kojoj prodavatelj i kupac nisu povezani, a kojih nema pri prodaji u kojoj su prodavatelj i kupac povezani.
(c)
Provjere navedene u točki (b) upotrebljavaju se na inicijativu deklaranta isključivo radi usporedbe. Prema navedenoj točki, ne dopušta se određivanje zamjenskih vrijednosti.”
Članak 30. stavci 1. i 2. navedene uredbe predviđaju:
„1.   Kada nije moguće odrediti carinsku vrijednost prema članku 29., carinska vrijednost bit će određena tako što će se ići redom kroz stavak 2. točke (a), (b), (c), i (d) do prve točke prema kojoj se ona može odrediti, pod uvjetom da redoslijed primjene točaka (c) i (d) bude obratan ako to zahtijeva deklarant; samo onda kad se ta vrijednost ne može odrediti prema određenoj točki, mogu se primijeniti odredbe sljedeće točke u nizu koji je utvrđen pomoću ovog stavka.
2.   Carinska vrijednost, kako je utvrđena ovim člankom, je:
(a)
transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje;
(b)
transakcijska vrijednost slične robe prodane za izvoz u Zajednicu i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje;
(c)
vrijednost koja se temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se najveća moguća ukupna količina takve ili istovjetne ili slične uvezene robe prodaje na području Zajednice osobama koje nisu povezane s prodavateljima;
(d)
izračunata vrijednost čini zbroj:
—
troška ili vrijednosti materijala i proizvodnje, ili druge vrste prerade, koja je upotrijebljena u proizvodnji uvezene robe,
—
svote dobiti i općih troškova koja je jednaka uobičajenu iznosu koji se ostvaruje pri prodaji robe iste skupine ili vrste kao što je roba koja se procjenjuje i koju je proizveo proizvođač u zemlji izvoza za izvoz u Zajednicu,
—
troška ili vrijednosti stavki iz članka 32. stavka 1. točke (e).”
Članak 31. navedenog zakonika glasi:
„1.   Ako carinsku vrijednost uvezene robe nije moguće odrediti prema člancima 29. ili 30., carinska vrijednost se određuje na temelju podataka dostupnih u Zajednici, koristeći opravdana sredstva u skladu s načelima i općim odredbama:
—
Sporazuma o provedbi članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994.,
—
članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini [iz 1994.],
i
—
odredbama iz ovog poglavlja.
2.   Prema stavku 1. carinska vrijednost ne određuje se na temelju:
a)
prodajne cijene u Zajednici za robu proizvedenu u Zajednici;
b)
sustava koji omogućuje da se u carinske svrhe prihvati viša od dviju mogućih vrijednosti;
c)
cijene robe na domaćem tržištu zemlje izvoza;
d)
troškova proizvodnje, osim onih izračunatih vrijednosti koje su utvrđene za istovjetnu ili sličnu robu prema članku 30. stavku 2. točki (d);
e)
cijena za izvoz u zemlju koja nije dio carinskog područja Zajednice;
f)
najmanjih carinskih vrijednosti; ili
ili
g)
proizvoljnih ili izmišljenih vrijednosti.”
Na temelju članka 32. istog zakonika:
„1.   Kod određivanja carinske vrijednosti prema članku 29., cijeni koja je stvarno plaćena ili koju treba platiti za uvezenu robu dodaju se:
[…]
(c)
tantijeme i licencijske naknade za robu koja se vrednuje, a koje kupac mora platiti izravno ili neizravno kao uvjet za prodaju robe koja se procjenjuje i to do stupnja do kojeg te tantijeme i naknade nisu uključene u cijenu koja je stvarno plaćena ili koju treba platiti;
[…]
2.   Cijena koja je stvarno plaćena ili koju treba platiti uvećava se prema odredbama ovog članka samo na temelju objektivnih i mjerljivih podataka.
3.   Kod određivanja carinske vrijednosti ne uvećava se cijena koja je stvarno plaćena ili koju treba platiti, osim ako je to predviđeno ovim člankom.
[…]
5.   Neovisno o stavku 1. točki (c):
(a)
troškovi za dobivanje prava za umnožavanje uvezene robe u Zajednici ne dodaju se stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni za uvezenu robu pri utvrđivanju carinske vrijednosti
i
(b)
plaćanja koja izvrši kupac za dobivanje prava za distribuciju i ponovnu prodaju uvezene robe ne dodaju se stvarno plaćenoj cijeni ili cijeni koju treba platiti za uvezenu robu ako takva plaćanja nisu uvjet prodaje za izvoz robe u Zajednicu.”
Prema članku 249. Carinskog zakonika
„Odbor [za Carinski zakonik] može, na vlastitu inicijativu ili na zahtjev predstavnika države članice, razmotriti svako pitanje koje se odnosi na carinsko zakonodavstvo, a koje potakne njegov predsjednik.”
Uredba br. 2454/93
Članak 143. stavak 1. Uredbe br. 2454/93 predviđa:
„U smislu glave II., poglavlja 3. [Carinskog zakonika] i ove glave, osobe se smatraju povezanima samo ako:
[…]
(f)
su izravno ili neizravno pod nadzorom treće osobe.
[…]”
U skladu s člankom 145. stavcima 2. i 3. te uredbe:
„2.   Nakon puštanja robe u slobodni promet, prilagodba cijene koja je uistinu plaćena ili koja se mora platiti izvršena od strane prodavača u korist kupca može se uzeti u obzir za određivanje carinske vrijednosti u skladu s člankom 29. [Carinskog] Zakonika ako se na zadovoljstvo carinskih tijela uspije dokazati da:
(a)
je roba bila neispravna u trenutku utvrđenom u članku 67. [Carinskog] Zakonika;
(b)
je prodavač izvršio prilagodbu cijene u provođenju obveze jamstva predviđene kupoprodajnim ugovorom koji je sklopljen prije puštanja robe u slobodni promet;
(c)
neispravnost robe nije već uzeta u obzir u odgovarajućem prodajnom ugovoru.
