CELEX: 62017CJ0220
Predhodno odločanje
Približevanje zakonodaj
Veljavnost Direktive 2014/40/EU
Proizvodnja, predstavitev in prodaja tobačnih izdelkov
Predpisi o ‚sestavinah‘
Prepoved aromatiziranih tobačnih izdelkov

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na veljavnost člena 7(1), (7) in (14), členov od 8 do 11, zlasti 9(1), drugi pododstavek, (4)(a), drugi stavek, in (6), člena 10(1)(b), (e) in (f), člena 11(1), prvi pododstavek, prvi stavek, in člena 13(1)(c) ter na razlago člena 7(14) in člena 13(1)(c) in (3) Direktive 2014/40/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. aprila 2014 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov in razveljavitvi Direktive 2001/37/ES (
UL 2014, L 127, str. 1
, in popravek v
UL 2015, L 150, str. 24
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Planta Tabak-Manufaktur Dr. Manfred Obermann GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: Planta Tabak) in Land Berlin (dežela Berlin, Nemčija) glede prepovedi dajanja na trg nekaterih tobačnih izdelkov ter glede pravil o označevanju in embalaži tobačnih izdelkov.
Pravni okvir
V uvodni izjavi 9 Direktive 2014/40 je navedeno:
„Da bi zagotovili enotno uporabo te direktive v državah članicah, je treba določiti več novih opredelitev. Kadar se za različne kategorije izdelkov uporabljajo različne obveznosti iz te direktive in je določen izdelek uvrščen v več kategorij (npr. tobak za pipe, tobak za zvijanje), bi bilo treba uporabljati strožje obveznosti.“
V uvodni izjavi 16 te direktive je navedeno:
„Pomisleki glede tobačnih izdelkov z značilno aromo, ki ni aroma tobaka, so še povečali verjetnost različne ureditve, kar bi lahko spodbudilo začetek uporabe tobaka in vplivalo na vzorce uporabe. Treba bi se bilo izogibati ukrepom, ki uvajajo neupravičene razlike pri obravnavi različnih vrst cigaret z aromo. Izdelke z značilno aromo, ki se prodajajo v večjem obsegu, bi bilo treba ukinjati postopoma v podaljšanem obdobju, da bi potrošnikom omogočili dovolj časa za prehod na druge izdelke.“
Člen 1 navedene direktive določa:
„Cilj te direktive je približevanje zakonov in drugih predpisov držav članic […]
[…]
da bi olajšali pravilno delovanje notranjega trga s tobačnimi in povezanimi izdelki, ob upoštevanju visoke ravni varovanja zdravja ljudi, zlasti mladih, in da bi izpolnili obveznosti Unije iz Okvirne konvencije [Svetovne zdravstvene organizacije (SZO)] za nadzor nad tobakom (v nadaljnjem besedilu: Konvencija FCTC)[, odobrene s Sklepom Sveta 2004/513/ES z dne 2. junija 2004 o sklenitvi Okvirne konvencije WHO o nadzoru tobaka (
UL 2004, L 213, str. 8
)].“
Člen 2 te direktive določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
14.
‚novi tobačni izdelek‘ pomeni tobačni izdelek, ki:
(a)
ne spada v nobeno od naslednjih kategorij: cigarete, tobak za zvijanje, tobak za pipo, tobak za vodno pipo, cigare, cigarilosi, tobak za žvečenje, tobak za njuhanje ali tobak za oralno uporabo […]
[…]“
Člen 7 Direktive 2014/40 določa:
„1.   Države članice prepovejo dajanje tobačnih izdelkov z značilno aromo na trg.
[…]
7.   Države članice prepovejo dajanje na trg tobačnih izdelkov, ki vsebujejo aromatične snovi v kateri koli od njihovih komponent, kot so filtri, papir, ovoji in kapsule, ali kakršne koli tehnične značilnosti, ki omogočajo spreminjanje vonja ali okusa tobačnega izdelka ali jakosti dima. Filtri, papirji in kapsule ne smejo vsebovati tobaka ali nikotina.
[…]
12.   Tobačni izdelki, razen cigaret in tobaka za zvijanje, so izvzeti iz prepovedi iz odstavkov 1 in 7. […]
[…]
14.   V primeru tobačnih izdelkov, ki imajo značilno aromo in obseg njihove prodaje predstavlja 3 % ali več v posamezni kategoriji izdelkov v vsej Uniji, se določbe tega člena uporabljajo od 20. maja 2020.
[…]“
Členi od 8 do 11 te direktive, ki so v poglavju II z naslovom „Označevanje in embalaža“ iz naslova II te direktive, vsebujejo splošne določbe, splošna opozorila in informativna sporočila glede tobačnih izdelkov za kajenje, določbe o sestavljenih zdravstvenih opozorilih pri tobačnih izdelkih za kajenje in določbe o označevanju tobačnih izdelkov za kajenje, razen cigaret, tobaka za zvijanje in tobaka za vodne pipe.
Člen 9 te direktive določa:
„1.   Na vsakem zavojčku in kakršni koli zunanji embalaži tobačnih izdelkov za kajenje se navede eno od naslednjih splošnih opozoril:
‚Kajenje ubija – prenehajte zdaj‘
ali
‚Kajenje ubija‘.
Države članice določijo, katero od splošnih opozoril iz prvega pododstavka se uporabi.
