CELEX: 62019CJ0056
Apeliacinis skundas
Dempingas
Rusijos kilmės ferosilicio importas
Reglamentas (EB) Nr. 1225/2009
11 straipsnio 9 ir 10 dalys
Prašymų grąžinti sumokėtus antidempingo muitus atmetimas
Nustatyta eksporto kaina
Antidempingo muitų atsispindėjimo perpardavimo ir tolesnio pardavimo Europos Sąjungoje kainose vertinimas
Pareiga taikyti tą patį metodą kaip ir atliekant tyrimą, po kurio buvo nustatytas antidempingo muitas
Pasikeitusios aplinkybės
Sumokėtų antidempingo muitų atskaitymas
Įtikinami įrodymai

Apeliaciniu skundu
RFA International LP
(toliau – RFA) prašo panaikinti 2018 m. lapkričio 15 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą RFA International / Komisija (
T‑113/15
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2018:783
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos ieškinį dėl visiško ar dalinio 2018 m. gruodžio 18 d. Komisijos įgyvendinimo sprendimų dėl atmestų prašymų grąžinti sumokėtą antidempingo muitą už Rusijos kilmės ferosilicio importą C(2014) 9805
final
, C(2014) 9806
final
, C(2014) 9807
final
, C(2014) 9808
final
, C(2014) 9811
final
, C(2014) 9812
final
ir C(2014) 9816
final
(toliau – ginčijami sprendimai) panaikinimo.
Teisinis pagrindas
2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1225/2009 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (
OL L 343, 2009, p. 51
; klaidų ištaisymai
OL L 7, 2010, p. 22
ir
OL L 44, 2016, p. 20
), iš dalies pakeistas 2014 m. sausio 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 37/2014 (
OL L 18, 2014, p. 1
) (toliau – pagrindinis reglamentas), kuris galiojo priimant ginčijamus sprendimus, 17 konstatuojamojoje dalyje buvo nustatyta:
„<…> Taip pat reikia nustatyti, kad perskaičiuojant dempingą, dėl ko tenka pakartotinai apskaičiuoti eksporto kainas, muitai neturi būti laikomi išlaidomis, patirtomis nuo importo iki perpardavimo, jei jie atsispindi produktų, kuriems Bendrijoje taikomos priemonės, kainose.“
Pagrindinio reglamento 2 straipsnyje įtvirtinamos dempingo buvimo nustatymo taisyklės. Jo 8 ir 9 dalys buvo susijusios su eksporto kainomis ir suformuluotos taip:
„8.   Eksporto kaina yra kaina, faktiškai sumokėta arba mokėtina už produktą, jį parduodant eksportui iš eksportuojančios valstybės į Bendriją.
9.   Tais atvejais, kai eksporto kainos nėra arba kai eksporto kaina atrodo nepatikima dėl eksportuotojo ir importuotojo ar trečiosios šalies tarpusavio saitų ar kompensacinių susitarimų, eksporto kaina gali būti apskaičiuota pagal kainą, už kurią importuoti produktai yra pirmą kartą perparduodami nepriklausomam pirkėjui arba – jeigu produktai nėra perparduodami nepriklausomam pirkėjui arba nėra perparduodami tokiomis sąlygomis, kokiomis buvo importuoti – bet kuriuo kitu priimtinu būdu.
Tokiais atvejais norint nustatyti patikimą eksporto kainą ties Bendrijos muitų sienomis, ji koreguojama pagal visas išlaidas, įskaitant muitus ir mokesčius, patirtus tarp importavimo ir perpardavimo, taip pat priaugantį [gautą] pelną.
Išlaidos, kurios gali būti koreguojamos, apima įprastines importuotojo išlaidas, kurias padengia bet kuri kita Bendrijos ar už jos ribų esanti šalis, kuri yra susijusi arba sudariusi kompensacinį susitarimą su importuotoju arba eksportuotoju, įskaitant įprastines pervežimo, draudimo, aptarnavimo, krovimo ir papildomas išlaidas, muito mokesčius, antidempingo muitus, kitus mokesčius, mokėtinus importuojančioje valstybėje už prekių importą ar pardavimą, ir pagrįstą pardavimo, bendrųjų ir administracinių išlaidų skirtumą bei pelną.“
Minėto reglamento 2 straipsnio 10 dalyje dėl eksporto kainos ir normaliosios vertės palyginimo numatyta:
„Eksporto kaina ir normalioji vertė palyginamos teisingu būdu. Šis palyginimas turi būti atliktas tuo pačiu prekybos lygiu, lyginant per kiek galima artimesnį laiką darytus pardavimus, atsižvelgiant į kitus skirtumus, turinčius įtakos kainų palyginamumui. Jeigu nustatytos normalioji vertė ir eksporto kaina nėra vienodo palyginamojo pagrindo, jos turi būti koreguojamos kiekvienu atveju individualiai, atsižvelgiant į besiskiriančius veiksnius, kurie, kaip tvirtinama arba įrodyta, turi įtakos kainoms ir kainų palyginamumui. <…>“
Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalyje buvo reguliuojama sumokėtų muitų grąžinimo procedūra. Ši nuostata buvo suformuluota taip:
„Nepažeisdamas 2 dalies nuostatų importuotojas gali prašyti, kad jam būtų grąžinti jo sumokėti muitai, įrodęs, kad dempingo skirtumas, kurio pagrindu buvo sumokėti muitai, buvo pašalintas arba sumažintas tiek, kad tapo mažesnis už galiojantį muitą.
Importuotojo prašymas grąžinti jo sumokėtus antidempingo muitus pateikiamas Komisijai. <…>
Prašymas dėl sumokėto muito grąžinimo laikomas tinkamai pagrįstas įrodymais tik tuo atveju, jeigu jame pateikiama tiksli informacija apie prašomą grąžinti sumokėtų antidempingo muitų sumą ir visi muitinės dokumentai, susiję su tokios sumos skaičiavimu ir mokėjimu. Prašyme taip pat turi būti pateikti įrodymai apie eksportuotojo ar gamintojo, kuriam taikomas tas muitas, produkto normaliąją vertę ir eksporto į Bendriją kainą nustatytu atitinkamu laikotarpiu. <…>
Komisija nusprendžia, ar patenkinti prašymą ir kokią muito dalį grąžinti, arba gali bet kada nuspręsti pradėti tarpinę peržiūrą, o tokios peržiūros, kuri atlikta pagal tokioms peržiūroms taikytinas nuostatas, metu gauta informacija ir nustatytais faktais remiamasi nustatant, ar reikia grąžinti muitą ir kokią jo dalį reikia grąžinti. <…>“
Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 ir 10 dalyse buvo nurodyta:
„9.   Jei aplinkybės nepasikeitė, Komisija, pagal šį straipsnį atlikdama bet kuriuos peržiūrų ar muito grąžinimo tyrimus, taiko tą pačią metodiką, kuri buvo taikoma atliekant tyrimus, kurių pagrindu nustatytas muitas, tačiau atitinkamai atsižvelgia į 2 straipsnį, o ypač į jo 11 ir 12 dalis, bei į 17 straipsnį.
10.   Atlikdama tyrimus pagal šį straipsnį, Komisija pagal 2 straipsnį išnagrinėja eksporto kainų patikimumą. Tačiau kai yra nuspręsta apskaičiuoti eksporto kainą pagal 2 straipsnio 9 dalį, Komisija apskaičiuoja ją neatimdama sumokėtų antidempingo muitų sumos, kai pateikiami galutiniai [įtikinami] įrodymai, kad šis muitas deramai atsispindi perpardavimo kainose ir tolesnio pardavimo Bendrijoje kainose.“
Komisija savo pranešime dėl antidempingo muitų grąžinimo (
OL C 164, 2014, p. 9
) nustatė pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies taikymo gaires.
Minėtos nuomonės 4.1 punkto b papunktyje „Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalies taikymas“ nustatyta:
„Kai eksporto kaina apskaičiuojama pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 9 dalį, Komisija ją apskaičiuoja neatimdama sumokėtų antidempingo muitų sumos, jei neginčijamai įrodyta, kad muitas deramai atsispindi perpardavimo kainose ir tolesnio pardavimo Sąjungoje kainose. Komisija tikrina, ar į Sąjungos rinkoje nepriklausomiems klientams taikomų pardavimo kainų padidėjimu nuo pradinio laikotarpio iki dėl grąžinimo tiriamo laikotarpio įtraukiamas antidempingo muitas.“
Ginčo aplinkybės
Ginčo aplinkybės nurodytos skundžiamo sprendimo 1–30 punktuose ir jas galima apibendrinti, kaip nurodyta toliau.
RFA yra Kanadoje įsteigta komanditinė ūkinė bendrija. Ji per savo Šveicarijos patronuojamąją bendrovę pirko, perpardavė, importavo ir sandėliavo Europos Sąjungoje Rusijos kilmės ferosilicį, gaminamą dviejų Rusijoje įsteigtų „seserinių“ bendrovių, t. y.
Chelyabinsk Electrometallurgical Integrated Plant OAO
(toliau – CHEMK) ir
Kuzneckie Ferrosplavy OAO
(toliau – KF).
Išnagrinėjusi Geležies lydinių pramonės ryšių komiteto, kuris yra Europos geležies lydinių gamintojų asociacija, skundą, 2008 m. vasario 25 d. Europos Sąjungos Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 172/2008, nustatantį galutinį antidempingo muitą ir galutinai surenkantį laikinąjį muitą, nustatytą importuojamam Kinijos Liaudies Respublikos, Egipto, Kazachstano, buvusiosios Jugoslavijos Respublikos Makedonijos ir Rusijos kilmės ferosiliciui (
OL L 55, 2008, p. 6
). Dėl RFA ir dviejų pirmesniame šio sprendimo punkte minėtų eksportuojančių bendrovių santykio eksporto į Sąjungą kaina buvo nustatyta pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 9 dalį.