3.   Cijena koja je uistinu plaćena ili koja se mora platiti za tu robu, prilagođena u skladu sa stavkom 2., može se uzeti u obzir samo ako je ta prilagodba izvršena u roku od 12 mjeseci nakon datuma primitka deklaracije o puštanju robe u slobodni promet.”
Članak 156.a stavak 1. navedene uredbe predviđa:
Carinska tijela mogu, na zahtjev zainteresirane osobe, odobriti da se:
—
odstupajući od članka 32. stavka 2. [Carinskog] zakonika, određeni elementi koje treba dodati stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni, iako nisu odredivi u trenutku nastanka carinskog duga,
—
odstupajući od članka 33. Zakonika, određeni elementi koje ne treba uključiti u carinsku vrijednost, ako iznosi koji se odnose na te elemente nisu zasebno prikazani u trenutku nastanka carinskog duga,
odrede na temelju odgovarajućih i posebnih kriterija.
U takvim slučajevima, deklarirana carinska vrijednost ne smatra se privremenom u smislu druge alineje članka 254. ”
U skladu s člankom 157. te uredbe:
„1.   Za potrebe članka 32. stavka 1. točke (c) Zakonika tantijeme i licencijske naknade smatraju se prije svega plaćanja za upotrebu prava u vezi s:
—
proizvodnjom uvezene robe (posebno patenti, dizajn, modeli i tehnološko znanje i iskustvo),
ili
—
prodajom za izvoz uvezene robe (posebno žigovi, registrirani dizajn),
ili
—
uporabom ili daljnjom prodajom uvezene robe (posebno autorsko pravo, tehnološki postupci koji su nedjeljivo uključeni u uvezenu robu).
2.   Ne dovodeći u pitanje članak 32. stavak 5. Zakonika, kada se carinska vrijednost uvezene robe određuje na temelju odredaba članka 29. [Carinskog] Zakonika, stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni pribraja se tantijema ili licencijska naknada isključivo ako to plaćanje:
—
se odnosi na robu koja je predmet procjene,
i
—
predstavlja uvjet prodaje te robe.”
Članak 158. stavak 3. Uredbe br. 2454/93 propisuje:
„Ako se tantijeme ili licencijske naknade odnose djelomično na uvezenu robu, a djelomično na druge sastojke ili dodatne dijelove, koji se robi dodaju nakon uvoza, ili na radnje poslije uvoza ili usluge, odgovarajuća raspodjela provodi se na osnovi objektivnih i mjerljivih podataka, u skladu s pojašnjenjem uz članak 32. stavak 2. (Carinskog) Zakonika iz Priloga 23.”
Članak 160. te uredbe predviđa:
„Kada kupac plaća tantijemu ili licencijsku naknadu trećoj stranki, uvjeti predviđeni člankom 157. stavkom 2. ne smatraju se ispunjenima sve dok prodavatelj ili s njim povezana osoba ne zahtijeva od kupca plaćanje toj trećoj osobi.”
U skladu s člankom 161. te uredbe:
„Ako način obračuna iznosa tantijeme ili licencijske naknade proizlazi iz cijene uvezene robe, smatra se, sve dok nije dokazano suprotno, da se plaćanje tantijeme ili licencijske naknade odnosi na robu koja se procjenjuje.
Međutim, ako se iznos tantijeme ili licencijske naknade obračunava neovisno od cijene uvezene robe, plaćanje tantijeme ili licencijske naknade se može odnositi na robu koja se procjenjuje.”
Članak 254. iste uredbe određuje:
„Na zahtjev deklaranta, carinska tijela mogu prihvatiti deklaracije za puštanje u slobodni promet koje ne sadrže sve podatke iz Priloga 37.
Međutim, te deklaracije moraju sadržavati barem podatke za nepotpunu izvoznu deklaraciju iz Priloga 30.A.”
Članak 256. stavak 1. Uredbe br. 2454/93 predviđa:
„Rok koji carinska tijela dopuštaju deklarantu za slanje podataka ili podnošenje isprava koje nedostaju u trenutku prihvata deklaracije ne smije biti dulji od jednog mjeseca od datuma prihvata deklaracije.
[…]
Ako se podaci ili isprave koje nedostaju odnose na carinsku vrijednost, carinska tijela mogu, ako je to s obzirom na okolnosti neophodno, odrediti duži rok ili produžiti prvotno određeni rok. Kod ukupno odobrenog razdoblja uzimaju se u obzir važeći propisani rokovi.”
U skladu s člankom 257. stavkom 3. te uredbe:
„Ukoliko, sukladno članku 254., deklaracija sadrži privremene podatke o vrijednosti, carinska tijela:
—
odmah knjiže iznos carina utvrđenih na osnovi tog navoda,
—
zahtijevaju, ukoliko je potrebno, da se položi jamstvo u visini razlike između navedenog iznosa i iznosa kojem roba naposljetku može podlijegati.”
Članak 259. stavak 1. te uredbe glasi kako slijedi:
„Nepotpunu deklaraciju prihvaćenu na temelju uvjeta iz članaka 254. do 257. može popuniti ili deklarant ili se, uz suglasnost carinskih tijela, može zamijeniti drugom deklaracijom koja udovoljava uvjetima iz članka 62. [Carinskog] Zakonika.”
Napomene za tumačenje carinske vrijednosti vezane uz članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika, u Prilogu 23. Uredbe br. 2454/93, navode kako slijedi:
„Naknade za korištenje tantijema i licenci koje su navedene u članku 32. stavku 1. točki (c) mogu, između ostalog, uključivati naknade za patente, zaštitne znakove ili autorska prava.”