[…]
4.   Splošno opozorilo in informativno sporočilo iz odstavkov 1 in 2:
(a)
se natisneta v pisavi Helvetica v črnem odebeljenem tisku na beli podlagi. Za prilagoditev jezikovnim zahtevam lahko države članice določijo velikost črk, če je velikost črk, določena v nacionalnem pravu, tolikšna, da je zagotovljeno, da ustrezno besedilo zavzema največji možni del površine, namenjene za ta zdravstvena opozorila […]
[…]
6.   Komisija z izvedbenimi akti natančno določi, na katerem delu tobaka za zvijanje, ki se trži v vrečkah, morata biti natisnjena splošno opozorilo in informativno sporočilo, in pri tem upošteva različne oblike vrečk.“
Člen 10 Direktive 2014/40 določa:
„1.   Na vsakem zavojčku in kakršni koli zunanji embalaži tobačnih izdelkov za kajenje se navedejo sestavljena zdravstvena opozorila Sestavljena zdravstvena opozorila:
[…]
(b)
vsebujejo informacije o opuščanju kajenja, kot so telefonske številke, elektronski naslovi ali spletna mesta, namenjena obveščanju potrošnikov o razpoložljivih programih podpore za osebe, ki želijo opustiti kajenje;
[…]
(e)
so prikazana na gornjem robu zavojčka in kakršne koli zunanje embalaže ter obrnjena v isto smer kot vse druge informacije, ki so navedene na površini embalaže. V državah članicah, v katerih so zaradi fiskalnih namenov obvezni davčni žigi ali nacionalne identifikacijske oznake, se lahko uporabljajo prehodne izjeme od obveznosti glede postavitve sestavljenih zdravstvenih opozoril na naslednji način:
(i)
kadar je davčni žig ali nacionalna identifikacijska oznaka, ki se uporablja za davčne namene, pritrjena na gornjem robu zavojčka iz kartona, se sestavljeno zdravstveno opozorilo, ki se natisne na zadnji površini, nahaja neposredno pod davčnim žigom ali nacionalno identifikacijsko oznako;
(ii)
pri zavojčkih, narejenih iz mehkega materiala, lahko države članice odobrijo pravokotno površino, namenjeno za davčni žig ali nacionalno identifikacijsko oznako, ki se uporablja za davčne namene, katere višina ne presega 13 mm med gornjim robom zavojčka in gornjim robom sestavljenih zdravstvenih opozoril.
Izjeme iz točk (i) in (ii) se lahko uporabljajo tri leta od 20. maja 2016. Blagovne znamke ali logotipi ne smejo biti natisnjeni nad zdravstvenimi opozorili;
[…]
(f)
so natisnjena v skladu z obliko, razporeditvijo, oblikovanjem in merami, ki jih določi Komisija v skladu z odstavkom 4;
[…]“
Člen 11(1), prvi pododstavek, prvi stavek, te direktive določa:
„Države članice lahko izvzamejo tobačne izdelke za kajenje, razen cigaret, tobaka za zvijanje in tobaka za vodne pipe, iz obveznosti glede navajanja informativnega sporočila iz člena 9(2) in sestavljenih zdravstvenih opozoril iz člena 10.“
Člen 13 navedene direktive določa:
„1.   Označevanje zavojčkov in kakršna koli zunanja embalaža ter sam tobačni izdelek ne smeta [smejo] vključevati nobenega elementa ali značilnosti, ki:
[…]
(c)
se nanaša na okus, vonj, katere koli aromatične snovi ali druge dodatke ali na odsotnost le-teh;
[…]
3.   Elementi in značilnosti, ki so prepovedani na podlagi odstavkov 1 in 2, so med drugim lahko besedila, simboli, imena, blagovne znamke, figurativni in drugi znaki.“
Člen 29(1) te direktive določa:
„Države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, do 20. maja 2016. Komisiji nemudoma sporočijo besedila navedenih predpisov.
Države članice uporabljajo te ukrepe od 20. maja 2016, brez poseganja v člene 7(14), 10(1)(e), 15(13) in 16(3).“
Člen 30 Direktive 2014/40 določa:
„Države članice lahko dovolijo dajanje na trg naslednjih izdelkov, ki niso skladni s to direktivo, do 20. maja 2017:
(a)
tobačnih izdelkov, ki so bili proizvedeni ali dani v prosti promet in označeni v skladu z [Direktivo 2001/37/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. junija 2001 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o izdelavi, predstavitvi in prodaji tobačnih izdelkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 6, str. 147)] pred 20. majem 2016;
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Družba Planta Tabak proizvaja in trži tobačne izdelke, zlasti aromatiziran tobak za zvijanje.
Direktiva 2014/40 je bila prenesena z Gesetz über Tabakerzeugnisse und verwandte Erzeugnisse (zakon o tobačnih in povezanih izdelkih) z dne 4. aprila 2016 (BGBl. 2016 I, str. 569, v nadaljevanju: TabakerzG).
Družba Planta Tabak s tožbo, ki jo je 25. aprila 2016 vložila pri Verwaltungsgericht Berlin (upravno sodišče v Berlinu, Nemčija), predlaga, naj se ugotovi, da nekatere določbe TabakerzG glede prepovedi arom, šokantnih fotografij in prepovedi oglaševanja arom za njene izdelke ne veljajo. Družba Planta Tabak tudi trdi, da so člen 7(1) in (7), členi od 8 do 11 in člen 13(1)(c) Direktive 2014/40 v nasprotju s primarnim pravom Unije, zlasti z načeli pravne varnosti, enakega obravnavanja in sorazmernosti.
Prvič, predložitveno sodišče dvomi glede veljavnosti in razlage določb Direktive 2014/40 v zvezi s prepovedjo arom, ki jih vsebujejo tobačni izdelki, glede pravil o označevanju in embalaži teh izdelkov ter glede prepovedi oglaševanja arom.
Najprej si zastavlja vprašanje v zvezi z razlago člena 7(1), (7) in (14) Direktive 2014/40 ter v zvezi s skladnostjo te določbe z načelom pravne varnosti glede na prepoved dajanja tobačnih izdelkov z značilno aromo na trg od 20. maja 2016, če obseg njihove prodaje predstavlja 3 % ali več v posamezni kategoriji izdelkov v vsej Uniji, v nasprotnem primeru pa od 20. maja 2020. Predložitveno sodišče pojasnjuje, da zadevni proizvajalci tobačnih izdelkov ne morejo dobiti informacij glede obsega prodaj v Uniji, čeprav je Komisija z Izvedbenim sklepom (EU) 2015/2186 z dne 25. novembra 2015 o določitvi oblike za predložitev in dajanje na voljo informacij o tobačnih izdelkih (
UL 2015, L 312, str. 5
) uvedla sistem poročanja in informacij, ki na srednji rok ureja zbiranje in dajanje na voljo teh informacij. Niti spletne strani Komisije niti spletne strani pristojnih nemških zveznih organov naj ne bi vsebovale tovrstnih informacij ali navedb, na podlagi katerih bi bilo te informacije mogoče pridobiti. Postopek za uporabo odstopanja, ki je določeno v členu 7(14) Direktive 2014/40, naj torej ne bi bil jasno določen.
Dalje, Direktiva 2014/40 naj ne bi opredeljevala izraza „kategorija izdelkov“ iz te določbe in tega izraza naj z razlago ne bi bilo mogoče z gotovostjo določiti. Zlasti predložitveno sodišče sprašuje, ali se kategorije izdelkov razdelijo le glede na vrsto tobačnega izdelka ali vrsto njegove arome oziroma ali se ti dve merili med seboj združujeta (mentolove cigarete, drobno rezan mentolov tobak itd.).