Pagal Reglamento Nr. 172/2008 1 straipsnio 2 dalį galutinio antidempingo muito norma, taikoma CHEMK ir KF pagamintų produktų neto kainai Sąjungos pasienyje prieš sumokant muitą, buvo 22,7 %.
Šios bendrovės pateikė Bendrajam Teismui prašymą iš dalies panaikinti Reglamentą Nr. 172/2008, kiek jis su jomis susijęs. Šių dviejų bendrovių ieškinį dėl šio reglamento panaikinimo Bendrasis Teismas atmetė 2011 m. spalio 25 d. Sprendimu CHEMK ir KF / Taryba (
T‑190/08
,
EU:T:2011:618
). Minėtų bendrovių dėl šio sprendimo pateiktą apeliacinį skundą Teisingumo Teismas atmetė 2013 m. lapkričio 28 d. Sprendimu CHEMK ir KF / Taryba (
C‑13/12 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:780
).
Gavusi tų pačių bendrovių 2009 m. lapkričio 30 d. prašymą atlikti dalinę tarpinę peržiūrą 2012 m. sausio 16 d. Taryba priėmė Įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 60/2012, kuriuo baigiama importuojamam,
inter alia
, Rusijos kilmės ferosiliciui taikomų antidempingo priemonių dalinė tarpinė peržiūra pagal Reglamento (EB) Nr. 1225/2009 11 straipsnio 3 dalį (
OL L 22, 2012, p. 1
). Galiojanti antidempingo priemonė buvo patvirtinta.
Bendrajame Teisme CHEMK ir KF ginčijo tai, kad Reglamente Nr. 172/2008 nustatyto antidempingo muito dydis paliktas galioti šiame įgyvendinimo reglamente, o šis teismas 2015 m. balandžio 28 d. Sprendimu CHEMK ir KF / Taryba (
T‑169/12
,
EU:T:2015:231
) atmetė jų ieškinį. Dėl šio sprendimo pateiktą šių bendrovių apeliacinį skundą Teisingumo Teismas atmetė 2016 m. birželio 9 d. Nutartimi CHEMK ir KF / Taryba (
C‑345/15 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2016:433
).
Nuo 2009 m. liepos 30 d. iki 2010 m. gruodžio 10 d. remdamasi pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalimi RFA pateikė Komisijai pirmuosius prašymus grąžinti antidempingo muitus, kuriuos ji sumokėjo laikotarpiu nuo 2009 m. sausio 7 d. iki 2010 m. gruodžio 10 d. už CHEMK ir KF produktų importą. Tyrimo dėl grąžinimo laikotarpis – nuo 2008 m. spalio 1 d. iki 2010 m. rugsėjo 30 d. Apskaičiuodama naujus dempingo skirtumus Komisija suskirstė šį laikotarpį į dvi dalis. Pirmasis laikotarpis buvo nuo 2008 m. spalio 1 d. iki 2009 m. rugsėjo 30 d. (toliau – pirmasis tyrimo dėl grąžinimo laikotarpis), o antrasis – nuo 2009 m. spalio 1 d. iki 2010 m. rugsėjo 30 d. (toliau – antrasis tyrimo dėl grąžinimo laikotarpis).
2012 m. rugpjūčio 10 d. sprendimais C(2012) 5577
final
, C(2012) 5585
final
, C(2012) 5588
final
, C(2012) 5595
final
, C(2012) 5596
final
, C(2012) 5598
final
ir C(2012) 5611
final
dėl RFA prašymų grąžinti antidempingo muitus, sumokėtus už Rusijos kilmės ferosilicio importą, ši institucija, pirma, patenkino prašymus dėl grąžinimo, susijusius su pirmuoju tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiu, ir, antra, atmetė prašymus dėl antrojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpio. RFA apskundė šį atsisakymą Bendrajame Teisme, o šis atmetė ieškinį 2015 m. kovo 17 d. Sprendimu RFA International / Komisija (
T‑466/12
,
EU:T:2015:151
). RFA pateiktą apeliacinį skundą dėl šio sprendimo Teisingumo Teismas atmetė 2017 m. gegužės 4 d. Sprendimu RFA International / Komisija (
C‑239/15 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2017:337
).
Nuo 2011 kovo 1 d. iki 2013 m. birželio 26 d. RFA pateikė Komisijai antruosius prašymus grąžinti antidempingo muitus, kuriuos ji sumokėjo laikotarpiu nuo 2010 m. spalio 1 d. iki 2012 m. gruodžio 28 d. už CHEMK ir KF produktų importą. Gavus šį naują prašymą pradėtas Komisijos tyrimas dėl grąžinimo apėmė laikotarpį nuo 2010 m. spalio 1 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d., kuris buvo padalytas į dvi dalis pagal antidempingo skirtumo apskaičiavimą: pirma, nuo 2010 m. spalio 1 d. iki 2011 m. gruodžio 31 d. (toliau – trečiasis tyrimo dėl grąžinimo laikotarpis) ir, antra, nuo 2012 m. sausio 1 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d. (toliau – ketvirtasis tyrimo dėl grąžinimo laikotarpis).
2014 m. gruodžio 18 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą. Skyriuje, susijusiame su eksporto kainos nustatymu, Komisija, be kita ko, atmetė RFA prašymą pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį neatimti antidempingo muitų iš apskaičiuotos eksporto kainos. Motyvus, kuriais grindžiamas šis atsisakymas, skundžiamo sprendimo 25 punkte Bendrasis Teismas išdėstė taip:
„Komisija [nurodė], kad ji negali patenkinti pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalimi grindžiamo ieškovės prašymo, kad apskaičiuojant apskaičiuotą eksporto kainą antidempingo muitas nebūtų atimtas iš pirmojo perpardavimo Sąjungoje įsisteigusiam nepriklausomam pirkėjui kainos. Ieškovė šį prašymą grindė tuo, kad, jos nuomone, šie muitai turėjo būti perkelti į šią perpardavimo kainą, kaip tai buvo pripažinta dėl pirmojo ir antrojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpių. Ieškovė nurodė, kad tiriamąjį laikotarpį, po kurio buvo priimtas Reglamentas [Nr. 172/2008] (nuo 2005 m. spalio 1 d. iki 2006 m. rugsėjo 30 d.), palyginus su trečiuoju ir ketvirtuoju tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiais, jos kainos, nustatytos kaip [„frachto draudimo išlaidos“ („fdi“)], padidėjo atitinkamai 77 % ir 102 %. Kiek tai susiję su „išvežimo iš gamyklos“ kainomis, jos padidėjo 193 % tiriamąjį laikotarpį, po kurio buvo priimtas Reglamentas [Nr. 172/2008], palyginus su trečiuoju tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiu. Vis dėlto, priešingai nei pirmojo ir antrojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpio atveju, Komisija nemanė turinti įrodymų, pateisinančių antidempingo muito perkėlimą į kainą nepriklausomiems pirkėjams Sąjungoje. Ji pabrėžė, kad, pirma, ieškovės nurodytos kainos, nustatytos kaip „išvežimo iš gamyklos“ ir [„fdi“] kainos, buvo būtent kainos, į kurias neįtrauktas antidempingo muitas, ir, antra, kad perpardavimo kaina „sumokėjus muitus“ pirmajam nepriklausomam pirkėjui Sąjungoje turi apimti visas pirkimo išlaidas, įskaitant antidempingo muitus. Vis dėlto ieškovės pateikti skaičiai šiuo klausimu nėra įtikinami, be kita ko, todėl, kad atspindi vidurkius, kurie nėra konkrečiai susiję su sandoriais, dėl kurių prašoma grąžinti antidempingo muitus. Dėl trečiojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpio Komisija pažymėjo, kad vienas iš gamintojų su ieškove vykdė nuostolingus pardavimo sandorius. Ji taip pat atkreipė dėmesį į neatitikimus, susijusius su išlaidomis, atsižvelgiant į produktų paskirtį. [Ginčijamų sprendimų 84, 85 ir 87 punktuose] dėl ketvirtojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpio <…> Komisija nurodė, kad 99 % atvejų po importo į Sąjungą perpardavimo kainos neatspindėjo antidempingo muitų, nes neapėmė [visų] išlaidų, įskaitant antidempingo muitus. Šiuo klausimu Komisija pridūrė, kad nuo tiriamojo laikotarpio, po kurio buvo priimtas Reglamentas [Nr. 172/2008], iki trečiojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpio, CHEMK ir KF Sąjungoje parduodamų produktų gamybos išlaidos padidėjo 100 %, per ketvirtąjį tyrimo dėl grąžinimo laikotarpį – 109 %.“
Atsižvelgdama į šias aplinkybes ir atlikusi reikalingas korekcijas, kad pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalį būtų užtikrintas teisingas eksporto kainos ir normaliosios vertės palyginimas, dėl kurio Komisija rėmėsi „išvežimo iš gamyklos“ lygiu, ši institucija nustatė 40,8 % dempingo skirtumą trečiajam tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiui ir 42,8 % dempingo skirtumą ketvirtajam tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiui. Kadangi šie dempingo skirtumai viršijo Reglamente Nr. 172/2008 nustatytą 22,7 % antidempingo muito normą, Komisija atmetė apeliantės pateiktus prašymus dėl grąžinimo.