Napomene za tumačenje carinske vrijednosti vezane uz članak 32. stavak 2. Carinskog zakonika, iz istog priloga, navode:
„Ako ne postoje objektivni i mjerljivi podaci u vezi s dodacima koji se moraju dodati prema odredbama članka 32., transakcijska vrijednost se ne može utvrditi prema odredbama članka 29. Kao primjer za ovo je sljedeće: naknada za tantijeme plaćena je na osnovi cijene prilikom prodaje u zemlji uvoznici jedne litre određenog proizvoda koji je uvezen na kilograme, a nakon uvoza pretvoren u otopinu. Ako se naknada za korištenje tantijema djelomično temelji na uvezenoj robi, a djelomično na drugim čimbenicima koji nemaju nikakve veze s uvezenom robom (kao npr. kada se uvezena roba pomiješa s domaćim sastojcima i više se ne mogu odvojeno utvrditi ili kada se naknada za tantijeme ne može razlikovati od posebnih financijskih ugovora između kupca i prodavatelja), ne treba uključiti naknadu za korištenje tantijema. Međutim, ako se iznos ove naknade za korištenje tantijema temelji isključivo na uvezenoj robi i može se odmah količinski odrediti, troškovi se mogu dodati cijeni koja se stvarno plaća ili ju je potrebno platiti.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
GE Medical Systems Deutschland GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu. GE Njemačka) sklopio je s Monogram Licensing International Inc. (u daljnjem tekstu: M), ugovor o licenciji prema standardnom modelu, pri čemu ta dva poduzetnika pripadaju koncernu General Electrics (u daljnjem tekstu: koncern GE).
Prema odredbama članka II. A toga ugovora, M je GE‑u Njemačka odobrio naplatnu i neisključivu licenciju, kojom mu se dopušta korištenje, uz najstrože poštovanje standarda kvalitete utvrđenih među strankama, žiga koncerna GE (u daljnjem tekstu: žig GE) za proizvode i usluge, koje proizvodi, prodaje ili isporučuje GE Njemačka. Osim toga, M je dodijelio GE‑u i besplatnu neisključivu licenciju, kojom mu je dopustio korištenje žiga GE, po vlastitom nahođenju, u svrhu preprodaje robe drugim društvima kćerima koncerna GE, njene upotrebe u eksperimentalne svrhe ili kao uzorka, ili također za njeno zbrinjavanje. GE Healthcare također je smio bez licencijske naknade raspolagati proizvodima pod robnim žigom u trgovačkim odnosima s drugim društvima koja također pripadaju koncernu GE, koja su također bila ovlaštena koristiti se žigom GE pod istovjetnim uvjetima poput onih u ugovoru između društava M i GE Njemačka.
Kako bi jamčio da su proizvedeni proizvodi i usluge koje prodaje ili isporučuje GE Njemačka prodani ili isporučeni uz najstrože poštovanje standarda kvalitete utvrđenih među strankama, M je imao široku ovlast nadzora te je, u slučaju povrede standarda, mogao otkazati ugovor u kratkom roku. Kao datum isteka tantijema za licenciju iz članka II. A ugovora o licenciji određen je 31. prosinca svake kalendarske godine. Te su tantijeme iznosile 0,95% godišnjeg prihoda društva GE Njemačka za korištenje robnog žiga GE te 0,05% njegova prihoda za korištenje naziva koncerna GE.
Prilikom carinskog nadzora za razdoblje od 1. listopada 2007. do 31. prosinca 2009. carinarnica je, između ostalog, u izvješću od 8. rujna 2010. utvrdila da je GE Njemačka kupovao robu iz trećih zemalja od društava koja su pripadala koncernu GE, ali je prilikom prijave za utvrđenje carinske vrijednosti te robe pogrešno, prema mišljenju te carinarnice, propustio prijaviti tantijeme za licenciju. Slijedom toga, carinarnica mu je 30. rujna 2010. izdala rješenje o naknadnoj naplati uvoznih carina u iznosu od 14985,09 eura.
Nakon što je GE Njemačka te carine platio, zatražio je 21. srpnja 2011. njihov povrat na temelju članka 236. Carinskog zakonika, uz obrazloženje da, prema njegovu mišljenju, nije trebalo carinskoj vrijednosti predmetne robe pribrojiti tantijeme na temelju ugovora o licenciji, primjenom članka 32. Carinskog zakonika.
Rješenjem od 9. ožujka 2015. carinarnica je odbila zahtjev za povrat koji je podnio GE Njemačka, s obzirom na to da su, prema njezinu mišljenju, carinske vrijednosti bile točne.
U međuvremenu je 31. kolovoza 2011. GE Healthcare naslijedio GE Njemačku kao opći pravni sljednik.
Dana 11. ožujka 2015. GE Healthcare je sudu koji je uputio zahtjev podnio tužbu protiv rješenja carinarnice od 9. ožujka 2015. Taj sud, koji treba primijeniti članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika u predmetu u kojem odlučuje, dvoji o točnom dosegu te odredbe.
U tim je okolnostima Finanzgericht Düsseldorf (Financijski sud u Düsseldorfu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Mogu li se tantijemi i licencijske naknade u smislu članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika uključiti u carinsku vrijednost iako postojanje obveze plaćanja tantijema ili licencijskih naknada nije utvrđeno ni u trenutku sklapanja ugovora ni u trenutku koji je mjerodavan za nastanak carinskog duga, a koji u slučaju spora proizlazi iz primjene odredbi članka 201. stavka 2. i članka 214. stavka 1. Carinskog zakonika?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje: mogu li se tantijemi i licencijske naknade za žigove u smislu članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika odnositi na uvezenu robu iako se ti tantijemi ili licencijske naknade plaćaju i za usluge, kao i za korištenje kratice koja se sastoji od prvog dijela naziva zajedničkog koncerna?
3.
U slučaju potvrdnog odgovora na drugo pitanje: mogu li tantijemi ili licencijske naknade za žigove u smislu članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika biti uvjet za prodaju robe uvezene u Zajednicu radi izvoza u smislu članka 32. stavka 5. točke (b) Carinskog zakonika iako je plaćanje tih tantijema i naknada zatražio i izvršio poduzetnik koji je povezan s prodavateljem i kupcem?