Poleg tega predložitveno sodišče navaja, da naj bi bil glede datuma uporabe prepovedi trženja tobačnih izdelkov člen 7 te direktive v nasprotju z načelom enakega obravnavanja, ker se v njem razlikuje med aromatiziranimi tobačnimi izdelki glede na obseg njihove prodaje, čeprav so ti izdelki v primerljivih položajih glede na cilja varstva zdravja potrošnikov in odprave trgovinskih ovir, ki jima sledi ta direktiva.
Predložitveno sodišče se sprašuje tudi, ali je glede na roke, ki jih določa Direktiva 2014/40, prepoved arom v skladu z načelom sorazmernosti in s členom 34 PDEU, ob upoštevanju negativnih ekonomskih in socialnih posledic za mala in srednja podjetja, ki so specializirana za „nišne izdelke“, katerih tržni delež v Uniji je manj kot 3 % in katerih dajanje na trg je zato prepovedano od 20. maja 2016.
Drugič, predložitveno sodišče izpostavlja tudi dejstvo, da je rok, ki se izteče 20. maja 2016 ter ki je v členu 29(1) Direktive 2014/40 določen za prenos te direktive in začetek veljavnosti nacionalnih predpisov, kratek glede na datuma sprejetja Izvedbenega sklepa Komisije (EU) 2015/1735 z dne 24. septembra 2015 o natančnem mestu splošnega opozorila in informativnega sporočila na vrečkah, v katerih se trži tobak za zvijanje (
UL 2015, L 252, str. 49
) in Izvedbenega sklepa Komisije (EU) 2015/1842 z dne 9. oktobra 2015 o tehničnih specifikacijah za razporeditev, zasnovo in obliko sestavljenih zdravstvenih opozoril za tobačne izdelke za kajenje (
UL 2015, L 267, str. 5
).
V zvezi s tem se predložitveno sodišče sprašuje najprej, ali glede na pravo Unije nacionalni zakonodajalec na splošno lahko sprejme svoje prehodne določbe. Dalje, če je odgovor nikalen, se sprašuje, ali je to, da se od držav članic zahteva, da Direktivo 2014/40 prenesejo precej pred iztekom roka iz člena 29(1) te direktive, v nasprotju z načelom lojalnega sodelovanja iz člena 4(3) PEU v povezavi z načelom enotne in učinkovite uporabe prava Unije.
Predložitveno sodišče navaja tudi, da je časovno sovpadanje roka za prenos Direktive 2014/40 in roka za uporabo nacionalnih določb težko združljivo z načelom sorazmernosti. Glede tega predložitveno sodišče meni, da če v izvedbenih sklepih 2015/1735 in 2015/1842 ne bi bilo jasnih določb glede med drugim natančnega mesta splošnega opozorila in informativnega sporočila na tobaku za zvijanje, ki se prodaja v vrečkah, proizvajalci ne bi mogli načrtovati in naročati matric za embalažo in tisk ter po potrebi predvideti predelave ustreznih strojev za polnjenje in embalažo. Med datumom sprejetja teh sklepov in 20. majem 2016, ki je določen v členu 29(1) Direktive 2014/40, pa je preteklo približno sedem mesecev.
Tretjič, predložitveno sodišče se ob upoštevanju načela sorazmernosti sprašuje, ali člen 13(1)(c) Direktive 2014/40 dovoljuje, da se aroma ali snov, ki dajeta vonj ali okus in sta zakonito vsebovana v tobačnih izdelkih, le omeni v nevtralni nepromocijski obliki na zavojčku ali zunanji embalaži.
Nazadnje, predložitveno sodišče se sprašuje, ali člen 13(1)(c) Direktive 2014/40 s tem, da prepoveduje uporabo nekaterih znamk, ustvarja nesorazmerno razlastitev v smislu člena 17(1), drugi stavek, Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina). Imetniki znamk, na katere se ta določba nanaša, naj bi bili izključeni iz vsakršne razumne in ustrezne uporabe teh znamk in ta izključitev naj bi jih ekonomsko oškodovala enako kot formalna izključitev. Posledica pravil o označevanju iz te določbe naj bi bila, da se imetnikom znamk trajno odvzamejo nekatere bistvene možnosti uporabe iz člena 10 Direktive (EU) 2015/2436 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2015 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z blagovnimi znamkami (
UL 2015, L 336, str. 1
).
Verwaltungsgericht Berlin (upravno sodišče v Berlinu) je v teh okoliščinah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
a)
Ali so določbe člena 7(1) in (7) [Direktive 2014/40] v povezavi z določbami člena 7(14) te direktive zaradi kršitve načela pravne varnosti neveljavne, ker državam članicam nalagajo prepoved dajanja na trg nekaterih tobačnih izdelkov brez jasne in izrecne opredelitve, katere od teh tobačnih izdelkov je treba prepovedati že od 20. maja 2016 in katere šele od 20. maja 2020?
b)
Ali so določbe člena 7(1) in (7) [Direktive 2014/40] v povezavi z določbami člena 7(14) te direktive zaradi kršitve načela enakega obravnavanja neveljavne, ker se v njih prepovedi, ki jih morajo sprejeti države članice, razlikujejo glede na obseg prodaje, ne da bi za to obstajal utemeljen razlog?
c)
Ali je člen 7(1) in (7) [Direktive 2014/40] zaradi kršitve načela sorazmernosti in/ali člena 34 PDEU neveljaven, ker državam članicam nalaga, da morajo že od 20. maja 2016 prepovedati dajanje na trg tobačnih izdelkov, ki imajo značilno aromo in katerih obseg prodaje predstavlja manj kot 3 % v posamezni kategoriji izdelkov v vsej Uniji?
d)
Če je odgovor na vprašanja od 1(a) do 1(c) nikalen: kako je treba razumeti pojem ‚kategorija izdelkov‘ iz člena 7(14) [Direktive 2014/40]? Ali se uvrščanje v ‚kategorije izdelkov‘ izvaja glede na vrsto značilne arome, glede na vrsto tobačnega izdelka (z aromo) ali na podlagi kombinacije obeh meril?
e)
Če je odgovor na vprašanja od 1(a) do 1(c) nikalen: na kakšen način se ugotavlja, ali določen tobačni izdelek dosega 3‑odstotni prag iz člena 7(14) [Direktive 2014/40], dokler o tem ni uradnih in javno dostopnih podatkov in statistik?