2012 m. lapkričio 28 d. paskelbus pranešimą apie artėjančią antidempingo priemonių, nustatytų Reglamente Nr. 172/2008, galiojimo pabaigą, Geležies lydinių pramonės ryšių komitetas paprašė pradėti šių priemonių peržiūrą. Manydama, kad šiuo tikslu pateikta pakankamai įrodymų, 2013 m. vasario 28 d. Komisija paskelbė pranešimą apie peržiūros dėl antidempingo priemonių, taikomų Kinijos Liaudies Respublikos ir Rusijos Federacijos kilmės importuojamam ferosiliciui, galiojimo termino pratęsimo inicijavimą (
OL C 58, 2013, p. 15
). Tyrimas dėl dempingo tęsimo ar pakartotinio taikymo buvo susijęs su laikotarpiu nuo 2012 m. sausio 1 d. iki gruodžio 31 d. Tikimybės, kad žala tęsis arba pasikartos, nagrinėjimas buvo atliktas atsižvelgiant į ketverių metų laikotarpį nuo 2009 m. sausio 1 d. iki 2012 m. gruodžio 31 d.
2014 m. balandžio 9 d. Komisija priėmė Įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 360/2014, kuriuo, remiantis priemonių galiojimo termino peržiūra pagal Reglamento (EB) Nr. 1225/2009 11 straipsnio 2 dalį, nustatomas galutinis antidempingo muitas importuojamam Kinijos Liaudies Respublikos ir Rusijos kilmės ferosiliciui (
OL L 107, 2014, p. 13
). Šiame įgyvendinimo reglamente Komisija, be kita ko, patikslino, kad per 2012 m. tiriamąjį laikotarpį 99 % atvejų perpardavimo nepriklausomam pirkėjui Sąjungoje kaina neatspindėjo antidempingo muitų dydžio ir kad tokiomis aplinkybėmis iš šios kainos reikia atimti apskaičiuotą eksporto kainą. Dėl normaliosios vertės ir apskaičiuotos eksporto kainos palyginimo, atlikto atsižvelgiant į įvairias korekcijas siekiant teisingo palyginimo pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies nuostatas, Komisija padarė išvadą, kad egzistuoja dempingo skirtumas, išreikštas neto kainos Sąjungos pasienyje prieš sumokant muitą procentine dalimi, 43 % tiriamuoju laikotarpiu, susijusiu su dempingo tęsimu arba pakartotiniu taikymu nuo 2012 m. sausio 1 d. iki gruodžio 31 d. Todėl ji paliko galioti 22,7 % antidempingo muitą, taikomą CHEMK ir KF produktų eksportui nuo Reglamento Nr. 172/2008 įsigaliojimo. Šių dviejų bendrovių ieškinį dėl minėto įgyvendinimo reglamento Bendrasis Teismas atmetė 2018 m. lapkričio 15 d. Sprendimu CHEMK ir KF / Komisija (
T‑487/14
,
EU:T:2018:792
). Dėl šio sprendimo apeliacinio skundo nepateikta.
Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
2015 m. kovo 4 d., Bendrojo Teismo kanceliarija gavo RFA ieškinį dėl ginčijamų sprendimų panaikinimo iš dalies; tam ieškiniui pagrįsti buvo nurodyti trys pagrindai. Savo apeliacinį skundą RFA pateikia tik dėl Bendrojo Teismo atsakymo į antrąjį iš šių pagrindų.
Pateikdama antrąjį ieškinio pagrindą apeliantė iš esmės teigė, kad Komisija, pakeitusi metodą, taikytą vertinant antidempingo muito atsispindėjimą perpardavimo Sąjungoje kainose (kai to nepateisina pasikeitusios aplinkybės), t. y. nustačiusi šias kainas pagal ferosilicio gamybos Rusijoje išlaidas per trečiąjį ir ketvirtąjį tyrimo dėl grąžinimo laikotarpius, užuot tai analizavusi atsižvelgdama į perpardavimo Sąjungoje kainas per ankstesnių tyrimų laikotarpius ir ypač per tarpinės peržiūros tyrimą, po kurio buvo priimtas Įgyvendinimo reglamentas Nr. 60/2012, pažeidė pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 ir 10 dalis. RFA teigimu, taikydama tą patį metodą, kuris naudotas atliekant šią tarpinę peržiūrą, Komisija, nustatydama apskaičiuotą eksporto kainą, turėjo neatimti per trečiąjį ir ketvirtąjį tyrimo dėl grąžinimo laikotarpius sumokėto antidempingo muito iš pirmojo perpardavimo nepriklausomam pirkėjui Sąjungoje kainos, nes šie muitai visiškai atsispindėjo šiose kainose.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visą ieškinį ir priteisė iš RFA bylinėjimosi išlaidas. Vertindamas antrąjį pagrindą jis, be kita ko, nusprendė:
„69
<…> kiek tai susiję su pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalies taikymu, nuo tyrimo laikotarpio, į kurį atsižvelgta anksčiau, iki naujo tyrimo laikotarpio labai pasikeitus nagrinėjamų produktų gamybos išlaidoms Komisija, nustatydama, ar antidempingo muitai tinkamai įtraukti į tų produktų perpardavimo Sąjungoje kainas pastaruoju laikotarpiu, pagrįstai atsižvelgia ne į perpardavimo kainas, taikytas pirmuoju laikotarpiu, o į išlaidas, nustatytas nauju tyrimo laikotarpiu. Priešingai, nei ginčijamuose sprendimuose iš esmės teigia Komisija <…>, šie argumentai galioja, net jeigu galima pripažinti, kad pasikeitė metodas, palyginti su tuo, kuris taikytas atliekant ankstesnį tyrimą, kaip yra nagrinėjamoje byloje.
Tokios praktikos tikslas – užtikrinti analizės patikimumą lyginant ekonominiu požiūriu sudėtingas situacijas; taip siekiama ne tik pateisinti priimtų priemonių pagrindimą pagal antidempingo teisės aktus, bet ir užtikrinti, kad būtų paisoma bendrojo Sąjungos teisės principo, t. y. vienodo vertinimo principo, kiek tai susiję su veiklos vykdytojais, kuriems gali būti taikomos tokios priemonės. Vis dėlto, nors siekis atliekant ekonominę analizę užtikrinti situacijos palyginimo dviem laikotarpiais patikimumą iš esmės pateisina to paties metodo taikymą, taip nėra tuo atveju, kai atitinkami kriterijai pakankamai pasikeitė ir ankstesnio metodo taikymas nebūtų tinkamas norint pasiekti patikimų rezultatų, pavyzdžiui, įvertinti, ar antidempingo muitai buvo deramai įtraukti į perpardavimo kainą ir paskesnes pardavimo Sąjungoje kainas (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2014 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo Valimar,
C‑374/12
,
EU:C:2014:2231
,
ir
punktus). Kaip teigia Komisija, jeigu dviejų lyginamų laikotarpių gamybos išlaidos labai išaugo, net ir tai, kad perpardavimo kainos Sąjungoje labai padidėjo, nebūtinai reiškia, kad nustatant šias kainas antidempingo muitai buvo deramai, t. y. visiškai, jose atspindėti. Gamybos išlaidos gali padidėti daugiau negu kainos. Šiuo atveju, net jeigu naujos kainos yra aukštesnės [didesnės] už ankstesnes kainas (įskaitant antidempingo muitus), suinteresuotieji asmenys deramai neatspindi antidempingo muitų atsižvelgiant į gamybos išlaidų pokytį.
Šios analizės negalima paneigti nagrinėjamoje byloje ieškovės pateiktais argumentais. Visų pirma, priešingai, nei iš esmės teigia ieškovė, pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalis (tiek, kiek ji susijusi su klausimu, ar „muitas deramai atsispindi perpardavimo kainose“) visiškai nereiškia, kad, be anksčiau taikytos perpardavimo kainos, į naują perpardavimo kainą turi būti įtrauktas tik antidempingo muitų atitikmuo, siekiant pateikti teigiamą atsakymą. Papildomas muitas, palyginti su paprastai patiriamomis išlaidomis, „deramai atsispindi“ tik tuomet, kai jis pridedamas prie šių kitų išlaidų. Taigi, jeigu kitos išlaidos padidėja, bet perpardavimo kaina padidėja mažiau, iš tiesų muitas yra tik iš dalies pridedamas prie kitų išlaidų arba iš viso nepridedamas, net jeigu muito atitikmuo ir pridedamas prie anksčiau taikytos perpardavimo kainos. <…> Komisijos pranešimo dėl antidempingo muitų grąžinimo nuostata, kuria remiasi ieškovė, visiškai neprieštarauja tokiai analizei. Tas pats pasakytina apie ieškovės minimą 2015 m. lapkričio 18 d. Sprendimą Einhell Germany ir kt. / Komisija (
T‑73/12
,
EU:T:2015:865
). Konkrečiai kalbant, šio sprendimo 155 punkte, aiškinamame atsižvelgiant į jo kontekstą, nurodoma, kad kitas metodas, t. y. ne Sąjungoje taikomų perpardavimo kainų iki ir po antidempingo muitų įvedimo palyginimas, gali būti tinkamas siekiant nustatyti, ar šie muitai įtraukti į naujas perpardavimo Sąjungoje kainas.