4.
U slučaju potvrdnog odgovora na treće pitanje, te ako se, kao u ovom slučaju, tantijemi ili licencijske naknade djelomično odnose na uvezenu robu, a djelomično na usluge nakon uvoza: treba li smatrati da primjenom odredbi članka 158. stavka 3. Uredbe br. 2454/93, s jedne strane, i Napomene za tumačenje uz članak 32. stavak 2. Carinskog zakonika iz Priloga 23. Uredbe br. 2454/93 s druge strane, da odgovarajuća raspodjela koja se provodi na temelju objektivnih i mjerljivih podataka dovodi do toga da se može uskladiti samo jedna carinska vrijednost određena primjenom članka 29. Carinskog zakonika ili se može uzeti u obzir, u slučaju da carinska vrijednost ne može biti određena primjenom članka 29. Carinskog zakonika, da je u okviru određivanja carinske vrijednosti koja se treba utvrditi u skladu s člankom 31. Carinskog zakonika moguća i raspodjela propisana u članku 158. stavku 3. Uredbe br. 2454/93 kako bi se osiguralo da se ti troškovi također uzmu u obzir?”
O prethodnim pitanjima
Uvodna očitovanja
Ponajprije, treba podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, propisi Unije koji se odnose na carinske procjene imaju za cilj uspostavljanje pravičnog, jedinstvenog i neutralnog sustava koji isključuje uporabu arbitrarnih i fiktivnih carinskih vrijednosti. Carinska vrijednost mora odražavati stvarnu ekonomsku vrijednost uvezene robe i voditi računa o svim sastavnim dijelovima te robe koji imaju ekonomsku vrijednost (vidjeti, u tom smislu, presude od 16. studenog 2006., Compaq Computer International Corporation,
C‑306/04
,
EU:C:2006:716
, t.
30.
, kao i od 16. lipnja 2016., EURO 2004 Hungary,
C‑291/15
,
EU:C:2016:455
, t.
23.
i
26.
).
Posebice, na temelju članka 29. Carinskog zakonika carinsku vrijednost uvezene robe čini, u načelu, njezina transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Unije, međutim uz usklađenja koja treba provesti prema članku 32. tog zakonika (vidjeti, u tom smislu, presude od 12. prosinca 2013., Christodoulou i dr.,
C‑116/12
,
EU:C:2013:825
, t.
38.
,
44.
i
50.
, kao i od 21. siječnja 2016., Stretinskis,
C‑430/14
,
EU:C:2016:43
, t.
15.
).
Članak 32. Carinskog zakonika navodi stavke koje valja dodati stvarno plaćenoj cijeni ili cijeni koju treba platiti za uvezenu robu kako bi se odredila njezina carinska vrijednost. Tako, prema stavku 1. točki (c) te odredbe, cijeni koju treba platiti dodaje se tantijeme ili licencijske naknade za robu koja se procjenjuje, a koje kupac mora platiti izravno ili neizravno kao uvjet za prodaju robe koja se procjenjuje i to do stupnja do kojeg te tantijeme i naknade nisu uključene u cijenu koja je stvarno plaćena ili koju treba platiti.
Prema članku 157. stavku 1. Uredbe br. 2454/93, pod „tantijemama ili licencijskim naknadama”, za potrebe članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika smatraju se osobito, plaćanja za upotrebu prava u vezi s prodajom za izvoz uvezene robe, između ostalog žigovi i registrirani dizajni, ili uporaba ili daljnja prodaja uvezene robe, osobito autorska prava, tehnološki postupci koji su nedjeljivo uključeni u navedenu robu.
Članak 157. stavak 2. Uredbe br. 2454/936 navodi, sa svoje strane, da se tantijeme ili licencijske naknade pribrajaju stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni isključivo ako se to plaćanje, s jedne strane, odnosi na robu koja je predmet procjene i, s druge strane, predstavlja uvjet prodaje te robe.
Posljedično, usklađenje predviđeno člankom 32. stavkom 1. točkom (c) Carinskog zakonika primjenjuje se kada su ispunjena tri kumulativna uvjeta, odnosno, kao prvo, da tantijemi i licencijske naknade nisu uključeni u stvarno plaćenu cijenu ili cijenu koju treba platiti, kao drugo, da se odnose na robu koja se procjenjuje i, treće, da kupac mora platiti te tantijeme ili licencijske naknade kao uvjet za prodaju robe koja se procjenjuje.
U ovom slučaju, što se prvog uvjeta tiče, nesporno je, prema odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, da GE Healthcare nije uključio, sukladno zahtjevima predmetnog ugovora o licenciji u glavnom postupku, tantijeme i licencijske naknade koje se odnose na žig GE u carinsku vrijednost robe koja se procjenjuje.
Prvo i drugo pitanje
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja je potrebno zajedno ispitati s obzirom na to da se odnose na drugi uvjet naveden u točki 35. ove presude, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika tumačiti na način da se tantijeme ili licencijske naknade odnose na „robu koja se procjenjuje” kada, s jedne strane, nije moguće utvrditi, u trenutku sklapanja ugovora ili u trenutku nastanka carinskog duga, iznos tih tantijema ili licencijskih naknada i, s druge strane, kada se navedene tantijeme ili licencijske naknade odnose samo djelomično na robu koja se procjenjuje.
Radi odgovora na to pitanje, potrebno je ispitati, kao prvo, odnose li se tantijeme i licencijske naknade, prema članku 32. stavku 1. točki (c) Carinskog zakonika, na „robu koja se procjenjuje” čak i ako nije moguće utvrditi, u trenutku sklapanja ugovora ili u trenutku nastanka carinskog duga, iznos tih tantijema i licencijskih naknada.