2.
a)
Ali lahko države članice pri prenosu členov od 8 do 11 [Direktive 2014/40] v nacionalno zakonodajo sprejmejo dodatne prehodne določbe?
b)
Če je odgovor na drugo vprašanje, točka (a), nikalen:
—
Ali sta člena 9(6) in 10(1)(f) [Direktive 2014/40] zaradi kršitve načela sorazmernosti in/ali člena 34 PDEU neveljavna, ker pooblastilo glede podrobnejše opredelitve označevanja in embalaže prenašata na Komisijo, ne da bi ji pri tem določila rok in ne da bi vsebovala prehodno ureditev ali obdobje, ki bi zadevnim podjetjem omogočalo dovolj časa za prilagoditev zahtevam Direktive?
—
Ali so člen 9(1), drugi pododstavek (besedilo opozorila), in (4)(a), drugi stavek (velikost črk), člen 10(1)(b) (informacije o opuščanju kajenja) in (e) (postavitev opozoril) ter člen 11(1), prvi pododstavek, prvi stavek (označevanje), [Direktive 2014/40] zaradi kršitve načela sorazmernosti in/ali člena 34 PDEU neveljavni, ker državam članicam zagotavljajo pravico do izbire med različnimi možnostmi, ne da bi pri tem določali rok ali vsebovali prehodno ureditev ali obdobje, ki bi zadevnim podjetjem omogočalo dovolj časa za prilagoditev zahtevam Direktive?
3.
a)
Ali je treba člen 13(1)(c) [Direktive 2014/40] v povezavi z odstavkom 3 tega člena razlagati tako, da državam članicam nalaga, da prepovejo uporabo informacij, ki se nanašajo na okus, vonj, aromo ali druge dodatke, tudi v primeru, ko ne gre za promocijske informacije in je uporaba sestavin še naprej dovoljena?
b)
Ali je člen 13(1)(c) [Direktive 2014/40] neveljaven, ker je v nasprotju s členom 17 [Listine]?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje, točke od (a) do (c)
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem, točke od (a) do (c), v bistvu sprašuje glede veljavnosti določb člena 7(1) in (7) Direktive 2014/40 ter člena 7(14) te direktive glede na načela pravne varnosti, enakega obravnavanja in sorazmernosti ter glede na člen 34 PDEU.
Veljavnost člena 7(1), (7) in (14) Direktive 2014/40 glede na načelo pravne varnosti
Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je člen 7(1), (7) in (14) Direktive 2014/40, ki državam članicam nalaga prepoved dajanja na trg nekaterih tobačnih izdelkov brez jasne in izrecne opredelitve, katere od teh tobačnih izdelkov je treba prepovedati že od 20. maja 2016 in katere šele od 20. maja 2020, v nasprotju z načelom pravne varnosti.
V skladu z ustaljeno sodno prakso načelo pravne varnosti zahteva, da ureditev Unije osebam, na katere se nanaša, omogoči, da se natančno seznanijo z obsegom obveznosti, ki so jim naložene, ter da se te osebe lahko nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in obveznostmi ter ukrepajo v skladu z njimi (sodba z dne 25. julija 2018, Teglgaard in Fløjstrupgård,
C‑239/17
,
EU:C:2018:597
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar je treba spomniti tudi, da ni nujno, da so v zakonodajnem aktu tehnična pojasnila, in da lahko zakonodajalec Unije postavi splošni pravni okvir, ki ga po potrebi naknadno pojasni (glej v tem smislu sodbo z dne 4. maja 2016, Pillbox 38,
C‑477/14
,
EU:C:2016:324
, točki
in
).
Okoliščina, da člen 7(1), (7) in (14) Direktive 2014/40, prvič, ne določa izdelkov, ki imajo značilno aromo in katerih obseg prodaje predstavlja 3 % ali več v posamezni kategoriji izdelkov v vsej Uniji, oziroma drugič, ne določa konkretnega postopka za ugotovitev, na katere izdelke se nanaša člen 7(14) te direktive, še ne pomeni, da je člen 7(1), (7) in (14) te direktive v nasprotju z načelom pravne varnosti. Ker to področje ni urejeno na ravni Unije, morajo namreč države članice oziroma, če je potrebno, proizvajalci sami izbrati zanesljivo metodo, s katero je mogoče zagotoviti izpolnjevanje zahteve, ki izhaja iz te določbe (glej v tem smislu sodbo z dne 4. maja 2016, Pillbox 38,
C‑477/14
,
EU:C:2016:324
, točka
).
V teh okoliščinah je treba šteti, da člen 7(1), (7) in (14) Direktive 2014/40 ni v nasprotju z načelom pravne varnosti.
Veljavnost člena 7(1), (7) in (14) Direktive 2014/40 glede na načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti ter glede na člen 34 PDEU
Najprej, predložitveno sodišče se sprašuje, ali je zaradi tega, ker se v členu 7(14) Direktive 2014/40 razlikuje med tobačnimi izdelki glede na obseg prodaje, ta določba v nasprotju z načelom enakega obravnavanja.
Glede tega je treba spomniti, da načelo enakega obravnavanja kot splošno načelo prava Unije zahteva, da se primerljivi položaji ne obravnavajo različno in da se različni položaji ne obravnavajo enako, razen če je taka obravnava objektivno utemeljena (sodba z dne 4. maja 2016, Pillbox 38,
C‑477/14
,
EU:C:2016:324
, točka
).
Primerljivost različnih položajev se presoja glede na vse njihove značilnosti. Pri ugotavljanju in presoji teh značilnosti je treba med drugim upoštevati predmet in namen akta Unije, s katerim je uvedeno zadevno razlikovanje. Poleg tega je treba upoštevati načela in cilje področja, na katero spada zadevni akt (sodba z dne 12. maja 2011, Luksemburg/Parlament in Svet,
C‑176/09
,
EU:C:2011:290
, točka
).
Direktiva 2014/40 v skladu s svojim členom 1 tako sledi dvojnemu cilju, ki je olajševanje pravilnega delovanja notranjega trga s tobačnimi in povezanimi izdelki, ob upoštevanju visoke ravni varovanja zdravja ljudi, zlasti mladih (sodba z dne 4. maja 2016, Poljska/Parlament in Svet,
C‑358/14
,
EU:C:2016:323
, točka
).