Dėl konkrečių nagrinėjamos bylos aplinkybių, susijusių su ketvirtuoju tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiu, t. y. 2012 m., pažymėtina, kad ginčijamuose sprendimuose, pavyzdžiui, Sprendimo C(2014) 9805
final
85 konstatuojamojoje dalyje, Komisija nurodė, jog gamybos išlaidos labai (109 %) padidėjo, palyginti su pradiniu tyrimo laikotarpiu; ieškovė to iš esmės nepaneigė, visų pirma šiame ieškinyje. Tokiomis aplinkybėmis Komisija, siekdama nustatyti, ar antidempingo muitai tinkamai įtraukti į perpardavimo Sąjungoje kainas, kurias ieškovė CHEMK ir KF sąskaita taikė ketvirtuoju tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiu, pagrįstai atsižvelgė į 2012 m. nustatytas gamybos išlaidas, o ne į perpardavimo kainas, taikytas pradinio tyrimo laikotarpiu.
Taigi esant tokiai situacijai, kai, kaip Komisija pažymėjo ginčijamuose sprendimuose (pavyzdžiui, Sprendimo C(2014) 9805
final
84 konstatuojamojoje dalyje), perpardavimo kainos tik 1 % atvejų padengia produktų išlaidas, įskaitant antidempingo muitus, anaiptol nėra įrodyta, kad šie muitai iš tiesų buvo deramai įtraukti.
Net jei nuo pradinio tyrimo iki ketvirtojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpio perpardavimo kainos padidėjo daugiau negu 100 %, kaip nurodo ieškovė, šiomis aplinkybėmis to neužtenka siekiant įrodyti, kad antruoju laikotarpiu antidempingo muitai buvo visiškai atspindėti. Iš tiesų pakanka, kad, kaip iš esmės pažymima šio sprendimo 70 punkte, gamybos išlaidos padidėtų daugiau nei taikomos kainos, kad atsižvelgiant į gamybos išlaidų pokytį antidempingo muitai nebūtų tinkamai įtraukti į taikomas kainas. Tai
a priori
įrodo Komisijos pateikta aplinkybė, kad 99 % atvejų 2012 m. perpardavimo Sąjungoje kainos nepadengė produktų išlaidų, įskaitant antidempingo muitus.
Taigi Komisija pagrįstai atskaitė antidempingo muitą iš perpardavimo kainos, taikytos perparduodant produktus pirmajam Sąjungoje įsisteigusiam nepriklausomam pirkėjui, kad nustatytų apskaičiuojamą eksporto kainą, susijusią su ketvirtuoju tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiu, nes nebuvo įrodyta, jog antidempingo muitas deramai atspindėtas pirmojoje kainoje.
<…>
Vis dėlto ginčijamuose sprendimuose, pavyzdžiui, Sprendimo C(2014) 9805
final
78 konstatuojamojoje dalyje, Komisija teisingai pažymi, kad siekiant nustatyti, kokiu mastu antidempingo muitai įtraukti į perpardavimo Sąjungoje kainas, šias kainas reikia analizuoti paskesniu prekybos lygiu, kai tie muitai jau sumokėti, – paprastai tai yra toks prekybos lygis, kuriuo į kainą įskaičiuojamos papildomos išlaidos, palyginti su išlaidomis, vertinamomis „išvežimo iš gamyklos“ kainos arba [„fdi“] kainos lygiu. Šiuo klausimu pažymėtina, kad nors pagrindiniame reglamente numatyta, jog tam tikros kainos koreguojamos ne jų taikymo, o kitu prekybos lygiu, tai nustatyta siekiant užtikrinti, kad kainos, iš kurių nebūtinai matyti, jog teikiamos tos pačios paslaugos, būtų lyginamos teisingai. Pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalies d punkte <…> numatyta, kad norint teisingai palyginti eksporto kainą ir normaliąją vertę gali prireikti koregavimo, o atliekant šį koregavimą atsižvelgiama į įvairius prekybos lygius, kuriais tos kainos taikytos. Vis dėlto koregavimo nereikia, kai vertinamos tik perpardavimo Sąjungoje kainos pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį, kurioje toks koregavimas nenumatytas. Kita vertus, kadangi tam tikrais atvejais (kaip antai nagrinėjamu atveju) Komisija, siekdama taikyti tą nuostatą, perpardavimo kainas pagrįstai analizuoja atsižvelgdama į visas iki minėto perpardavimo patirtas išlaidas <…> būtų nenuoseklu analizuoti „išvežimo iš gamyklos“ arba [„fdi“] kainų lygiu nustatytas kainas, net jeigu prie jų dirbtinai būtų pridėti antidempingo muitai (ieškovė teigia, kad jie buvo pridėti), t. y. analizuoti neatsižvelgiant į tam tikras išlaidas, patirtas iki šio perpardavimo. Be to, tokiais atvejais neturi būti lyginamos perpardavimo Sąjungoje kainos, taikytos nuo vieno iki kito paeiliui ėjusių laikotarpių, – šiam palyginimui neigiamą poveikį gali turėti tai, kad, kaip ir nagrinėjamoje byloje, prekybos lygiai, kuriais atitinkamų produktų importuotojai išrašė sąskaitas pirmiesiems nepriklausomiems pirkėjams Sąjungoje, yra nevienalaikiai. Vis dėlto būtina patikrinti, ar iš atitinkamo importuotojo pateiktos informacijos matyti, kad antidempingo muitai tinkamai įtraukti į nagrinėjamu laikotarpiu šių pirkėjų faktiškai sumokėtą kainą. Šiuo klausimu ginčijamuose sprendimuose pažymima, kad nurodytu laikotarpiu ieškovė prekes daugiausia pardavė už kainą „sumokėjus muitą“, t. y. kainą, apimančią visas prieš perduodant prekes patirtas išlaidas, ir ieškovė to neužginčijo, todėl galima lengviau atlikti pirma nurodytą patikrinimą.
Taigi ieškovė, siekdama pagrįsti, kad trečiuoju tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiu buvo įtraukusi antidempingo muitus į perpardavimo Sąjungoje kainas, negalėjo remtis tuo, kad pakito „išvežimo iš gamyklos“ arba [„fdi“] kainų lygiu taikytos kainos, net ir pridėjus prie jų antidempingo muitus. Ieškovė turėjo pateikti įrodymų, kad nurodytu laikotarpiu taikytos kainos „sumokėjus muitą“ apėmė visas šiuo lygiu patirtas išlaidas, susijusias su atitinkamomis prekėmis, įskaitant antidempingo muitus; ji to nepadarė. Taigi Komisija pagrįstai atskaitė antidempingo muitą iš perpardavimo kainos, taikytos perparduodant produktus pirmajam Sąjungoje įsisteigusiam nepriklausomam pirkėjui, kad nustatytų apskaičiuojamą eksporto kainą, susijusią su trečiuoju grąžinimo tyrimo laikotarpiu, nes nebuvo įrodyta, jog į pirmąją kainą buvo tinkamai įtrauktas antidempingo muitas. Vadinasi, nereikia nagrinėti šalių argumentų dėl šių „išvežimo iš gamyklos“ arba [„fdi“] kainų apskaičiavimo būdo. Dėl dublike pateikto ieškovės argumento, kad net palyginus perpardavimo kainas „sumokėjus muitus“ būtų gauti rezultatai, dėl kurių turėtų būti grąžinta dalis muitų, pažymėtina, jog bet kuriuo atveju šis argumentas nepakankamai pagrįstas, kad būtų galima į jį atsižvelgti atliekant ginčijamų sprendimų teisėtumo kontrolę (šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 17 d. Sprendimo RFA International / Komisija,
T‑466/12
,
EU:T:2015:151
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad antrasis ieškovės pagrindas, grindžiamas pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 ir 10 dalių pažeidimu apskaičiuojant eksporto kainą, taip pat yra nepagrįstas.“
Šalių reikalavimai Teisingumo Teisme
RFA Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
priimti galutinį sprendimą, jeigu toje bylos stadijoje tai galima daryti,
–
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą, ir
–
priteisti iš Komisijos su Teisingumo Teisme ir Bendrajame Teisme pradėtomis bylomis susijusias išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą kaip nepagrįstą ir
–
priteisti iš RFA bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama savo apeliacinį skundą RFA pateikia du pagrindus. Nurodydama pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, susijusį su skundžiamo sprendimo 69–71 punktais, ji kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis nepakankamai motyvavo šį sprendimą, padarė iš esmės netikslias išvadas dėl faktinių aplinkybių ir klaidingai aiškino pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalį. Pateikdama antrąjį pagrindą, susijusį su skundžiamo sprendimo 72–75, 77 ir 78 punktais, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis padarė teisės klaidą, aiškindamas šio reglamento 11 straipsnio 10 dalį.
Dėl pirmojo pagrindo
Pirmąjį pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmoje šio pagrindo dalyje apeliantė tvirtina, kad skundžiamas sprendimas yra nemotyvuotas, nes Bendrasis Teismas neatsakė į jos argumentą dėl pasikeitusių aplinkybių nebuvimo. Antroje šio pagrindo dalyje apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą, kad jis pateikė iš esmės netikslias faktines aplinkybes ir padarė teisės klaidą, aiškindamas pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalį.
Dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su pareigos motyvuoti pažeidimu
–
Šalių argumentai
Pirmojo pagrindo pirmoje dalyje RFA kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis neįvykdė pareigos motyvuoti, nes skundžiamo sprendimo 69–71 punktuose apibendrinęs apeliantės nurodytas priežastis, susijusias su tuo, kad Komisija pažeidė pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalį, nenagrinėjo argumento, susijusio su pasikeitusių aplinkybių nebuvimu, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Apeliantė mano, kad pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnio reikalavimus Bendrasis Teismas nepakankamai išdėstė priežastis, dėl kurių padarė išvadą dėl pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalies.