U tom pogledu, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da predmetni ugovor o licenciji u glavnom postupku predviđa za GE Njemačku obvezu plaćanja tantijema i licencijskih naknada za korištenje žiga GE za robu koju uvozi, izuzev određene robe koja se može koristiti pod tim žigom bez naknade za licencije, kao što je roba koja se preprodaje drugim društvima kćerima u okviru koncerna GE koja se koristi u eksperimentalne svrhe, kao uzorak ili koja je namijenjena zbrinjavanju.
U tim okolnostima, i kao što ističe nezavisni odvjetnik u točki 29. svoga mišljenja, tantijeme i licencijske naknade stvarno se odnose na robu koju se procjenjuje, čak i ako njihov točan iznos nije određen u trenutku sklapanja navedenog ugovora, ili poslije, prilikom primitka carinske deklaracije ili u trenutku nastanka carinskog duga.
Što se tiče, posebno, pitanja treba li utvrditi točan iznos tantijema i licencijskih naknada koje treba platiti u trenutku nastanka carinskog duga, članak 32. stavak 1. točka (c) Carinskog zakonika u tom pogledu ne predviđa nikakve zahtjeve.
Nasuprot tomu, članak 156.a stavak 1. Uredbe br. 2454/93 predviđa da, na zahtjev zainteresirane osobe, i odstupajući od članka 32. stavka 2. Carinskog zakonika, carinska tijela mogu odobriti da se određeni elementi koje treba dodati stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni, iako nisu odredivi u trenutku nastanka carinskog duga, mogu odrediti na temelju odgovarajućih i posebnih kriterija.
Štoviše, članak 254. navedene uredbe predviđa mogućnost za deklaranta, ako to prihvate carinska tijela, da podnese nepotpunu deklaraciju za puštanje robe u slobodni promet, koja, prema članku 257. stavku 3. te uredbe, može sadržavati privremene podatke o carinskoj vrijednosti robe koja se uvozi, te se ta deklaracija može naknadno dopuniti sukladno člancima 256., 257. i 259. navedene uredbe.
Osim toga, točka 14. Komentara br. 3. (poglavlje o carinskoj vrijednosti) o utjecaju tantijema i licencijske naknade na carinsku vrijednost, koje je donio Odbor za Carinski zakonik iz članka 247.a toga zakonika (u daljnjem tekstu: Odbor za Carinski zakonik), glasi kako slijedi:
„Tantijeme i licencijske naknade u pravilu se obračunavaju nakon uvoza robe koja se procjenjuje. U tom slučaju, alternativa je ili u odgodi konačnog utvrđenja carinske vrijednosti sukladno članku 257. stavku 3. odredbi za primjenu Carinskog zakonika ili u određivanju ukupnog usklađivanja s obzirom na utvrđenja tijekom reprezentativnog razdoblja i njihova periodičkog ažuriranja. To pitanje treba riješiti sporazumom između uvoznika i carinskih tijela.” [neslužbeni prijevod]
Iako mišljenja Odbora za Carinski zakonik nemaju obvezujuću pravnu snagu, ona ipak predstavljaju važna sredstva osiguranja ujednačene primjene Carinskog zakonika od strane carinskih vlasti država članica i kao takva mogu se smatrati valjanim sredstvima za tumačenje navedenog zakonika (presuda od 6. veljače 2014., Humeau Beaupréau,
C‑2/13
,
EU:C:2014:48
, t.
51.
i navedena sudska praksa).
Slijedom navedenog, članak 32. stavak 1. točka (c) Carinskog zakonika ne zahtijeva da iznos tantijema ili licencijskih naknada treba biti utvrđen u trenutku sklapanja ugovora o licenciji ili u trenutku nastanka carinskog duga, kako bi se za te tantijeme ili licencijske naknade smatralo da se odnose na robu koja se procjenjuje.
Kao drugo, potrebno je ispitati pitanje može li se smatrati da se tantijeme ili licencijske naknade odnose na robu koja se procjenjuje iako se na tu robu odnose samo djelomično. Naime, u ovom slučaju, tantijeme i licencijske naknade plaćaju se i po osnovi usluga pruženih nakon uvoza odnosne robe u glavnom postupku kao i za uporabu komercijalne kratice koncerna kojem pripada deklarant.
U tom pogledu članak 161. drugi podstavak Uredbe br. 2454/93 propisuje da, ako se iznos tantijeme ili licencijske naknade obračunava neovisno od cijene uvezene robe, plaćanje tantijeme ili licencijske naknade može se odnositi na robu koja se procjenjuje.
Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da, u ovom slučaju, iznos tantijema ili licencijskih naknada ovisi o postotku prihoda koji nastaje od prodaje trećim osobama robe uvezene prema ugovoru o licenciji. Iz tog proizlazi da se plaćanje tantijeme ili licencijske naknade „odnosi” na robu koja se procjenjuje, u smislu članka 161. drugog podstavka.
Taj zaključak ne može dovesti u pitanje činjenica da se, prema toj istoj odluci, tantijeme ili licencijske naknade odnose i na usluge pružene nakon uvoza navedene robe od GE Njemačke, kao i na uporabu kratice koncerna GE od strane toga društva.
Naime, članak 158. stavak 3. Uredbe br. 2454/93 propisuje da se, ako se tantijeme ili licencijske naknade odnose djelomično na uvezenu robu a djelomično na druge sastojke ili dodatne dijelove koji se robi dodaju nakon uvoza, ili na radnje poslije uvoza ili usluge, odgovarajuća raspodjela provodi se na osnovi objektivnih i mjerljivih podataka, u skladu s pojašnjenjem uz članak 32. stavak 2. (Carinskog) Zakonika, iz Priloga 23. Uredbe br. 2454/93.