Za uresničevanje pravilnega delovanja notranjega trga s tobačnimi in povezanimi izdelki se je treba v skladu z uvodno izjavo 16 Direktive 2014/40 izogibati ukrepom, ki uvajajo neupravičene razlike pri obravnavi različnih vrst cigaret z aromo.
Poleg tega je Sodišče v sodbi z dne 4. maja 2016, Philip Morris Brands in drugi (
C‑547/14
,
EU:C:2016:325
, točka
), ugotovilo, da imajo tobačni izdelki z značilno aromo, prvič, podobne objektivne značilnosti ter, drugič, podobne vplive na začetek uporabe tobaka in na ohranjanje kajenja.
Tobačni izdelki, ki imajo značilno aromo in katerih obseg prodaje predstavlja manj kot 3 % v posamezni kategoriji izdelkov v vsej Uniji, se zato ne razlikujejo od tobačnih izdelkov, ki imajo značilno aromo in katerih obseg prodaje predstavlja 3 % ali več v posamezni kategoriji izdelkov v vsej Uniji, niti glede cilja olajšati pravilno delovanje notranjega trga za tobačne in povezane izdelke niti glede cilja uresničitve visoke ravni varovanja zdravja ljudi.
Iz tega izhaja, da so aromatizirani izdelki, na katere se nanašajo prepovedi značilnih arom, ki so določene v členu 7(1) in (7) Direktive 2014/40, v primerljivih položajih za namen uporabe načela enakega obravnavanja.
Kot izhaja iz sodne prakse, navedene v točki 36 te sodbe, pa je različno obravnavanje utemeljeno, če temelji na objektivnem in razumnem merilu, torej če je povezano z zakonito dopustnim ciljem, ki se želi uresničiti z zadevno zakonodajo, in če je ta različnost sorazmerna s ciljem, ki se z zadevnim obravnavanjem želi doseči (sodba z dne 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique in Lorraine in drugi,
C‑127/07
,
EU:C:2008:728
, točka
).
Glede tega je Sodišče zakonodajalcu Unije v okviru izvajanja njegovih pooblastil priznalo široko diskrecijsko pravico, kadar je treba sprejeti politične, gospodarske in socialne odločitve ter kadar mora opraviti zapletene presoje in ocene (sodba z dne 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique in Lorraine in drugi,
C‑127/07
,
EU:C:2008:728
, točka
). Zakonodajalec Unije bi torej lahko pri izvajanju te diskrecije harmonizacijo zagotovil le po etapah in zahteval le postopno odpravo enostranskih ukrepov, ki so jih sprejele države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 4. maja 2016, Philip Morris Brands in drugi,
C‑547/14
,
EU:C:2016:325
, točki
in
).
V zvezi s cilji, ki jim sledi člen 7(14) Direktive 2014/40, iz uvodne izjave 16 te direktive izhaja, da je treba izdelke z značilno aromo, katerih obseg prodaje je velik, odpraviti v daljšem obdobju, da se potrošnikom omogoči dovolj časa za prehod na druge izdelke.
Kot je navedel generalni pravobranilec v točki 48 sklepnih predlogov, se merilo obsega prodaje tobačnih izdelkov z značilno aromo v posamezni kategoriji izdelkov ne nanaša na tobačne izdelke, ki imajo posebno aromo, in je to merilo za proizvajalce nevtralno. Iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, namreč ne izhaja, da tobačne izdelke, ki imajo značilno aromo in katerih obseg prodaje predstavlja manj kot 3 % v posamezni kategoriji izdelkov v vsej Uniji, v glavnem proizvedejo majhna in srednje velika podjetja. Posledično je treba to merilo obravnavati kot objektivno upravičeno.
Poleg tega je treba šteti kot ustrezno, da se potrošnikom omogoči potreben čas za prehod na druge izdelke, tako da se jim dopusti uskladitev gospodarskih posledic prepovedi iz člena 7 Direktive 2014/40 z zahtevo zagotovitve visoke stopnje varovanja zdravja ljudi.
To merilo, ki temelji na obsegu prodaje izdelkov, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, kaže na, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 50 sklepnih predlogov, potrošniške navade in na gospodarsko pomembnost proizvodnje zadevnih izdelkov.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da člen 7(1), (7) in (14) Direktive 2014/40 ni v nasprotju z načelom enakega obravnavanja.
V nadaljevanju se predložitveno sodišče sprašuje, ali je člen 7(1) in (7) Direktive 2014/40 združljiv z načelom sorazmernosti glede na to, da prepoveduje dajanje na trg tobačnih izdelkov z značilno aromo, katerih delež na trgu predstavlja manj kot 3 % v posamezni kategoriji izdelkov v vsej Uniji.
Glede tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da načelo sorazmernosti zahteva, da so akti institucij Unije primerni za uresničitev legitimnih ciljev zadevnega predpisa in ne presegajo okvirov, ki so potrebni za doseganje teh ciljev, pri čemer se pri več primernih ukrepih izbere najmanj obremenjujoč, povzročene neugodnosti pa morajo biti sorazmerne s cilji, ki se jim sledi (sodba z dne 4. maja 2016, Poljska/Parlament in Svet,
C‑358/14
,
EU:C:2016:323
, točka
).
V zvezi s sodnim nadzorom pogojev, navedenih v prejšnji točki te sodbe, iz sodne prakse, navedene v točki 44 te sodbe, izhaja, da mora imeti zakonodajalec Unije široko diskrecijsko pravico na področju, kot je to v obravnavanem primeru, ki od njega zahteva politične, gospodarske in socialne izbire ter na katerem mora opraviti kompleksne presoje.
Glede na cilj prepovedi dajanja na trg tobačnih izdelkov z značilno aromo je treba navesti, da je ta prepoved primerna tudi za zagotavljanje visoke ravni varovanja zdravja ljudi, zlasti mladih. Nesporno je namreč dejstvo, da so nekatere arome posebej privlačne za mlade in da olajšujejo začetek uporabe tobaka (sodba z dne 4. maja 2016, Poljska/Parlament in Svet,
C‑358/14
,
EU:C:2016:323
, točki
in
).