Komisija mano, kad pirmojo pagrindo pirma dalis yra nepagrįsta.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal suformuotą jurisprudenciją Bendrojo Teismo pareiga pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį ir 53 straipsnio pirmą pastraipą motyvuoti savo sprendimus neįpareigoja šio teismo nuosekliai pateikti išsamaus atsakymo į kiekvieną bylos šalių pateiktą argumentą. Taigi motyvavimas gali būti numanomas su sąlyga, kad jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims suprasti, kuo pagrįstas priimtas sprendimas, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti jam priklausančią teisminę kontrolę (šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 14 d. Sprendimo Komisija / McBride ir kt.,
C‑361/14 P
,
EU:C:2016:434
,
punktą ir 2017 m. spalio 25 d. Sprendimo PPG ir SNF / ECHA,
C‑650/15 P
,
EU:C:2017:802
,
punktą).
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad skundžiamo sprendimo 69–71 punktuose nurodęs didelį ferosilicio gamybos Rusijoje išlaidų padidėjimą, kuris atsirado tarp dviejų nagrinėjamų tyrimo laikotarpių, Bendrasis Teismas išnagrinėjo argumentą, susijusį su pasikeitusiomis aplinkybėmis.
Be to, visų pirma skundžiamo sprendimo 69 ir 70 punktuose jis pabrėžė priežastis, dėl kurių padarė išvadą dėl pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalies. Skundžiamo sprendimo 69 punkto pirmame sakinyje remdamasis pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalimi Bendrasis Teismas nusprendė, kad nuo tyrimo laikotarpio, į kurį atsižvelgta anksčiau, iki naujo tyrimo laikotarpio labai pasikeitus nagrinėjamų produktų gamybos išlaidoms pateisinama, kad Komisija, nustatydama, ar antidempingo muitai deramai atsispindi tų produktų perpardavimo Sąjungoje kainose pastaruoju laikotarpiu, atsižvelgė ne į perpardavimo kainas, taikytas pirmuoju laikotarpiu, o į išlaidas, nustatytas nauju tyrimo laikotarpiu. Netiesiogiai atsakydamas į apeliantės argumentus, susijusius su pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalies pažeidimu, skundžiamo sprendimo 69 punkto antrame sakinyje Bendrasis Teismas nusprendė, kad „šios išvados galioja, net jei galima teigti, kad metodas pasikeitė, palyginti su tuo, kuris buvo taikytas per ankstesnį tyrimą, kaip yra šiuo atveju, priešingai, nei skundžiamuose sprendimuose iš esmės tvirtino Komisija“. Šiuo klausimu minėto sprendimo 70 punkte jis išdėstė priežastis, dėl kurių metodo pakeitimas bet kuriuo atveju buvo pateisinamas.
Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad, nors apeliantės argumentai skundžiamame sprendime buvo išnagrinėti glaustai, vis dėlto Bendrojo Teismo motyvai yra aiškūs ir leidžia Teisingumo Teismui vykdyti teisminę kontrolę ir apeliantei žinoti priežastis, dėl kurių Bendrasis Teismas implicitiškai atmetė jos argumentą, kad jokių pasikeitusių aplinkybių, galinčių pateisinti metodo pakeitimą pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalį, nuo vieno laikotarpio iki kito nebuvo. Vadinasi, Bendrasis Teismas įvykdė jam tenkančią pareigą motyvuoti.
Šia išvada negalima abejoti dėl to, kad RFA nepritaria skundžiamo sprendimo 69–71 punktuose Bendrojo Teismo pateiktai analizei. Iš tiesų ši aplinkybė neįrodo, kad skundžiamame sprendime trūksta motyvų, nes toks nepritarimas yra susijęs su šios analizės pagrįstumu (šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 14 d. Nutarties KS Sports / EUIPO,
C‑480/15 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2016:266
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pagal suformuotą jurisprudenciją kaltinimai ir argumentai, kuriais siekiama užginčyti akto pagrįstumą, neturi reikšmės nagrinėjant pagrindą, susijusį su motyvavimo nebuvimu ar stoka (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 18 d. Sprendimo Ipatau / Taryba,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl pirmojo pagrindo antros dalies, pagrįstos Bendrojo Teismo padaryta teisės klaida aiškinant pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalį ir iš esmės netiksliai nustatant faktines aplinkybes
–
Šalių argumentai
Pirmojo pagrindo antroje dalyje RFA teigia, kad skundžiamo sprendimo 69–71 punktuose Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai aiškino pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalį, be to, iš esmės netiksliai nustatė faktines aplinkybes.
Apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą klaidingai nusprendus, kad Komisija galėjo teisėtai įvertinti antidempingo muito atsispindėjimą perpardavimo Sąjungoje kainose, atsižvelgdama ne į per ankstesnius tyrimus nustatytą perpardavimo kainą, t. y. visų pirma į tą, po kurios buvo priimtas Reglamentas Nr. 172/2008, ir į ankstesnius tyrimus dėl grąžinimo, susijusius su tomis pačiomis priemonėmis, bet į ferosilicio gamybos Rusijoje išlaidas. Taip Komisija netaikė tokio paties metodo, kokį naudojo anksčiau, ir to nepateisina pasikeitusios aplinkybės, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalį.
Šiuo klausimu RFA pažymi, kad nagrinėjamu atveju nebuvo jokių pasikeitusių aplinkybių, kad būtų galima pateisinti anksčiau taikyto metodo netaikymą. Iš tiesų skundžiamo sprendimo 69–71 punktuose Bendrojo Teismo nurodytas pakeitimas, susijęs su ferosilicio gamybos Rusijoje išlaidų padidėjimu daugiau kaip 100 %, egzistavo ir jau buvo žinomas Komisijai atliekant ankstesnius tyrimus 2008–2010 m.
Šiuo klausimu apeliantė tvirtina, kad remdamasis Komisijos nurodyta prielaida, kad nagrinėjamo produkto gamybos išlaidos padidėjo tik trečiuoju ir ketvirtuoju tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiais, skundžiamo sprendimo ginčijamuose punktuose Bendrasis Teismas išdėstė netikslias faktines aplinkybes. Šios klaidingos faktinės aplinkybės lėmė klaidingą teisinį vertinimą, kuris prieštarauja suformuotai jurisprudencijai, pagal kurią, jeigu nurodytos aplinkybės jau egzistavo per ankstesnius tyrimus, nėra pasikeitusių aplinkybių, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalį (2018 m. gegužės 3 d. Sprendimas Distillerie Bonollo ir kt. / Taryba,
T‑431/12
,
EU:T:2018:251
).
Dublike apeliantė pažymi, kad Bendrasis Teismas iškraipė faktines aplinkybes, kai nusprendė, kad gamybos išlaidos, kuriomis rėmėsi Komisija, padidėjo tik trečiuoju ir ketvirtuoju tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiais iki ginčijamų sprendimų priėmimo, nors šios išlaidos jau buvo padidėjusios per 2008–2010 m. atliktus tyrimus.
Apeliantė iš esmės kaltina Bendrąjį Teismą, kad jis nekonstatavo, jog Komisija neįvykdė jai tenkančios įrodinėjimo pareigos pagal jurisprudenciją, susijusią su pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalimi (2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials / Taryba,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
,
ir
punktai), nes ji pakeitė metodą, nors neįrodė, kad pasikeitė aplinkybės.
Apeliantė iš esmės mano, kad skundžiamo sprendimo 70 punkte Bendrojo Teismo nurodyti motyvai rodo, jog toks metodo pakeitimas buvo pateisinamas aplinkybe, kad per trečiąjį ir ketvirtąjį tyrimo dėl grąžinimo laikotarpius Komisijos taikytas naujas metodas buvo „tinkamesnis“. Taip Bendrasis Teismas nesilaikė jurisprudencijos, pagal kurią siekiant pateisinti metodo pakeitimą nepakanka, kad naujas metodas būtų tinkamesnis už ankstesnį, jei šis vis dėlto atitinka pagrindinio reglamento 2 straipsnį (2008 m. liepos 8 d. Sprendimo Huvis / Taryba,
T‑221/05
, nepaskelbto Rink.,
EU:T:2008:258
,
punktas).
Be to, apeliantė kritikuoja tame pačiame skundžiamo sprendimo 70 punkte Bendrojo Teismo padarytą išvadą, kad metodo pakeitimas užtikrina tiek analizės patikimumą lyginant sudėtingas situacijas ekonominiu požiūriu, tiek vienodą požiūrį į ūkio subjektus, kuriems gali būti taikomos tos pačios priemonės.
RFA ginčija Komisijos teiginį, kad pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalis šiuo atveju netaikytina, atsižvelgiant į tai, kad klausimas dėl galimo sumokėto antidempingo muito atėmimo iš eksporto kainos negalėjo kilti per pradinį tyrimą, dėl kurio buvo priimtas Reglamentas Nr. 172/2008.
Apeliantės teigimu, šis Komisijos argumentas yra klaidingas dėl faktų ir dėl teisės.
Šį teiginį faktiniu požiūriu patvirtina pats šio apeliacinio skundo dalykas tiek, kiek jis susijęs ne su eksporto kainos nustatymu, kaip jį aiškina Komisija, o su metodo, taikyto dempingo skirtumui apskaičiuoti, pasikeitimu nuo pradinio tyrimo, po kurio buvo priimtas Reglamentas Nr. 172/2008, iki trečiojo bei ketvirtojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpių.
Teisiniu požiūriu apeliantė tvirtina, pirma, kad pritarus Komisijos teiginiui pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalis taptų neveiksminga, nes niekada nebuvo pradinio tyrimo su nustatyta eksporto kaina, kurią apskaičiuojant reikėtų atsižvelgti į sumokėtą antidempingo muitą. Antra, Komisijos bandymas pakeisti motyvus taip pat teisiškai klaidingas, nes nei Komisija per administracinę procedūrą, vykusią prieš priimant ginčijamus sprendimus, ir per procesą Bendrajame Teisme, nei šis teismas neleido kažkaip suprasti, kad ši nuostata šioje byloje netaikoma.
Komisija mano, kad pirmojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nereikšmingą arba bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalies formuluotę, jei aplinkybės nepasikeitė, atlikdama bet kuriuos peržiūrų tyrimus, kaip jie suprantami pagal šį straipsnį, Komisija turi taikyti tą patį, koks naudotas atliekant pradinį tyrimą, kurį užbaigus nustatomas atitinkamas antidempingo muitas, metodą, visų pirma atsižvelgdama į šio reglamento 2 straipsnį.
Pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją išimtį, remiantis kuria dėl pasikeitusių aplinkybių institucijoms leidžiama per peržiūros procedūrą taikyti kitokį nei per pradinę procedūrą naudotą metodą, neišvengiamai reikia aiškinti griežtai, nes nuo bendrosios taisyklės nukrypstanti nuostata ar išimtis aiškintina siaurai (2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials / Taryba,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad įrodinėjimo našta tenka institucijoms, kurios turi įrodyti, jog aplinkybės pasikeitė, kad per peržiūros tyrimą arba tyrimą dėl grąžinimo galėtų taikyti kitokį nei per pradinį tyrimą naudotasis metodą (2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials / Taryba,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
,
punktas).
Vis dėlto reikalavimas aiškinti siaurai neleidžia šioms institucijoms aiškinti ir taikyti šios nuostatos taip, kad ji būtų nesuderinama su jos formuluote ir tikslu (2013 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials / Taryba,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad Komisijos požiūrio skirtumas, kurį Bendrasis Teismas patvirtino skundžiamo sprendimo 69 punkto pirmame sakinyje ir pagal kurį, „jeigu laikotarpiu nuo ankstesnio tiriamojo laikotarpio iki naujo tiriamojo laikotarpio atitinkamų produkto gamybos išlaidos pasikeitė, pateisinama, kad siekdama nustatyti, ar antidempingo muitai deramai atsispindi šių produktų perpardavimo Sąjungoje kainose per antrąjį laikotarpį, Komisija atsižvelgia ne į perpardavimo kainą per pirmąjį iš šių laikotarpių, o į per naująjį tyrimo laikotarpį nustatytas išlaidas“ ir ne „pakeičia metodą“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalį, bet atnaujina kriterijų, susijusį su aptariamo produkto gamybos išlaidomis.
Be to, šiuo klausimu reikia pažymėti, kad atsakydama į šioje byloje Teisingumo Teismo raštu pateiktus klausimus Komisija pateikė patikslinimų dėl šio antidempingo muito atsispindėjimo perpardavimo Sąjungoje kainose supratimo skirtumo. Ji nurodė:
„Atsižvelgiant į kiekvieno atvejo aplinkybes yra keli svarbūs lyginimo aspektai vertinant, ar pardavimo nepriklausomiems klientams Sąjungoje kainos padidėjimas apima sumokėtus antidempingo muitus.
Jei faktinė situacija nesiskiria nuo tos, kuri buvo [pradinio] tyrimo, dėl kurio nustatytas [antidempingo muitas], laikotarpiu, per pirmąjį etapą siekiama apriboti perpardavimo (ir vėlesnio pardavimo) kainų per tyrimo dėl grąžinimo laikotarpį ir kainų per pradinio tyrimo laikotarpį palyginimą. Vis dėlto šio dviejų pajamų skirtingu laikotarpiu palyginimo pakanka, tik jei kiti veiksniai, galintys daryti įtaką kainų dydžiui, išliko tokie patys kaip ir per pradinio tyrimo laikotarpį, nes kainos galėjo būti sumažintos ar padidintos neatsižvelgiant į antidempingo muitų nustatymą.
Todėl gali būti reikalaujama antrojo etapo, grindžiamo išlaidų palyginimu, ypač kai tyrimas dėl grąžinimo arba tarpinė peržiūra atliekami praėjus daug laiko nuo pradinio antidempingo muito nustatymo. Iš tikrųjų tokiu atveju perpardavimo kainos galėjo pasikeisti dėl išorinių veiksnių (pavyzdžiui, eksporto išlaidų pakeitimas, žaliavų kainų padidėjimas ar sumažėjimas, kainų svyravimas, kaip antai dėl sezoniškumo). <…> Jei kiti veiksniai turėjo įtakos perpardavimo kainai, reikia atskirti šiuos kitus veiksnius nuo galimo antidempingo muito poveikio, siekiant nustatyti, ar toks muitas iš tikrųjų „atsispindi“ perpardavimo kainoje.“
Darytina išvada, kad vien su nagrinėjamo produkto gamybos išlaidomis susijusio veiksnio atnaujinimas, kurį Komisija atliko dėl labai padidėjusių išlaidų nuo tyrimo, po kurio buvo priimtas Reglamentas Nr. 172/2008, iki trečiojo ir ketvirtojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpių, dėl kurių buvo priimti ginčijami sprendimai, negali būti laikomas metodo pakeitimu, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalį.
Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, skundžiamo sprendimo 69 punkte konstatuodamas, kad buvo pakeistas metodas, palyginti su tuo, kas buvo padaryta per ankstesnį tyrimą.
Vis dėlto reikia priminti, kad jei Bendrojo Teismo sprendimo motyvuose kalbama apie Sąjungos teisės pažeidimą, tačiau to sprendimo rezoliucinė dalis grindžiama kitais teisiniais motyvais, dėl tokio pažeidimo šis sprendimas neturi būti panaikintas, tačiau reikia pakeisti jo motyvus (2017 m. liepos 26 d. Sprendimo Taryba / LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
,
punktas).
Nagrinėjamoje byloje jis tokį atsakymą pateikė. Kaip matyti iš šio sprendimo 57–59 punktų, tas pats metodas, kaip jis suprantamas pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 9 dalį, buvo taikomas atliekant atitinkamus tyrimus, todėl skundžiamo sprendimo 79 punkte Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad ieškinio pagrindas, susijęs su minėtos nuostatos pažeidimu, turi būti atmestas.
Kiti pirmojo pagrindo antroje dalyje apeliantės nurodyti argumentai, kuriais siekiama paneigti Bendrojo Teismo vertinimą dėl tariamo metodo, kurį Komisija taikė ginčijamuose sprendimuose, pakeitimo pagrįstumo, taip pat yra nereikšmingi dėl šio sprendimo 57–59 punktuose išdėstytų motyvų.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia atmesti pirmojo pagrindo antrą dalį kaip nereikšmingą. Taigi reikia atmesti visą pirmąjį pagrindą.
Dėl antrojo pagrindo
Antrąjį pagrindą, paremtą teisės klaida, padaryta aiškinant pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį, sudaro dvi dalys. Pirmoje šio pagrindo dalyje apeliantė kritikuoja Bendrąjį Teismą dėl to, kad nustatydamas naujas eksporto kainas jis taikė klaidingą teisinį kriterijų, pagal kurį šios kainos turėjo apimti ne tik antidempingo muitus, bet ir visas nagrinėjamo produkto gamybos išlaidas. Antroje šio pagrindo dalyje apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis nusprendė, jog, remiantis taip nustatytu kriterijumi, antidempingo muito deramo atspindėjimo eksporto kainose įrodymas galėjo būti pateiktas tik pateikiant duomenis, susijusius su kainomis „sumokėjus muitus“.
Dėl antrojo pagrindo pirmos dalies, susijusios su tuo, kad Bendrasis Teismas taikė klaidingą teisinį kriterijų naujoms eksporto kainoms nustatyti
–
Šalių argumentai
Antrojo pagrindo pirmoje dalyje RFA teigia, kad skundžiamo sprendimo 72–75 punktuose Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai aiškino pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį, nes nusprendė, kad antidempingo muitai, kuriuos ji sumokėjo per trečiąjį ir ketvirtąjį tyrimo dėl grąžinimo laikotarpius, deramai neatsispindėjo perpardavimo kainose ir tolesnio pardavimo Sąjungoje kainose, kadangi eksporto kainos neapėmė visų nagrinėjamų produktų gamybos išlaidų.
Šiuose punktuose Bendrojo Teismo padaryta išvada teisiškai klaidinga, nes ji nėra pagrįsta nei reikšmingomis pagrindinio reglamento nuostatomis, t. y. šio reglamento 17 konstatuojamąja dalimi ir 11 straipsnio 10 dalimi, nei Komisijos pranešimo dėl antidempingo muitų grąžinimo 4.1 punkto b papunkčiu, nei Komisijos sprendimų praktika.
Anot apeliantės, pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį reikalaujama tik to, kad šalis, prašanti grąžinti muitą, pateiktų įtikinamų įrodymų, kad antidempingo muitas deramai atsispindi perpardavimo kainose ir tolesnio pardavimo Sąjungoje kainose. Šis reikalavimas būtų įvykdytas, jei būtų galima nustatyti, kad perpardavimo kainos ir tolesnio pardavimo Sąjungoje kainos buvo pakankamai padidėjusios, palyginti su per pradinio tyrimo laikotarpį nustatytomis kainomis. Toks padidėjimas iš tikrųjų atspindi tai, kad į šias kainas yra įtrauktas antidempingo muitas.
Komisija mano, kad antrojo pagrindo pirma dalis yra iš dalies nepriimtina, iš dalies nereikšminga ir bet kuriuo atveju nepagrįsta.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 8 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta, kad importuotojas gali prašyti, kad jam būtų grąžinti jo sumokėti muitai, įrodęs, kad dempingo skirtumas, kurio pagrindu sumokėti muitai, buvo pašalintas arba sumažintas tiek, kad tapo mažesnis už galiojantį muitą.
Šio reglamento 11 straipsnio 10 dalyje Sąjungos teisės aktų leidėjas numatė galimybę nustatant eksporto kainą, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 2 straipsnio 9 dalį, iš jos neatimti sumos, atitinkančios sumokėtus antidempingo muitus, „kai pateikiami galutiniai [įtikinami] įrodymai, kad [ši suma] deramai atsispindi perpardavimo kainose ir tolesnio pardavimo [Sąjungoje] kainose“.
Nagrinėjamu atveju skundžiamo sprendimo 71 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalis (kiek ji susijusi su klausimu, ar „muitas deramai atsispindi perpardavimo kainoje“) visiškai nereiškia, kad, be anksčiau taikytos perpardavimo kainos, į naują perpardavimo kainą turi būti įtrauktas tik antidempingo muitų atitikmuo, siekiant pateikti teigiamą atsakymą. Papildomas muitas, palyginti su paprastai patiriamomis išlaidomis, „deramai atsispindi“ tik tuomet, kai jis pridedamas prie šių kitų išlaidų. Taigi, jeigu kitos išlaidos padidėja, bet perpardavimo kaina padidėja mažiau, iš tiesų muitas yra tik iš dalies pridėtas prie kitų išlaidų arba iš viso nepridėtas, net jeigu muito atitikmuo ir pridedamas prie anksčiau taikytos perpardavimo kainos.
To sprendimo 72–74 punktuose Bendrasis Teismas paaiškino priežastis, dėl kurių manė, kad apeliantės nurodyto nagrinėjamo produkto perpardavimo Sąjungoje kainos padidėjimo daugiau kaip 100 % nuo pradinio tyrimo laikotarpio iki ketvirtojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpio savaime nepakanka įrodyti, kad antidempingo muitai buvo visiškai atspindėti šiose kainose, visų pirma teigdamas, jog „pakanka <…>, kad gamybos išlaidos būtų labiau padidėjusios nei taikytosios kainos tam, [kad] jos deramai neatspindėtų antidempingo muitų, atsižvelgiant į gamybos išlaidų pokyčius. Tai
a priori
įrodo Komisijos pateikta aplinkybė, kad 99 % atvejų 2012 m. perpardavimo Sąjungoje kainos nepadengė produktų išlaidų, įskaitant antidempingo muitus[per ketvirtąjį tyrimo dėl grąžinimo laikotarpį]“.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes skundžiamo sprendimo 75 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija nesuklydo, kai atskaitė antidempingo muitus iš perpardavimo kainos, taikytos perparduodant produktus pirmajam Sąjungoje įsisteigusiam nepriklausomam pirkėjui, kad nustatytų apskaičiuojamą aptariamo produkto eksporto kainą, susijusią su ketvirtuoju tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiu, nes nebuvo įrodyta, jog antidempingo muitas deramai atsispindi pirmoje kainoje.
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad tiek, kiek skundžiamo sprendimo 72–75 punktai, kuriuos apeliantė ginčija antrojo pagrindo pirmoje dalyje, susiję tik su ketvirtuoju tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiu, apeliantės argumentai dėl trečiojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpio yra nereikšmingi.
Be to, kaip nepriimtinus reikia atmesti šio sprendimo 66 ir 68 punktuose nurodytus apeliantės teiginius, nes, pirma, jais, kaip savo išvados 82 ir 83 punktuose iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, siekiama užginčyti skundžiamo sprendimo 72–75 punktuose Bendrojo Teismo atliktą vien faktinio pobūdžio vertinimą. Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 26 d. Sprendimo Larko / Komisija,
C‑244/18 P
,
EU:C:2020:238
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją) apeliaciniame skunde ji neturi ginčyti tokių vertinimų, išskyrus tuos atvejus, kai jie iškraipo bylos medžiagoje esančius įrodymus, o to šiuo atveju nenurodoma.
Reikia pažymėti, kad šiuo klausimu apeliantės pateiktuose įrodymuose nėra jokių teisinių argumentų, kuriais būtų siekiama įrodyti, kaip Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą. Taigi šie argumentai neatitinka jurisprudencijoje nustatytų reikalavimų, pagal kuriuos apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, skundžiamos dalys ir teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys šį prašymą (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendimo Wam Industriale / Komisija,
C‑560/12 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:726
,
punktą).
Be to, reikia konstatuoti, kad apeliantė taip pat nepateikė teisinių argumentų, kuriais būtų siekiama įrodyti, kaip požiūriu, kurio nagrinėdamas antrojo pagrindo pirmą dalį ginčijamuose skundžiamo sprendimo punktuose laikėsi Bendrasis Teismas, buvo nukrypta nuo pagrindinio reglamento nuostatų, nurodytų šio sprendimo 67 punkte, ar nuo Komisijos pranešimo dėl antidempingo muitų grąžinimo 4.1 punkto b papunkčio.
Galiausiai dėl RFA pateikto argumento, kad toks Bendrojo Teismo požiūris iš esmės prieštarauja ankstesnei institucijų sprendimų praktikai, pakanka pažymėti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją antidempingo muitų atsispindėjimo perpardavimo kainose ir tolesnio pardavimo Sąjungoje kainose klausimą reikia vertinti atsižvelgiant ne į tariamą ankstesnę Tarybos ar Komisijos sprendimų praktiką, bet į pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2011 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija ir Ispanija / Gibraltaro vyriausybė ir Jungtinė Karalystė,
C‑106/09 P ir C‑107/09 P
,
EU:C:2011:732
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, antrojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nereikšmingą.
Dėl antrojo pagrindo antros dalies, paremtos tuo, kad Bendrasis Teismas klaidingai susiaurino pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį reikalaujamų įrodymų apimtį iki duomenų, susijusių su kaina „sumokėjus muitus“
–
Šalių argumentai
Antrojo pagrindo antroje dalyje RFA kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis skundžiamo sprendimo 77 ir 78 punktuose nusprendė, jog duomenys apie kainą „sumokėjus muitus“ yra vieninteliai duomenys, galintys patvirtinti, kad nagrinėjamo produkto perpardavimo Sąjungoje kainose nebuvo įtraukti antidempingo muitai, ir taip apribojo pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį priimtinų įrodymų apimtį. Be to, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą nusprendus, kad jos pateikti duomenys, grindžiami „išvežimo iš gamyklos“ ir „fdi“ kainomis, buvo neišsamūs, todėl negali būti panaudoti.
RFA teigimu, pagal pranešimo dėl antidempingo muitų grąžinimo 4.1 punkto b papunktyje nustatytą teisinį kriterijų Komisija turėjo patikrinti ir patvirtinti, ar perpardavimo kainos Sąjungoje padidėjimas nuo pradinio tyrimo laikotarpio iki trečiojo ir ketvirtojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpių deramai apėmė antidempingo muitus. Šiuo klausimu ji primena jurisprudenciją, pagal kurią, jeigu tokia nuomonė nepažeidžia aukštesnės galios teisės normų, ji privaloma Komisijai (1992 m. sausio 28 d. Sprendimo Soba,
C‑266/90
,
EU:C:1992:36
,
punktas ir 2010 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Holland Malt / Komisija,
C‑464/09 P
,
EU:C:2010:733
,
punktas).
Taigi vienintelis apeliantei, kaip pareiškėjai, prašančiai grąžinti antidempingo muitą, keliamas reikalavimas – pateikti įtikinamų įrodymų, patvirtinančių pasikeitusius veiksmus kainų nepriklausomiems klientams Sąjungos rinkoje atžvilgiu, kai buvo nustatyti šie muitai. Be to, kadangi taikytinose teisės nuostatose šiuo klausimu nieko nenurodyta, neturi reikšmės tai, kad šie įrodymai buvo pateikti remiantis kainomis „sumokėjus muitus“, „išvežimo iš gamyklos“ ar „fdi“ kainomis.
Šiuo klausimu RFA pažymi, kad pateikė Komisijai daug įtikinamų įrodymų, kuriuose buvo matyti jos kainų, nustatytų kaip „išvežimo iš gamyklos“ ir „fdi“ kainos prie Sąjungos sienos, pokyčiai nuo pradinio tyrimo pradžios iki ketvirtojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpio. Šios kainos buvo nustatytos remiantis realiomis kainomis „sumokėjus muitus“ ir jose buvo įtraukta suma, atitinkanti antidempingo muitus. Iš apeliantės pateiktų duomenų matyti, kad perpardavimo kaina padidėjo 193 % „išvežimo iš gamyklos“ etape ir 142 % „fdi“ etape, palyginti su pradiniu tiriamuoju laikotarpiu. Taigi šis padidėjimas visiškai apima tiek 22,7 % antidempingo muitą, tiek nagrinėjamo produkto gamybos išlaidų padidėjimą 100 %, kurį Komisija nurodė, kiek tai susiję su tais pačiais laikotarpiais.
Dublike RFA priduria, kad jai sunku suprasti priežastis, dėl kurių Komisija mano, kad tik kainos „sumokėjus muitus“ yra kainos, taikomos prie Sąjungos sienos, o ginčijamuose sprendimuose ji pažymėjo, kad „išvežimo iš gamyklos“ ir „fdi“ kainos taip pat yra tokios kainos. Šį vertinimą patvirtina skundžiamo sprendimo 24 punkte Bendrojo Teismo pateikti argumentai, pagal kuriuos „nustatydama eksporto kainą Komisija nurodė, kad galiausiai ji taip pat turi būti pakoreguota „išvežimo iš gamyklos“ lygiu, kad būtų galima tinkamai palyginti su normaliąja verte. Ji priminė, kad apeliantė yra su CHEMK ir KF susijusi įmonė, todėl, remiantis pagrindinio reglamento 2 straipsnio 9 dalimi, norint gauti patikimą eksporto kainą, ją reikėjo nustatyti remiantis pirmojo perpardavimo nepriklausomam pirkėjui Sąjungoje kaina. Komisija pažymėjo, kad šiuo atveju dažniausiai kalbama apie kainą „sumokėjus muitus“, t. y. visas išlaidas, kurių patyrė pardavėjas, atvykdamas į tiekimo vietą (apeliantė taikė tokios rūšies kainą 79 % atvejų per trečiąjį tyrimo dėl grąžinimo laikotarpį, o ketvirtojo laikotarpio atveju – 89 %). Komisija taip pat priminė, kad eksporto kaina yra kaina, taikoma prie Sąjungos sienos, paprastai atitinkanti [„fdi“] kainą, t. y. į kainą įtraukus visas išlaidas, patirtas prieš kertant sieną. <…>“
Komisija mano, kad antrojo pagrindo antra dalis yra nepagrįsta.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip pažymėta šio sprendimo 71 punkte, pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalyje Sąjungos teisės aktų leidėjas numatė galimybę neatimti antidempingo muito iš nustatytos eksporto kainos, jeigu prašymą grąžinti pateikęs asmuo pateikia „[įtikinamų] įrodym[ų]“, kad šie muitai deramai atsispindi perpardavimo kainose ir tolesnio pardavimo Sąjungoje kainose.
Šiuo klausimu, kaip savo išvados 92 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, antidempingo muito atsispindėjimo perpardavimo kainose ir tolesnio pardavimo Sąjungoje kainose įrodymas gali būti pateiktas bet kokiomis priemonėmis, su sąlyga, kad jie yra „[įtikinami]“.
Nagrinėjamu atveju skundžiamo sprendimo 77 punkte, be kita ko, pažymėjęs, kad antidempingo muito atsispindėjimą perpardavimo Sąjungoje kainose reikia vertinti vėlesniame prekybos etape nei šių muitų sumokėjimas, t. y. etape, kai kaina atsižvelgiama į papildomas išlaidas, palyginti su tomis, kurios buvo nustatytos „išvežimo iš gamyklos“ arba „fdi“ kainų etape, Bendrasis Teismas nurodė, kad vertindama perpardavimo kainą pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį Komisija turi analizuoti šias kainas, atsižvelgdama į visas prieš perparduodant produktus patirtas išlaidas. Iš tiesų, Bendrojo Teismo teigimu, „kainų analizė, atlikta „išvežimo iš gamyklos“ arba [„fdi“] kainų etape, net dirbtinai pridedant antidempingo muitą, kaip, anot ieškovės, buvo padaryta, t. y. neatsižvelgiant į tam tikras išlaidas, patirtas iki šio perpardavimo, yra nenuosekli“.
Tame punkte jis pridūrė, kad atliekant šį vertinimą buvo būtina patikrinti, ar atitinkamo importuotojo pateikti įrodymai patvirtina, kad per nagrinėjamą laikotarpį pirmųjų nepriklausomų pirkėjų Sąjungoje faktiškai sumokėtoje kainoje buvo deramai atspindėti antidempingo muitai. Nagrinėjamu atveju šis patikrinimas buvo lengvesnis dėl to, kad RFA daugiausia parduodavo nagrinėjamą produktą, remdamasi kainomis „sumokėjus muitus“, kurios apėmė visas išlaidas, patirtas iki pristatymo.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 78 punkte iš esmės nusprendė, kad, siekiant įvykdyti pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį apeliantei tenkančios įrodinėjimo pareigos reikalavimus, nepakanka, kad ji remtųsi tik „išvežimo iš gamyklos“ ir „fdi“ etapo kainų, net prie jų pridėjus antidempingo muitus, pokyčiais, kad pagrįstų, jog per trečiąjį tyrimo dėl grąžinimo laikotarpį antidempingo muitai atsispindėjo perpardavimo Sąjungoje kainose. Tam ji turėjo pateikti įrodymų, kad kainos „sumokėjus muitus“, kurias ji taikė minėtu laikotarpiu, apėmė visas patirtas išlaidas, įskaitant antidempingo muitus, o ji to nepadarė. Todėl Komisija nepadarė klaidos, kai atėmė antidempingo muitą iš perpardavimo pirmajam Sąjungoje nepriklausomam pirkėjui kainos tam, kad apskaičiuotų eksporto kainą, taikytiną per trečiąjį tyrimo dėl grąžinimo laikotarpį.
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad tiek, kiek skundžiamo sprendimo 77–78 punktai, kuriuos apeliantė ginčija antrojo pagrindo antroje dalyje, susiję tik su trečiuoju tyrimo dėl grąžinimo laikotarpiu, apeliantės argumentai dėl ketvirtojo tyrimo dėl grąžinimo laikotarpio yra nereikšmingi.
Be to, reikia pažymėti, kad, priešingai, nei teigia apeliantė, pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį įrodinėjimo pareiga tenka šaliai, kuri prašo grąžinti muitus, ir pagal šią nuostatą Komisija turi išnagrinėti tik šios šalies pateiktų įrodymų turinį ir atlikti patikrinimus, kuriais grindžiamas šis tyrimas, kad nustatytų, ar ji pakankamai ir įtikinamai įrodė, kad antidempingo muitas deramai atsispindi perpardavimo Sąjungoje kainose.
Be to, reikia konstatuoti, kad nurodydamas būdvardį „[įtikinamas]“ pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalyje Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino šioje nuostatoje nustatyti dar didesnę įrodinėjimo naštą, nei paprastai numatyta pagrindiniame reglamente. Šį aiškinimą patvirtina Komisijos pranešimo dėl antidempingo muitų grąžinimo 4.1 punkto b papunktis tiek, kiek jame reikalaujama, kad šalis, prašanti grąžinti muitą, „nenuginčijamai“ įrodytų, jog antidempingo muitas deramai atsispindi perpardavimo kainose ir tolesnio pardavimo Sąjungoje kainose.
Šioje byloje išnagrinėjusi visus apeliantės pateiktus įrodymus Komisija nusprendė, kad jie įtikinamai neįrodo, jog antidempingo muitai deramai ir neabejotinai atsispindi perpardavimo Sąjungoje kainose, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį, siejamą su Komisijos pranešimo dėl antidempingo muitų grąžinimo 4.1 punkto b papunkčiu. Ginčijamuose skundžiamo sprendimo punktuose įvertinęs apeliantės pateiktus įrodymus Bendrasis Teismas pats padarė tokią pačią išvadą.
Taigi darytina išvada, kad RFA argumentas, jog Bendrasis Teismas apribojo pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį priimtinų įrodymų apimtį tik duomenims, susijusiais su kainomis „sumokėjus muitus“, grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu.
Vadinasi, šis argumentas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Tas pats pasakytina apie RFA teiginius, nurodytus šio sprendimo 82 ir 83 punktuose, kuriais apeliantė iš esmės kritikuoja tai, kaip Bendrasis Teismas taikė įrodinėjimo pareigos paskirstymo taisykles pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį, nes, kaip pažymėta šio sprendimo 93 punkte, jai tenka didžioji įrodinėjimo pareigos dalis, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Taigi apeliantė klaidingai mano, kad turėjo pateikti tik įrodymų, patvirtinančių, jog po to, kai buvo nustatytas antidempingo muitas, pasikeitė nagrinėjamo produkto kainos nepriklausomiems Sąjungos klientams.
Galiausiai dėl RFA teiginio, kad iš skundžiamo sprendimo 24 punkto matyti, jog Komisija ginčijamuose sprendimuose pripažino, kad „išvežimo iš gamyklos“ ir „fdi“ kainos buvo – kaip ir kainos „sumokėjus mokesčius“ – kainos, taikomos prie Sąjungos sienos, pakanka konstatuoti, kad šis punktas susijęs ne su antidempingo muito atsispindėjimo perpardavimo Sąjungoje kainose klausimu, bet su klausimu dėl patikslinimo, kurį reikia atlikti pagal pagrindinio reglamento 2 straipsnio 10 dalį tam, kad būtų užtikrintas teisingas eksporto kainos ir normaliosios vertės palyginimas. Vis dėlto, kaip skundžiamo sprendimo 77 punkte iš esmės pažymėjo Bendrasis Teismas, toks patikslinimas neturi reikšmės atliekant vertinimą pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 10 dalį.
Vadinasi, šis argumentas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, antrojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip iš dalies nereikšmingą ir iš dalies nepagrįstą. Taigi reikia atmesti visą antrąjį pagrindą.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad apeliacinis skundas turi būti atmestas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Remiantis to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalimi, taikoma apeliacinėse bylose pagal 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė.
Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir apeliantė pralaimėjo bylą, iš jos priteisiamos bylinėjimosi išlaidos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Priteisti iš
RFA International LP
bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.