Stoga članak 158. stavak 3. Uredbe br. 2454/93 izričito predviđa da se tantijeme ili licencijske naknade koje se plaćaju mogu smatrati djelomično povezanima s tom robom i djelomično s uslugama pruženim nakon uvoza, tako da se usklađivanje predviđeno člankom 32. stavkom 1. točkom (c) Carinskog zakonika može primijeniti, čak i ako se te tantijeme ili licencijske naknade odnose samo djelomično na uvezenu robu, te se u tom slučaju to usklađivanje mora provesti na osnovi objektivnih i mjerljivih podataka koji omogućuju procjenu iznosa tantijema ili licencijskih naknada vezanih uz tu robu.
Posljedično, prema članku 32. stavku 1. točki (c) Carinskog zakonika, tantijeme ili licencijske naknade mogu se „odnositi na robu koja se procjenjuje” u smislu te odredbe, čak i ako se te tantijeme ili licencijske naknade odnose samo djelomično na navedenu robu.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti da članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika treba tumačiti na način da, s jedne strane, ne nalaže da iznos tantijema ili licencijskih naknada treba biti utvrđen u trenutku sklapanja ugovora o licenciji ili u trenutku nastanka carinskog duga kako bi se smatralo da se te tantijeme ili licencijske naknade odnose na robu koja se procjenjuje i, s druge strane, da dopušta da se te tantijeme ili licencijske naknade „odnose na robu koja se procjenjuje” čak i ako se one odnose samo djelomično na navedenu robu.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem, koje se odnosi na treći uvjet naveden u točki 35. ove presude, sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika i članak 160. Uredbe br. 2454/93 tumačiti na način da tantijeme i licencijske naknade predstavljaju „uvjet za prodaju” robe koja se procjenjuje kada, u okviru istog koncerna trgovačkih društava, plaćanje tantijema ili licencijskih naknada zahtjeva poduzetnik koji je povezan kako s prodavateljem tako i s kupcem i koje se provodi u korist tog istog poduzetnika.
Treba podsjetiti da članak 157. stavak 2. Uredbe br. 2454/93 koji precizira uvjete primjene članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika predviđa da se tantijeme ili licencijske naknade pribrajaju stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni isključivo ako se to plaćanje, s jedne strane, odnosi na robu koja je predmet procjene i, s druge strane, predstavlja uvjet prodaje te robe.
Članak 32. stavak 1. točka (c) Carinskog zakonika i članak 157. stavak 2. Uredbe br. 2454/93 ne preciziraju međutim što se podrazumijeva pod „uvjetom za prodaju” robe koja je predmet procjene.
U tom je pogledu Odbor za Carinski zakonik u točki 12. Komentara br. 3. (poglavlje o carinskoj vrijednosti) o utjecaju tantijema i licencijskih naknada na carinsku vrijednost smatrao da „se postavlja pitanje je li prodavatelj voljan prodati robu bez plaćanja tantijema ili licencijske naknade. Uvjet može biti izričit ili prešutan. U većini slučajeva se u ugovoru o licenciji navodi podliježe li prodaja uvezene robe plaćanju tantijema ili licencijske naknade. Međutim, to ne mora nužno biti ugovoreno”.
Treba uzeti u obzir naznake koje pruža ovaj komentar, kao što proizlazi iz točke 45. ove presude.
U tim okolnostima treba pretpostaviti, kao što ističe nezavisni odvjetnik u točki 51. svojega mišljenja, da plaćanje tantijema ili licencijskih naknada predstavlja „uvjet za prodaju” robe koja se procjenjuje kada, u okviru ugovornih odnosa između prodavatelja, ili osobe s kojom je povezan, i kupca, plaćanje tantijema ili licencijskih naknada ima za prodavatelja takav značaj da bez tog plaćanja potonji ne bi prodao tu robu, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
Što se glavnog postupka tiče, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da je davatelj licencije, odnosno M, koji je povezan kako s prodavateljem tako i s kupcem, bio korisnik tantijema ili licencijskih naknada koje se odnose na prodanu robu. Taj je korisnik stoga bio, u ovom slučaju, isto društvo kao i ono koje od kupca te robe zahtijeva plaćanje s njome povezanih tantijema ili licencijskih naknada, s obzirom na to da su ta tri društva dio istog koncerna, koncerna GE, i da su pod nadzorom, izravnim ili neizravnim, matičnog društva tog koncerna.
U tom kontekstu članak 160. Uredbe br. 2454/93 predviđa da, kada kupac plaća tantijemu ili licencijsku naknadu trećoj stranci, uvjeti predviđeni člankom 157. stavkom 2. navedene uredbe ne smatraju se ispunjenima sve dok prodavatelj ili s njim povezana osoba zahtijeva od kupca provedbu tog plaćanja.
Stoga se sud koji je uputio zahtjev pita je li uvjet predviđen člankom 160. Uredbe br. 2454/93 ispunjen u situaciji u kojoj su „treća osoba” kojoj se tantijemi i licencijske naknade moraju platiti i „osoba povezana” s prodavateljem jedna te ista osoba.
U tom pogledu, GE Healthcare ističe da, u inačici na njemačkom jeziku, članak 160. Uredbe br. 2454/93 predviđa da osoba koja zahtijeva plaćanje tantijeme ili licencijske naknade i treća osoba kojoj ta tantijema ili licencijska naknada trebaju biti uplaćene ne mogu biti jedna te ista osoba.
Međutim, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da formulacija korištena u jednoj od jezičnih verzija neke odredbe prava Unije ne može služiti kao jedini temelj za tumačenje te odredbe ili imati prednost u odnosu na ostale jezične verzije. Takav bi pristup naime bio u neskladu sa zahtjevom ujednačene primjene prava Unije. U slučaju razlika između jezičnih verzija, predmetna odredba mora se tumačiti s obzirom na opću strukturu i svrhu propisa kojeg je ona dio (presuda od 15. studenog 2012., Kurcums Metal,
C‑558/11
,
EU:C:2012:721
, t.
48.
i navedena sudska praksa).