Glede tega je v sodbah z dne 4. maja 2016, Poljska/Parlament in Svet (
C‑358/14
,
EU:C:2016:323
, točka
), in z dne 4. maja 2016, Philip Morris Brands in drugi (
C‑547/14
,
EU:C:2016:325
, točka
), Sodišče ugotovilo, da je zakonodajalec Unije v členu 7(14) Direktive 2014/40 v zvezi z izdelkom, za katerega so značilne škodljive lastnosti, uravnotežil ekonomske posledice prepovedi iz člena 7 te direktive in zahtevo po zagotavljanju visoke ravni varovanja zdravja ljudi.
Zato je treba ugotoviti, da prepoved dajanja na trg tobačnih izdelkov z značilno aromo ne presega očitno tistega, kar je potrebno za dosego želenega cilja.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da člen 7(1), (7) in (14) Direktive 2014/40 ni v nasprotju z načelom sorazmernosti.
Poleg tega je treba glede dvomov, ki jih ima predložitveno sodišče glede skladnosti člena 7(1), (7) in (14) Direktive 2014/40 s členom 34 PDEU, ugotoviti, da čeprav je člen 7(1), (7) in (14) te direktive omejitev v smislu člena 34 PDEU, je ta omejitev, kot je bilo ugotovljeno v točki 54 te sodbe, utemeljena z uravnoteženjem ekonomskih posledic iz člena 7 Direktive 2014/40 in zahteve po zagotavljanju zdravja ljudi ter ni v nasprotju z načelom sorazmernosti. Posledično člen 7(1), (7) in (14) Direktive 2014/40 ni v nasprotju niti s členom 34 PDEU.
Ob upoštevanju vseh zgornjih ugotovitev je treba na prvo vprašanje, točke od (a) do (c), odgovoriti, da iz presoje tega vprašanja ne izhaja noben element, ki bi lahko ogrožal veljavnost člena 7(1), (7) in (14) Direktive 2014/40.
Prvo vprašanje, točki (d) in (e)
Predložitveno sodišče v točkah (d) in (e) prvega vprašanja v bistvu Sodišče zaproša za razlago pojma „kategorija izdelka“, ki ga vsebuje člen 7(14) Direktive 2014/40, in za pojasnitev postopka, ki ga je treba izvesti pri ugotavljanju, ali je za neki tobačni izdelek dosežena meja 3 % iz tega člena.
Treba je spomniti, da je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki se želijo doseči z ureditvijo, katere del je (sodba z dne 26. septembra 2018, Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
, točka
).
Najprej je treba navesti, da pojem „kategorija izdelkov“ iz člena 7(14) Direktive 2014/40 ni opredeljen v členu 2 te direktive z naslovom „Opredelitve pojmov“.
Dalje je treba glede sobesedila člena 7(14) te direktive navesti, da so v skladu s členom 7(12) Direktive 2014/40 cigarete in tobak za zvijanje edini tobačni izdelki, na katere se nanašajo prepovedi iz člena 7(1) in (7) te direktive.
Poleg tega so v členu 2, točka 14, Direktive 2014/40, ki opredeljuje pojem „novi tobačni izdelek“, cigarete in tobak za zvijanje predstavljeni kot različni kategoriji tobačnih izdelkov.
Poleg tega je tobak za zvijanje opredeljen kot primer „kategorije izdelkov“ v uvodni izjavi 9 te direktive.
Cigarete so torej „kategorija izdelkov“ v smislu člena 7(14) Direktive 2014/40, tako kot je druga kategorija tobak za zvijanje.
Glede ciljev iz člena 7(14) te direktive iz uvodne izjave 16 te direktive izhaja, da je treba izdelke z značilno aromo, ki se prodajajo v večjem obsegu, odpraviti v daljšem obdobju, da se potrošnikom omogoči dovolj časa, ki je potreben za prehod na druge izdelke.
Ker, prvič, razlaga, da so cigarete „kategorija izdelkov“ v smislu člena 7(14) Direktive 2014/40, tako kot je druga kategorija tobak za zvijanje, ni v nasprotju s temi cilji in, drugič, ker je mogoče predpostavljati, da imajo pojmi, ki so bili uporabljeni v istem aktu Unije, isti pomen, se pojem „kategorija izdelkov“ v smislu te določbe ne razlaga drugače kot enak pojem v drugih določbah te direktive.
Poleg tega je glede metode, na podlagi katere je mogoče ugotoviti, ali posamezen tobačni izdelek v celotni Uniji doseže mejo 3 % iz člena 7(14) Direktive 2014/40, zato da se uporabi izjema iz te določbe, iz sodne prakse, navedene v točki 33 te sodbe, razvidno, da če ne obstaja predpis Unije, morajo države članice določiti zanesljivo metodo za zagotovitev skladnosti z zahtevo iz te določbe.
Iz spisa, ki je bil predložen Sodišču, izhaja, da je Zvezna republika Nemčija v skladu s to sodno prakso izvedla člen 7(14) Direktive 2014/40, pri čemer je v členu 34(3) Verordnung über Tabakerzeugnisse und verwandte Erzeugnisse (uredba o tobačnih in povezanih izdelkih) z dne 27. aprila 2016 (BGBl. 2016 I, str. 980) določila arome, ki jih morajo vsebovati tobačni izdelki, da se prepoved trženja teh izdelkov lahko uporablja šele od 20. maja 2020.
Iz teh ugotovitev izhaja, da je treba na prvo vprašanje, točki (d) in (e), odgovoriti, da je treba člen 7(14) Direktive 2014/40 razlagati tako, da pojem „kategorija izdelkov“ iz te določbe zajema cigarete in tobak za zvijanje ter da je treba postopek za ugotavljanje, ali neki tobačni izdelek dosega mejo 3 % iz te določbe, določiti v skladu z nacionalnim pravom zadevne države članice.
Drugo vprašanje
Drugo vprašanje, točka (a)
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, točka (a), v bistvu sprašuje, ali je treba člene od 8 do 11 Direktive 2014/40 razlagati tako, da državam članicam dopuščajo, da določijo dodatna obdobja prenosa poleg tistih, ki so določena v členu 29(1) in členu 30(a) te direktive.
Navesti je treba, da člen 29(1) Direktive 2014/40 določa, da države članice sprejmejo zakone in druge predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, do 20. maja 2016 in da te ukrepe uporabljajo od 20. maja 2016, brez poseganja med drugim v člen 7(14) te direktive.
Člen 30 te direktive, naslovljen „Prehodne določbe“, pa v točki (a) določa, da države članice lahko dovolijo dajanje na trg tobačnih izdelkov, ki so bili proizvedeni ali dani v prosti promet in označeni v skladu z Direktivo 2001/37/ES pred 20. majem 2016, do 20. maja 2017.
Členi od 8 do 11 Direktive 2014/40 pa ne določajo prehodnih obdobij, ki bi nadomestila obdobja iz členov 29 in 30 te direktive.
Glede na te ugotovitve je treba na drugo vprašanje, točka (a), odgovoriti, da je treba člene od 8 do 11 Direktive 2014/40 razlagati tako, da državam članicam ne dopuščajo, da določijo dodatna obdobja za prenos poleg tistih, ki so določena v členih 29 in 30 te direktive.
Drugo vprašanje, točka (b)
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, točka (b), sprašuje, ali so v primeru nikalnega odgovora na drugo vprašanje, točka (a), člen 9(1), drugi pododstavek, (4)(a), drugi stavek, in (6), člen 10(1)(b), (e) in (f) ter člen 11(1), prvi pododstavek, prvi stavek, Direktive 2014/40 v nasprotju z načelom sorazmernosti in členom 34 PDEU.
Predložitveno sodišče opozarja, da člen 9(6) in člen 10(1)(f) Direktive 2014/40 delegirata Komisiji, da določi nekatera pravila glede označevanja in embalaže tobačnih izdelkov, ne da bi ji za to določila rok in ne da bi določila natančnejše prehodne določbe ali obdobja, ki bi zagotovila, da zadevnim podjetjem ostane dovolj časa, da se prilagodijo določbam te direktive.
Glede načela sorazmernosti je treba navesti, da ker so splošna pravna načela, med katerimi je načelo sorazmernosti, del pravnega reda Unije, jih morajo institucije Unije in prav tako države članice spoštovati pri izvrševanju pooblastil, ki jim jih podeljujejo direktive Unije (sodba z dne 2. junija 2016, ROZ-ŚWIT,
C‑418/14
,
EU:C:2016:400
, točka
).
V obravnavanem primeru je Direktiva 2014/40 v skladu s svojim členom 32 začela veljati 19. maja 2014, države članice pa so morale uporabljati zakone in druge predpise, potrebne za skladnost s to direktivo, najkasneje od 20. maja 2016, brez poseganja med drugim v njen člen 7(14).
Dveletno obdobje, ki ga imajo države članice na voljo za sprejetje teh predpisov za prenos Direktive 2014/40 in za zagotovitev, da imajo zadevni gospodarski subjekti dovolj časa, da se prilagodijo določbam te direktive, je glede na načelo sorazmernosti dovolj dolgo obdobje.
Poleg tega člen 30 Direktive 2014/40 državam članicam dopušča, da do 20. maja 2017 dovolijo dajanje na trg tobačnih izdelkov, proizvedenih ali danih v prosti promet in označenih v skladu z Direktivo 2001/37 pred 20. majem 2016.
Poleg tega je treba glede tega, ali so člen 9(1), drugi pododstavek, (4)(a), drugi stavek, in (6), člen 10(1)(b), (e) in (f) ter člen 11(1), prvi pododstavek, prvi stavek, Direktive 2014/40 v skladu s členom 34 PDEU, ugotoviti, da načelo prostega pretoka blaga ne izključuje možnosti prepovedi ali omejitev uvoza, izvoza ali tranzita blaga, ki so utemeljene z zaščito zdravja in življenja ljudi (glej v tem smislu sodbo z dne 14. decembra 2004, Swedish Match,
C‑210/03
,
EU:C:2004:802
, točka
).
Iz tega izhaja, da je treba šteti, da so člen 9(1), drugi pododstavek, (4)(a), drugi stavek, in (6), člen 10(1)(b), (e) in (f) ter člen 11(1), prvi pododstavek, prvi stavek, Direktive 2014/40 v skladu z načelom sorazmernosti in s členom 34 PDEU.
V teh okoliščinah je treba na drugo vprašanje, točka (b), odgovoriti, da pri preučitvi tega vprašanja ni bil ugotovljen noben element, ki bi lahko vplival na veljavnost člena 9(1), drugi pododstavek, (4)(a), drugi stavek, in (6), člena 10(1)(b), (e) in (f) ter člena 11(1), prvi pododstavek, prvi stavek, Direktive 2014/40.
Tretje vprašanje
Tretje vprašanje, točka (a)
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem, točka (a), sprašuje, ali je treba člen 13(1)(c) in (3) Direktive 2014/40 razlagati tako, da državam članicam nalaga, da prepovejo uporabo informacij, ki se nanašajo na okus, vonj, katere koli aromatične snovi ali druge dodatke, tudi v primeru, ko ne gre za promocijske informacije in je uporaba sestavin še naprej dovoljena.
V skladu s členom 13(1)(c) in (3) Direktive 2014/40 označevanje zavojčkov, zunanje embalaže in samih tobačnih izdelkov ne sme vključevati nobenega elementa ali značilnosti, ki „se nanaša“ na okus, vonj, katere koli aromatične snovi ali druge dodatke oziroma na njihovo odsotnost. Treba je navesti, da te elemente in značilnosti med drugim lahko predstavljajo besedila, simboli, imena, blagovne znamke ter figurativni in drugi znaki.
Glede na to, da v skladu z besedilom člena 13(1)(c) Direktive 2014/40 tobačni izdelki ne smejo vsebovati „nobenega elementa ali značilnosti“, „ki se nanaša“ na „katere koli aromatične snovi“, in da so v skladu z besedilom člena 13(3) te direktive ti elementi ali značilnosti med drugim lahko besedila, simboli, imena, blagovne znamke ali figurativni znaki, ki niso promocijske informacije, je treba šteti, da zakonodajalec Unije ni želel razlikovati med promocijskimi in nepromocijskimi informacijami. To razlago podpira dejstvo, da je zakonodajalec Unije, drugače kot je določeno v členu 13 te direktive, v členu 20(4)(b) te direktive izrecno določil, da zavojčki in kakršna koli zunanja embalaža elektronskih cigaret in posodic za ponovno polnjenje ne vsebujejo elementov ali značilnosti iz člena 13 Direktive 2014/40, razen tistih iz člena 13(1)(c) te direktive, ki se nanašajo na aromatične snovi oziroma njihovo odsotnost.
Poleg tega, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 78 sklepnih predlogov, je tobačne izdelke z značilno aromo mogoče vedno razlikovati od drugih tobačnih izdelkov, če ne vsebujejo katerega od elementov, ki so našteti v členu 13(1), točke od (a) do (e), te direktive.
Prav tako, ker je Sodišče v sodbi z dne 4. maja 2016, Philip Morris Brands in drugi (
C‑547/14
,
EU:C:2016:325
, točka
), ugotovilo, da se prepoved vsakega elementa ali značilnosti s kakršno koli značilno aromo uporablja neodvisno od vprašanja, ali je zadevna informacija dejansko pravilna, je treba šteti, da se ta prepoved nanaša tudi na nepromocijske informacije, v katerih so navedene sestavine, katerih uporabo dopušča Direktiva 2014/40.
Iz tega izhaja, da je treba člen 13(1)(c) in (3) Direktive 2014/40 razlagati tako, da državam članicam nalaga, da prepovejo uporabo informacij, ki se nanašajo na okus, vonj, aromo ali druge dodatke, tudi če gre za nepromocijske informacije in je uporaba zadevnih sestavin še naprej dovoljena.
Tretje vprašanje, točka (b)
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem, točka (b), sprašuje, ali je zaradi večjih omejitev uporabe blagovnih znamk iz člena 13(1)(c) Direktive 2014/40 ta določba v nasprotju s členom 17 Listine.
Navesti je treba, da se lastninska pravica iz člena 17 Listine v skladu z odstavkom 2 tega člena nanaša tudi na intelektualno lastnino.
Člen 13(1)(c) Direktive 2014/40 s tem, da prepoveduje, da se pri označevanju zavojčkov in kakršne koli zunanje embalaže ter samega tobačnega izdelka omenjajo blagovne znamke, ki se nanašajo na katere koli aromatične snovi, v povezavi s členom 13(3) te direktive omejuje uporabo teh znamk.
Vendar lastninska pravica ne pomeni absolutne pravice, temveč jo je treba upoštevati glede na njeno vlogo v družbi (glej v tem smislu sodbo z dne 15. januarja 2013, Križan in drugi,
C‑416/10
,
EU:C:2013:8
, točka
).
Ta okoliščina se kaže zlasti v načinu, na katerega je treba v skladu s členom 52(1) Listine izvajati načelo sorazmernosti (sodba z dne 22. januarja 2013, Sky Österreich,
C‑283/11
,
EU:C:2013:28
, točka
).
V skladu z zadnjenavedeno določbo mora biti vsakršno omejevanje uresničevanja pravic in svoboščin, ki jih priznava Listina, predpisano z zakonom in spoštovati bistveno vsebino teh pravic in svoboščin ter mora biti ob upoštevanju načela sorazmernosti potrebno in dejansko ustrezati ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, ali potrebno zaradi zaščite pravic in svoboščin drugih (sodba z dne 4. maja 2016, Pillbox 38,
C‑477/14
,
EU:C:2016:324
, točka
).
V tem primeru je treba ugotoviti, da je bila omejitev uporabe blagovnih znamk določena z Direktivo 2014/40 in se nanaša le na uporabo znamk s strani proizvajalcev pri označevanju zavojčkov, zunanje embalaže in samega tobačnega izdelka, ne da bi bilo kršeno bistvo pravic iz znamke, zato da bi se zagotovila visoka raven varstva javnega zdravja z odpravljanjem ovir, ki izhajajo iz nacionalnih zakonodaj na področju označevanja (glej v tem smislu sodbo z dne 10. decembra 2002, British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco,
C‑491/01
,
EU:C:2002:741
, točka
).
Direktiva 2014/40 namreč imetnikom blagovnih znamk, na katere se nanaša člen 13(1)(c) in (3), dopušča svobodo, da jih izkoriščajo na kakršen koli drug način od tistih, določenih s temi določbami, kot med drugim s prodajo na veliko. Omejitev uporabe blagovnih znamk iz točke 93 te sodbe posledično ni enakovredna odvzemu lastninske pravice.
Poleg tega, ker v skladu z uvodno izjavo 16 Direktive 2014/40 tobačni izdelki z značilno aromo spodbudijo začetek uporabe tobaka in vplivajo na vzorce uporabe, prepoved označevanja zavojčkov, zunanje embalaže in samega tobačnega izdelka z znamkami, ki se nanašajo na aromo, lahko zmanjša njihovo privlačnost in ustreza ciljem splošnega interesa, ki jih priznava Unija, s tem da pomaga zagotavljati visoko stopnjo varstva javnega zdravja.
Iz tega sledi, da pri preučitvi tretjega vprašanja ni bil ugotovljen noben element, ki bi vplival na veljavnost člena 13(1)(c) in (3) Direktive 2014/40.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
Pri preučitvi prvega vprašanja za predhodno odločanje ni bil ugotovljen noben element, ki bi vplival na veljavnost člena 7(1), (7) in (14) Direktive 2014/40/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. aprila 2014 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o proizvodnji, predstavitvi in prodaji tobačnih in povezanih izdelkov in razveljavitvi Direktive 2001/37/ES.

2.
Člen 7(14) Direktive 2014/40 je treba razlagati tako, da pojem „kategorija izdelkov“ iz te določbe zajema cigarete in tobak za zvijanje ter da je treba postopek za ugotavljanje, ali neki tobačni izdelek dosega mejo 3 % iz te določbe, določiti v skladu z nacionalnim pravom zadevne države članice.

3.
Člene od 8 do 11 Direktive 2014/40 je treba razlagati tako, da državam članicam ne dopuščajo, da določijo dodatna obdobja za prenos poleg tistih, ki so določena v členih 29 in 30 te direktive.

4.
Pri preučitvi drugega vprašanja za predhodno odločanje ni bil ugotovljen noben element, ki bi lahko vplival na veljavnost člena 9(1), drugi pododstavek, (4)(a), drugi stavek, in (6), člena 10(1)(b), (e) in (f) ter člena 11(1), prvi pododstavek, prvi stavek, Direktive 2014/40.

5.
Člen 13(1)(c) in (3) Direktive 2014/40 je treba razlagati tako, da državam članicam nalaga, da prepovejo uporabo informacij, ki se nanašajo na okus, vonj, aromo ali druge dodatke, tudi če gre za nepromocijske informacije in je uporaba zadevnih sestavin še naprej dovoljena.

6.
Pri preučitvi tretjega vprašanja ni bil ugotovljen noben element, ki bi vplival na veljavnost člena 13(1)(c) in (3) Direktive 2014/40.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.