Međutim, kao što navodi nezavisni odvjetnik u točki 63. svoga mišljenja, ni u jednoj drugoj jezičnoj inačici članka 160. Uredbe br. 2454/93 tekst ne navodi drugo spominjanje „treće osobe” kojoj se plaćaju tantijeme ili licencijske naknade.
Štoviše, kao što upozorava nezavisni odvjetnik u točki 65. svojega mišljenja, činjenica da se osoba povezana s prodavateljem ne smatra „trećom osobom” u smislu članka 160. Uredbe br. 2454/93 ne dovodi do zaključka da plaćanje tantijema ili licencijskih naknada ne predstavlja „uvjet za prodaju” robe koja se procjenjuje, u smislu članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika.
Naprotiv, potrebno je provjeriti provodi li osoba povezana s prodavateljem nadzor nad njime ili nad kupcem, što joj omogućuje osiguravanje da uvoz robe s kojom je povezana njegova licencijska naknada podliježe plaćanju, u njegovu korist, tantijema ili licencijske naknade koja se odnosi na tu robu.
Na sudu koji je uputio zahtjev je da provede takvu provjeru što se tiče glavnog postupka.
Osim toga, točka 13. Komentara br. 3. (poglavlje o carinskoj vrijednosti) o utjecaju tantijema i licencijske naknade na carinsku vrijednost, koje je donio Odbor za Carinski zakonik, predviđa da „kada je roba kupljena od jedne osobe, a tantijeme ili licencijske naknade se plaćaju drugoj osobi, njihovo se plaćanje ipak može smatrati uvjetom za prodaju robe […]. Prodavatelj, ili s njime povezana osoba, može zahtijevati da kupac provede to plaćanje kada je, na primjer, u multinacionalnom koncernu roba kupljena od poslovne jedinice koncerna, ali se tantijeme mora platiti drugoj poslovnoj jedinici istog koncerna. Isto vrijedi i kada je prodavatelj stjecatelj licencije od primatelja tantijema i potonji nadzire uvjete prodaje”. [neslužbeni prijevod]
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na treće pitanje treba odgovoriti da članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika i članak 160. Uredbe br. 2454/93 treba tumačiti na način da tantijeme i licencijske naknade predstavljaju „uvjet za prodaju” robe koja se procjenjuje kada u istom koncernu trgovačkih društava plaćanje tantijema ili licencijskih naknada zahtijeva poduzetnik koji je povezan i s prodavateljem i s kupcem te se plaćaju u korist tog istog poduzetnika.
Četvrto pitanje
Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika i članak 158. stavak 3. Uredbe br. 2454/93 tumačiti na način da se mjere prilagodbe i raspodjele, sadržane u tim odredbama, mogu provoditi kada carinska vrijednost predmetne robe nije utvrđena primjenom članka 29. Carinskog zakonika već supsidijarnom metodom predviđenom člankom 31. toga zakonika.
Iz spisa podnesenog Sudu proizlazi da za više poreznih razdoblja prije onoga od 2009. godine glavna carinarnica u Düsseldorfu nije zaprimila podatke koji su nužni za provedbu prilagodbe, na osnovi članka 32. stavka 1. točke (c) Carinskog zakonika, transakcijske vrijednosti izračunane temeljem metode predviđene člankom 29. toga zakonika. Posljedično, korištena je metoda utvrđivanja carinske vrijednosti iz članka 31. Carinskog zakonika jer metode predviđene člancima 29. i 30 toga zakonika
a priori
nisu bile primjenjive.
Budući da članak 32. stavak 1. točka (c) Carinskog zakonika predviđa da se prilagodba u cilju utvrđivanja carinske vrijednosti može provesti samo primjenom članka 29. toga zakonika, postavlja se pitanje mogu li se ta prilagodba i, konkretno, raspodjela, predviđene člankom 158. stavkom 3. Uredbe br. 2454/93, također primijeniti kada je carinska vrijednost uvezene robe utvrđena na temelju metode predviđene člankom 31. toga zakonika.
Treba podsjetiti da se, kada u skladu s člankom 29. Carinskog zakonika ipak nije moguće odrediti carinsku vrijednost na temelju transakcijske vrijednosti uvezene robe, carinska procjena obavlja u skladu s odredbama članka 30. tog zakonika primjenom metoda prema redoslijedu predviđenom u točkama a), b), c) i d) stavka 2. potonjeg članka (presuda od 16. lipnja 2016., EURO 2004. Hungary,
C‑291/15
,
EU:C:2016:455
, t.
27.
i navedena sudska praksa).
U slučaju da nije moguće odrediti carinsku vrijednost uvezene robe ni na temelju članka 30. Carinskog zakonika, carinska procjena obavlja se u skladu s odredbama članka 31. tog zakonika (presuda od 16. lipnja 2016.EURO 2004. Hungary,
C‑291/15
,
EU:C:2016:455
, t.
28.
i navedena sudska praksa).
Dakle, iz teksta članaka 29. do 31. navedenog zakonika te iz redoslijeda prema kojem se na temelju tih članaka moraju primijeniti kriteriji za određivanje carinske vrijednosti proizlazi da su te odredbe međusobno povezane odnosom supsidijarnosti. Naime, samo ako carinsku vrijednost nije moguće odrediti primjenom konkretne odredbe, valja primijeniti odredbu koja slijedi neposredno nakon nje prema propisanom redoslijedu (presuda od 16. lipnja 2016., EURO 2004. Hungary,
C‑291/15
,
EU:C:2016:455
, t.
29.
i navedena sudska praksa).
Članak 31. stavak 1. Carinskog zakonika predviđa da se carinska vrijednost uvezene robe utvrđuje, na temelju podataka dostupnih u Uniji, koristeći opravdana sredstva u skladu s načelima i općim odredbama međunarodnih sporazuma kao i odredbama poglavlja 3. navedenog zakonika koje ih nabraja.
U tom pogledu, kao što ističe nezavisni odvjetnik u točki 86. svojega mišljenja, upućivanje u članku 31. stavku 1. Carinskog zakonika na poglavlje 3. tog istog zakonika znači da se opće odredbe tog poglavlja, kojih je i članak 32. toga zakonika dio, primjenjuju također u slučaju kada se utvrđivanje carinske vrijednosti uvezene robe provodi u skladu s člankom 31. stavkuom 1. istog zakonika.
Naime, kao što proizlazi iz točke 30. ove presude, propisi Unije koji se odnose na carinske procjene imaju za cilj uspostavljanje pravičnog, jedinstvenog i neutralnog sustava koji isključuje uporabu arbitrarnih i fiktivnih carinskih vrijednosti. U skladu s točkom 2. Napomena za tumačenje carinske vrijednosti vezanih uz članak 31. stavak 1. Carinskog zakonika, koje se nalaze u Prilogu 23. Uredbe br. 2454/93, metode utvrđivanja carinske vrijednosti koje bi trebalo primijeniti iz članka 31. su one koje su propisane u člancima 29. i 30. stavku 2. toga zakonika, ali i „određena fleksibilnost” u primjeni ovih metoda je u skladu s ciljevima i odredbama istog članka 31. stavka 1. (vidjeti, u tom smislu, presudu od 28. veljače 2008., Carboni e derivati,
C‑263/06
,
EU:C:2008:128
, t.
60.
).
Uzimajući u obzir nužnost utvrđivanja carinske vrijednosti u slučaju da poduzetnik nije dostavio cjelovite podatke koji se odnose na predmetna porezna razdoblja i „određenu fleksibilnost” koja se spominje u točki 2. navedenih Napomena za tumačenje, treba prihvatiti da uzimanje u obzir podataka koji se odnose na druga porezna razdoblja toga poduzetnika može predstavljati podatak dostupan u Uniji koji članak 31. stavak 1. Carinskog zakonika dopušta kao osnovu za utvrđivanje carinske vrijednosti. Naime, pozivanje na te podatke predstavlja sredstvo za utvrđivanje carinske vrijednosti koje je „opravdano” u smislu navedenog članka 31. stavka 1. te je u skladu s načelima i općim odredbama međunarodnih sporazuma kao i odredbama na koje taj isti članak 31. stavak 1. upućuje (vidjeti, po analogiji, presudu od 28. veljače 2008., Carboni e derivati,
C‑263/06
,
EU:C:2008:128
, t.
61.
)
Što se tiče članka 158. stavka 3. Uredbe br. 2454/93, isti propisuje da se, ako se tantijeme ili licencijske naknade odnose djelomično na uvezenu robu, a djelomično na druge sastojke ili dodatne dijelove, koji se robi dodaju nakon uvoza, ili na radnje poslije uvoza ili usluge, odgovarajuća raspodjela „provodi na osnovi objektivnih i mjerljivih podataka”, u skladu s pojašnjenjem uz članak 32. stavak 2. Carinskog zakonika, iz Priloga 23. Uredbe br. 2454/93.
Međutim, iz točke 81. ove presude, kao i iz točke 91. mišljenja nezavisnog odvjetnika, proizlazi da se podaci koji se odnose na druga porezna razdoblja predmetnog poduzetnika mogu smatrati „objektivnim i mjerljivim” u smislu članka 158. stavka 3. Uredbe br. 2454/93 te se, posljedično, može primijeniti raspodjela predviđena navedenim člankom.
Osim toga, kao što tvrde njemačka vlada i Europska komisija, drugačija odluka mogla bi stvoriti neopravdanu prednost u korist uvoznika koji odbijaju dostaviti cjelovite podatke, sprječavajući tako provedbu pravilne procjene carinske vrijednosti uvezene robe.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na četvrto pitanje treba odgovoriti da članak 32. stavak 1. točku (c) Carinskog zakonika i članak 158. stavak 3. Uredbe br. 2454/93 treba tumačiti na način da se mjere prilagodbe i raspodjele, sadržane u tim odredbama, mogu provoditi kada carinska vrijednost predmetne robe nije utvrđena primjenom članka 29. Carinskog zakonika već supsidijarnom metodom predviđenom člankom 31. toga zakonika.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 32. stavak 1. točku (c) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1791/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. studenog 2006., treba tumačiti na način da, s jedne strane, ne nalaže da iznos tantijema ili licencijskih naknada treba biti utvrđen u trenutku sklapanja ugovora o licenciji ili u trenutku nastanka carinskog duga kako bi se smatralo da se te tantijeme ili licencijske naknade odnose na robu koja se procjenjuje i, s druge strane, da dopušta da se te tantijeme ili licencijske naknade „odnose na robu koja se procjenjuje” čak i ako se one odnose samo djelomično na navedenu robu.

2.
Članak 32. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 2913/92 kako je izmijenjena Uredbom br. 1791/2006 i članak 160. Uredbe Komisije (EEZ) br. 2454/93 od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1875/2006 od 18. prosinca 2006., treba tumačiti na način da tantijemi i licencijske naknade predstavljaju „uvjet za prodaju” robe koja se procjenjuje kada u istom koncernu trgovačkih društava plaćanje tantijema i licencijskih naknada zahtijeva poduzetnik koji je povezan i s prodavateljem i s kupcem te se plaćaju u korist tog istog poduzetnika.

3.
Članak 32. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 2913/92 kako je izmijenjena Uredbom br. 1791/2006 i članak 158. stavak 3. Uredbe br. 2454/93, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 1875/2006, treba tumačiti na način da se mjere prilagodbe i raspodjele sadržane u tim odredbama mogu provoditi kada carinska vrijednost predmetne robe nije utvrđena primjenom članka 29. Uredbe br. 2913/92 kako je izmijenjena, već supsidijarnom metodom predviđenom člankom 31. toga zakonika.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački