CELEX: 62015TJ0249
EU-tavaramerkki
Väitemenettely
Hakemus kuviomerkin QUILAPAYÚN rekisteröimiseksi EU-tavaramerkiksi
Suhteellinen hylkäysperuste
Yleisesti tunnettu tavaramerkki
Asetuksen (EY) N:o 207/2009 8 artiklan 2 kohdan c alakohta (josta on tullut asetuksen (EU) 2017/1001 8 artiklan 2 kohdan c alakohta)
Tavaramerkin haltija

Asian tausta
Eduardo Carrasco Pirard ja Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) valituslautakunnassa käydyn menettelyn muut osapuolet, joiden nimet ovat liitteenä (jäljempänä hakijat), tekivät EUIPO:lle EU-tavaramerkkihakemuksen Euroopan unionin tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (
EUVL 2009, L 78, s. 1
) nojalla, sellaisena kuin kyseinen asetus on muutettuna (korvattuna Euroopan unionin tavaramerkistä 14.6.2017 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2017/1991 (
EUVL 2017, L 154, s. 1
)).
Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on seuraava kuviomerkki:
Tavarat ja palvelut, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkiin 9, 16 ja 41, ja ne vastaavat seuraavaa kuvausta:
–
luokka 9: ”Tieteelliset, merenkulku-, geodeettiset, valokuvaus-, elokuva-, optiset, punnitus-, mittaus-, merkinanto-, tarkastus- (valvonta-), hengenpelastus- ja opetuslaitteet ja ‑kojeet; laitteet ja kojeet sähkön johtamiseen, kytkemiseen, muuntamiseen, varaamiseen, säätämiseen ja hallintaan; äänen ja kuvien tallennus-, siirto- ja toistolaitteet; magneettiset tietovälineet, tallennelevyt; myyntiautomaatit ja kolikkokäyttöisten laitteiden koneistot; kassakoneet, laskukoneet, tietojenkäsittelylaitteet ja tietokoneet; tulensammutuslaitteet”
–
luokka 16: ”Paperi, pahvi ja niistä tehdyt tavarat, jotka eivät sisälly muihin luokkiin; painotuotteet; kirjansidonta-aineet; valokuvat; paperitavarat ja kirjoitustarvikkeet; paperi- ja kotitalousliimat; taiteilijantarvikkeet; siveltimet; kirjoituskoneet ja konttoritarvikkeet (paitsi huonekalut); neuvonta- ja opetusvälineet (paitsi laitteet); muoviset pakkaustarvikkeet (jotka eivät sisälly muihin luokkiin); painokirjasimet; painolaatat”
–
luokka 41: ”Koulutus; koulutuksen järjestäminen; ajanviete; urheilu- ja kulttuuritoiminnat”.
EU-tavaramerkkiä koskeva hakemus julkaistiin 27.9.2010 ilmestyneessä Yhteisön tavaramerkkilehdessä nro 181/2010.
Kantaja eli JT teki 27.12.2010 asetuksen N:o 207/2009 41 artiklan (josta on tullut asetuksen 2017/1001 46 artikla) nojalla väitteen edellä 3 kohdassa tarkoitettuja tavaroita ja palveluja varten haetun tavaramerkin rekisteröintiä vastaan.
Väite perustui seuraaviin aikaisempiin tavaramerkkeihin:
–
Euroopan unionissa yleisesti tunnettu alla esitetty tavaramerkki siltä osin kuin se kattaa luokkaan 41 kuuluvan palvelun ”musiikkiyhtye”:
–
22.6.1998 numerolla 98738516 rekisteröity alla esitetty ranskalainen tavaramerkki siltä osin kuin se kattaa luokkiin 9, 16 ja 41 kuuluvat tavarat ja palvelut:
–
24.12.2002 numerolla 801761 rekisteröity alla esitetty kansainvälinen tavaramerkki siltä osin kuin se kattaa luokkiin 9, 16 ja 41 kuuluvat tavarat ja palvelut:
Väitteen tueksi vedottiin asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa (joista on tullut asetuksen 2017/1001 8 artiklan 1 kohdan a ja b alakohta) tarkoitettuihin perusteisiin.
Väiteosasto hyväksyi 2.12.2013 tekemällään päätöksellä väitteen osittain yksinomaan aikaisemman yleisesti tunnetun tavaramerkin perusteella ja hylkäsi rekisteröintihakemuksen luokkaan 9 kuuluvia tavaroita ”magneettiset tietovälineet, tallennelevyt” ja luokkaan 41 kuuluvia palveluja ”ajanviete; urheilu- ja kulttuuritoiminnat” varten. Se katsoi, että kantajan esittämät asiakirjat osoittivat, että aikaisempi rekisteröimätön tavaramerkki oli yleisesti tunnettu musiikkiyhtyeen nimenä ja että sitä oli käytetty jatkuvasti unionissa ja erityisesti Espanjassa. Se katsoi myös, että kyseessä olevien tavaramerkkien kattamat yhtäältä luokkaan 41 kuuluvat ”ajanvietetoiminnat” ja toisaalta hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin kattamat luokkaan 9 kuuluvat ”magneettiset tietovälineet; tallennelevyt” sekä luokkaan 41 kuuluvat ”urheilu- ja kulttuuritoiminnat” olivat samankaltaisia kuin aikaisemman tavaramerkin kattamat palvelut. Kyseessä olevien merkkien samanlaisuuden ja edellä mainittujen tavaroiden ja palvelujen samanlaisuuden tai samankaltaisuuden huomioiden väiteosasto katsoi näin ollen, että kyseisten tavaramerkkien välillä oli sekaannusvaara edellä mainittujen tavaroiden ja palvelujen osalta.
Hakijat valittivat 29.1.2014 EUIPO:ssa väiteosaston päätöksestä asetuksen N:o 207/2009 58–64 artiklan (joista on tullut asetuksen 2017/1001 66–71 artikla) nojalla.
EUIPO:n toinen valituslautakunta kumosi 13.3.2015 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös) väiteosaston päätöksen ja hylkäsi väitteen kokonaisuudessaan. Se täsmensi, että väitettä tutkittaisiin yksinomaan aikaisemman yleisesti tunnetun tavaramerkin perusteella, koska numerolla 98738516 rekisteröity ranskalainen tavaramerkki oli julistettu mitättömäksi samoin kuin – tämän jälkeen – numerolla 801761 rekisteröity kansainvälinen tavaramerkki. Se totesi myös, että paitsi että kantaja ei ollut esittänyt todisteita siitä, että se oli aikaisemman yleisesti tunnetun tavaramerkin ”todellinen haltija”, myös hakijat vaativat kyseisen tavaramerkin haltijuutta. Valituslautakunta lisäsi, että asetuksella N:o 207/2009 ei annettu sille minkäänlaista toimivaltaa määrittää aikaisemman rekisteröimättömän yleisesti tunnetun tavaramerkin haltijuutta, vaan tämä kysymys kuuluu toimivaltaisen kansallisen tuomioistuimen toimivaltaan.
Oikeudenkäyntimenettely sekä asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 15.5.2015 jättämällään asiakirjalla kantaja pyysi oikeusavun myöntämistä. Unionin yleisen tuomioistuimen presidentti myönsi 29.10.2015 antamallaan määräyksellä kantajalle oikeusavun.
Unionin yleinen tuomioistuin palautti kantajan mieleen 6.8.2015 päivätyllä kirjeellä, että tälle oli myönnetty anonymiteetti oikeusapua koskevassa menettelyssä, ja se tiedusteli kantajalta, halusiko tämä säilyttää anonymiteetin pääasian oikeudenkäynnissä. Kantajan suostumuksella unionin yleisen tuomioistuimen neljännen jaoston puheenjohtaja päätti 28.8.2015 myöntää tälle anonymiteetin käsiteltävässä asiassa.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
hylkää hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin rekisteröintihakemuksen luokkiin 9 ja 41 kuuluvia tavaroita ja palveluja varten.
EUIPO vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kanteen tueksi kantaja vetoaa yhteen ainoaan kanneperusteeseen, joka koskee virhettä asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 2 kohdan c alakohdan (josta on tullut asetuksen 2017/1001 8 artiklan 2 kohdan c alakohta) tulkinnassa ja soveltamisessa, tarkasteltuna yhdessä 20.3.1883 tehdyn teollisoikeuden suojelemista koskevan Pariisin yleissopimuksen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna (jäljempänä Pariisin yleissopimus), 6 bis artiklan 1 kohdan kanssa.
Kantaja väittää ensiksi, että asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 2 kohdan c alakohdasta – tarkasteltuna yhdessä sen 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa – ilmenee, että tavaramerkin rekisteröintihakemuksen vastustamiseksi kahden edellytyksen on täytyttävä eli yhtäältä tavaramerkin, johon väite perustuu, on oltava yleisesti tunnettu asian kannalta merkityksellisellä alueella tavaramerkin rekisteröintihakemuksen jättämispäivänä, ja toiseksi sen alueen yleisön keskuudessa, jolla aikaisempi tavaramerkki on suojattu, on oltava sekaannusvaara sen vuoksi, että kyseiset kaksi tavaramerkkiä ovat samoja tai samankaltaisia ja että kyseessä olevat tavarat tai palvelut ovat samoja tai samankaltaisia. Kantajien mukaan nämä kaksi edellytystä täyttyvät nyt käsiteltävässä asiassa.
Kantaja mainitsee lisäksi Oficina Española de Patentes y Marcasin (Espanjan patentti- ja tavaramerkkivirasto) ratkaisun, jossa evättiin kansallisen tavaramerkin QUILAPAYÚN rekisteröinti sen nimiin, Instituto nacional de propiedad industrialin (INAPI, kansallinen teollisoikeuksien virasto, Chile) ratkaisun sekä Sociedad chilena del derecho de autorin (SCD, Chilen tekijänoikeusjärjestö) todistuksen tukeakseen väitettä, jonka mukaan hakemuksen kohteena olevaa tavaramerkkiä ei voida rekisteröidä hakijoiden nimiin, koska merkki QUILAPAYÚN liittyy yhteisöön, johon kuuluvat sekä kantaja itse että hakijat.
Kantaja väittää näin ollen, että väiteosasto tulkitsi asianmukaisesti asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan säännöksiä – tarkasteltuna yhdessä saman asetuksen 8 artiklan 2 kohdan c alakohdan ja Pariisin yleissopimuksen 6 bis artiklan kanssa –, kun se epäsi hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin rekisteröinnin yksinomaan hakijoiden nimiin sillä perusteella, että unionissa ja erityisesti Espanjassa oli olemassa aikaisempi yleisesti tunnettu tavaramerkki, jonka haltija kantaja on. Kantaja toteaa tästä, että se on ainoa, jolla on ollut jatkuvasti kauppasuhteita, liikesuhteita ja taiteellisia suhteita merkkiä QUILAPAYÚN käyttäen.
Kantaja lisää, että tavaramerkki QUILAPAYÚN rekisteröitiin Ranskassa vuonna 1998, minkä jälkeen ranskalaiset tuomioistuimet julistivat sen rekisteröinnin mitättömäksi vuonna 2003. Kantaja väittää tästä, että ranskalaiset tuomioistuimet tekivät vakavan arviointivirheen, kun ne julistivat kansallisen tavaramerkin rekisteröinnin mitättömäksi, ja että kyseinen päätös koskee joka tapauksessa yksinomaan Ranskan aluetta.
Kantaja toteaa myös, että hän rekisteröi vuonna 2002 tavaramerkin QUILAPAYÚN Maailman henkisen omaisuuden järjestössä (WIPO) ja että kyseinen rekisteröinti oli voimassa 24.12.2012 saakka hakijoiden sitä vastustamatta.
Kantajan mukaan tavaramerkin QUILAPAYÚN rekisteröinti Ranskassa ja WIPO:ssa osoittaa, että hän halusi suojata merkin QUILAPAYÚN jo ennen kuin hakijat muodostivat uuden musiikkiyhtyeen vuonna 2003.
Koska tavaramerkin tai nimityksen yhteisomistuksesta ei kantajan mukaan ole säännöstöä ja koska kyseinen musiikkiyhtye, jota kantaja johtaa, on hakijoiden siitä lähdettyä jatkanut esiintymistä nimellä QUILAPAYÚN muun muassa ”herrasmiessopimuksen” perusteella, uuden musiikkiyhtyeen vuonna 2003 perustaneiden hakijoiden ei olisi pitänyt käyttää merkkiä QUILAPAYÚN, jotta sekaannus yleisön ja tiedotusvälineiden keskuudessa olisi voitu välttää.
Kantaja väittää lisäksi, että ennen uuden musiikkiyhtyeen perustamista vuonna 2003 hakijat toimivat tehtävissä, jotka olivat hyvin kaukana musiikista, asuivat hyvin eri puolilla maailmaa ja kokoontuivat yhteen lähinnä loma-aikoina esiintyäkseen yksittäisissä konserteissa yleisölle, joka oli saapunut paikalle muiden taidetapahtumien vuoksi, ja he esiintyivät kaikissa mahdollisissa kokoonpanoissa myös lapsineen eivätkä he luoneet ensimmäistäkään merkittävää teosta nimellä QUILAPAYÚN.
Kantajan osalta on puolestaan niin, että sen lisäksi, että hänellä on yksinoikeudellinen suhde levy-yhtiöön QUILAPAYÚN-nimellä, sekä kauppasuhteita, liikesuhteita ja taiteellisia suhteita merkkiä QUILAPAYÚN käyttäen, esitetyt eri lehtileikkeet osoittavat aikaisemman tavaramerkin jatkuvan käytön – ainakin Espanjassa – yleisesti tunnetulla tavalla. Kantaja väittää olevansa ainoa alkuperäisen musiikkiyhtyeen jäsen, joka on esiintynyt jatkuvasti ympäri maailman – lähinnä Euroopassa ja Chilessä – yli 40 vuoden ajan nimellä QUILAPAYÚN. Kantaja toteaa myös julkaisseensa kolme cd-levyä vuosina 1988–2003 sekä kaksi kokoelmaa, jotka ovat kaikki saavuttaneet erinomaisen suosion yleisön ja kriitikoiden keskuudessa. Hakijat eivät kantajan mukaan olleet musiikkiyhtyeen jäseniä mainittuina vuosina.
EUIPO toteaa ensiksi, että kantaja ei riitauta riidanalaista päätöstä siltä osin kuin siinä katsotaan, että aikaisempi ranskalainen ja kansainvälinen tavaramerkki eivät voi olla väitteen perustana.
EUIPO väittää seuraavaksi, että tarvittavat edellytykset väitteen tekemiseksi eivät rajoitu asetuksen N:o 207/2009 8 artiklassa säädettyihin edellytyksiin. Sen mukaan väitteen tekijän on niin ikään noudatettava edellytyksiä, jotka vahvistetaan yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (
EYVL 1995, L 303, s. 1
) 19 säännön 2 kohdan b alakohdassa (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 täydentämisestä ja asetusten N:o 2868/95 ja (EY) N:o 216/96 kumoamisesta 18.5.2017 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) 2017/1430 (
EUVL 2017, L 205, s. 1
) 7 artiklan 2 kohdan b alakohta) ja asetuksen N:o 207/2009 41 artiklan 1 kohdan a alakohdassa (josta on tullut asetuksen 2017/1001 46 artiklan 1 kohdan a alakohta), joiden mukaan väitteen tekijän on esitettävä todisteet oikeudestaan väitteen tekemiseen. Väitteen tekijän ei näin ollen pidä osoittaa yksinomaan sitä, että aikaisempi tavaramerkki on yleisesti tunnettu, vaan myös se, että hän on kyseisen tavaramerkin haltija.
EUIPO toteaa lisäksi, että hakijat eivät ole kiistäneet sitä, että aikaisempi tavaramerkki on yleisesti tunnettu.
EUIPO väittää myös, että kantajan argumentit sen osoittamiseksi, että hän on aikaisemman tavaramerkin haltija, keskittyvät tavaramerkin yleiseen tunnettuuteen, ja hän viittaa tämän osalta kansallisten tavaramerkkivirastojen ja kansallisten tuomioistuinten ratkaisuihin, hänen QUILAPAYÚN-merkin säilyttämiseksi ylläpitämiinsä kauppasuhteisiin, liikesuhteisiin ja taiteellisiin suhteisiin sekä kyseisen merkin suojaamiseksi tehtyihin rekisteröinteihin.
EUIPO väittää, että kantaja tai hakijat eivät ole QUILAPAYÚN-merkin ainoita haltijoita. Sekä kansallisten virastojen ja kansallisten tuomioistuinten ratkaisut että kantajan mainitsema oikeuskäytäntö osoittavat päinvastoin, että viimeksi mainittu ei voinut vedota minkäänlaiseen aikaisemman tavaramerkin yksinoikeuteen. Suullisessa käsittelyssä vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen EUIPO totesi, että kysymystä aikaisemman tavaramerkin yhteisomistuksesta ei ollut esitetty EUIPO:ssa ja että siihen oli liian myöhäistä vedota ensimmäistä kertaa unionin yleisessä tuomioistuimessa.
Kantajan esittämät asiakirjat eivät EUIPO:n mukaan osoita, että hakijat olisivat suostuneet siihen, että kantaja on aikaisemman tavaramerkin ainoa haltija. Kauppasuhteet, liikesuhteet ja taiteelliset suhteet, joita kantaja ylläpiti aikaisemman tavaramerkin jatkuvuuden takaamiseksi, eivät sen mukaan sellaisinaan osoita, että kantaja oli kyseisen tavaramerkin ainoa haltija. EUIPO toteaa, että kaikki QUILAPAYÚN-merkkiä vastaavat tavaramerkit, jotka rekisteröitiin, on julistettu mitättömiksi ja kaikki kyseisen merkin rekisteröintihakemukset on hylätty.
EUIPO:n mukaan valituslautakunta päätti siis perustellusti hylätä väitteen perusteettomana asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 1 kohdan (josta on tullut delegoidun asetuksen 2017/1430 8 artiklan 1 kohta ja 7 artikla) säännösten perusteella.
EUIPO lisää lopuksi, että koska hakijat voivat käyttää tavaramerkkiä ilman, että heillä kuitenkaan olisi oikeutta rekisteröidä sitä, tavaramerkin yhteiskäyttöä koskevilla argumenteilla ei ole merkitystä. EUIPO:n mukaan ainoa kysymys, josta valituslautakunnan oli lausuttava, oli kysymys siitä, oliko kantaja aikaisempaan tavaramerkkiin liittyvien yksinoikeuksien haltija, jotta tämä voisi tehdä väitteen hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin rekisteröintiä vastaan. Jos tähän kysymykseen vastattiin kieltävästi, väite voitiin vain hylätä tämän vaikuttamatta hakijoiden hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin rekisteröinnin pätevyyteen. EUIPO:n mukaan vain tuomioistuin voi ratkaista kysymyksen, joka koskee sitä, kuka on tavaramerkin haltija, sekä oikeutta tehdä hakemus EU-tavaramerkin rekisteröimiseksi. Koska asetuksen N:o 207/2009 101 artiklan 2 kohdassa (josta on tullut asetuksen 2017/1001 129 artiklan 2 kohta) ei säädetä kanteesta, jossa vaaditaan tavaramerkin haltijuutta, on sovellettava kansallista oikeutta.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Aikaisemman tavaramerkin haltijan vastustuksesta tavaramerkkiä ei rekisteröidä:
a)
jos se on sama kuin aikaisempi tavaramerkki ja jos tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkkiä haetaan tai tavaramerkki on rekisteröity, ovat samoja kuin tavarat tai palvelut, joille aikaisempi tavaramerkki on suojattu,
b)
jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, sen alueen yleisön keskuudessa, jolla aikaisempi tavaramerkki on suojattu, on sekaannusvaara, joka sisältää vaaran tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä.”
Asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 2 kohdan c alakohdassa ”aikaisemmat tavaramerkit” määritellään muun muassa tavaramerkeiksi, jotka EU-tavaramerkin hakemispäivänä tai tarvittaessa EU-tavaramerkkiä koskevan hakemuksen etuoikeuspäivänä ovat jossakin jäsenvaltiossa yleisesti tunnettuja Pariisin yleissopimuksen 6 bis artiklassa tarkoitetussa merkityksessä.
Asetuksen N:o 207/2009 41 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, että väitteen EU-tavaramerkin rekisteröintiä vastaan voivat tehdä saman asetuksen 8 artiklan 1 kohdassa säädetyssä tapauksessa ”8 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut aikaisempien tavaramerkkien haltijat”.
Asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Väitteentekijän on – – esitettävä – – todisteet aikaisemman tavaramerkkinsä tai oikeutensa olemassaolosta ja pätevyydestä ja sen antaman suojan laajuudesta sekä todisteet oikeudestaan esittää väite. Väitteentekijän on erityisesti esitettävä seuraavat todisteet:
– –
b)
jos väite perustuu asetuksen [N:o 207/2009] 8 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitettuun yleisesti tunnettuun tavaramerkkiin, todisteet siitä, että tavaramerkki on yleisesti tunnettu asianomaisella alueella.”
Asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 1 kohdassa todetaan, että jos väitteentekijä ei esitä todisteita aikaisemmasta merkistään tai aikaisemmasta oikeudestaan, sen voimassaolosta ja sen antaman suojan laajuudesta sekä oikeudestaan tehdä väite, väite hylätään perusteettomana.
Edellä 33–37 kohdassa mainituista säännöksistä ilmenee, että jotta väitteen tekijä voi tehdä asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun väitteen kyseisen asetuksen 8 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitetun yleisesti tunnetun tavaramerkin perusteella, väitteen tekijän on osoitettava, että kyseinen tavaramerkki on yleisesti tunnettu jäsenvaltiossa Pariisin yleissopimuksen 6 bis artiklassa tarkoitetulla tavalla ja että väitteen tekijä on asianomaisen tavaramerkin haltija.
Käsiteltävässä asiassa kantaja teki väitteen hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin rekisteröintiä vastaan tukeutumalla kolmeen aikaisempaan tavaramerkkiin (ks. edellä 6 kohta). Väiteosasto ja valituslautakunta tutkivat väitteen vain siltä osin kuin se perustui rekisteröimättömään yleisesti tunnettuun tavaramerkkiin, mitä osapuolet eivät ole riitauttaneet ja mikä on hyväksyttävä, kun otetaan huomioon ranskalaisen tavaramerkin mitättömäksi julistaminen ja tämän seurauksena kansainvälisen tavaramerkin vaikutusten poistaminen.
Edellytyksestä, joka koskee aikaisemman tavaramerkin yleistä tunnettuutta, valituslautakunta palautti mieleen väiteosaston arvioinnin, jonka mukaan aikaisempi tavaramerkki on yleisesti tunnettu unionissa ja erityisesti Espanjassa, mitä hakijat eivät kiistä.
Valituslautakunnan suorittama tutkimus koski yksinomaan kysymystä siitä, oliko kantaja aikaisemman tavaramerkin haltija ja oliko tällä siis oikeus tehdä väite hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin rekisteröintiä vastaan. Valituslautakunta katsoi, että kantaja ei esittänyt todisteita siitä, että hän oli aikaisemman tavaramerkin ”todellinen” haltija, varsinkaan, kun myös hakijat vaativat kyseisen tavaramerkin haltijuutta. Lyhyesti todettuna valituslautakunta moitti kantajaa siitä, ettei tämä ollut näyttänyt toteen olevansa aikaisemman tavaramerkin ”ainoa” haltija, minkä EUIPO vahvisti vastineessa ja suullisessa käsittelyssä.
Tästä on palautettava ensiksi mieleen, että rekisteröimättömän tavaramerkin – jollainen aikaisempi tavaramerkki käsiteltävässä asiassa on – haltijuutta koskevien todisteiden on täytettävä tietyt erityisedellytykset. Kantaja ei esimerkiksi voi esittää todistusta sen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen jättämisestä tai rekisteröimisestä, johon väite perustuu, osoittaakseen olevansa kyseisen tavaramerkin haltija. Kantajan on esitettävä todisteet siitä, että käyttämällä aikaisempaa rekisteröimätöntä tavaramerkkiä hän on saanut sitä koskevat oikeudet (ks. vastaavasti tuomio 18.1.2012, Tilda Riceland Private v. SMHV – Siam Grains (BASmALI),
T-304/09
,
EU:T:2012:13
,
kohta).
Unionin yleisen tuomioistuimen suullisessa käsittelyssä esittämän kysymyksen jälkeen kantaja sitä paitsi väitti, että väitemenettelyä koskevissa säännöissä ei edellytetty aikaisemman yleisesti tunnetun tavaramerkin haltijuuden osoittamista sellainen virallinen asiakirja esittämällä, josta ilmenee, että se ja se henkilö on kyseisen tavaramerkin haltija, koska kyseistä tavaramerkkiä ei ollut rekisteröity. Kantaja väitti sen sijaan, että hän oli esittänyt todisteet siitä, että hän oli käyttänyt aikaisempaa yleisesti tunnettua tavaramerkkiä, joten hänen ja tavaramerkin välille voitiin luoda yhteys.
On todettava, että valituslautakunta ei tutkinut kyseisiä todisteita, jotka koskivat kantajan aikaisemman tavaramerkin käyttöä. Se tyytyi toteamaan, että kantaja ei ollut esittänyt todisteita siitä, että hän oli tavaramerkin haltija, ja että myös hakijat vaativat kyseisen tavaramerkin haltijuutta.
Valituslautakunta katsoi näin ollen, että koska kantaja ei kyennyt osoittamaan olevansa aikaisemman tavaramerkin ainoa haltija, esitetyt todisteet ja se, että hakijat vaativat niin ikään kyseisen tavaramerkin haltijuutta, huomioiden kantajalla ei voinut olla oikeutta tehdä asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua väitettä.
Mistään edellä 33–37 kohdassa mainitusta säännöksestä ei kuitenkaan ilmene, että väitteen tekevän henkilön on asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 2 kohdan c alakohdan nojalla näytettävä toteen olevansa aikaisemman rekisteröimättömän yleisesti tunnetun tavaramerkin, johon kyseinen henkilö väitteensä perustaa, ”ainoa” haltija. Asetuksen N:o 207/2009 41 artiklan, asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan ja saman asetuksen 20 säännön 1 kohdan säännöksistä ilmenee, että väitteen tekijän on näytettävä toteen, että hän on saanut riittävät oikeudet asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitettuun aikaisempaan rekisteröimättömään yleisesti tunnettuun tavaramerkkiin, jotta hänen voidaan katsoa olevan kyseisen tavaramerkin haltija, mikä ei merkitse sitä, että hänen on osoitettava olevansa sen ainoa haltija.
Asetuksen N:o 2868/95 15 säännön 1 kohdassa (josta on tullut delegoidun asetuksen 2017/1430 2 artiklan 1 kohta) säädetään lisäksi, että ”jos aikaisemmalla tavaramerkillä ja/tai aikaisemmalla oikeudella on useampi kuin yksi haltija (’yhteisomistus’), väitteen voi tehdä heistä joku, jotkut tai kaikki”, mikä mahdollistaa sen, että kukin aikaisemman tavaramerkin yhteisomistajista voi vastustaa hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin rekisteröintiä, kuten EUIPO suullisessa käsittelyssä vahvisti.
Tästä on todettava, että jos vaatimuksena oli se, että väitteen tekijä oli aikaisemman tavaramerkin ainoa haltija, kantaja ja hakijat saattoivat vastustaa sitä, että kolmas rekisteröisi QUILAPAYÚN-merkin, vain vastustamalla kaikki yhdessä kyseistä rekisteröintiä, koska he kaikki vaativat kyseisen merkin haltijuutta.
Se, että kantaja olisi saanut oikeudet aikaisempaan rekisteröimättömään tavaramerkkiin, mahdollistaisi sen, että hän voisi vastustaa hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin rekisteröintiä sitä riippumatta, ovatko muut – hakijat mukaan lukien – saaneet niin ikään oikeuksia kyseiseen tavaramerkkiin sen mahdollisen käyttönsä vuoksi.
On siis katsottava, että valituslautakunta teki oikeudellisen virheen, kun se vaati kantajaa osoittamaan, että hän oli aikaisemman tavaramerkin ainoa haltija, tutkimatta sitä, riittikö se, että hän oli kyseisen tavaramerkin yhteisomistaja.
Tätä päätelmää ei voida kumota EUIPO:n argumentilla, jonka mukaan kantaja väitti ensimmäistä kertaa unionin yleisessä tuomioistuimessa olevansa aikaisemman tavaramerkin yhteisomistaja. On palautettava mieleen, että väiteosasto hyväksyi kantajan väitteen käsittelemättä kysymystä aikaisemman tavaramerkin haltijuudesta. Koska väiteosasto ratkaisi asian kantajan eduksi, tämä ei myöskään valittanut kyseisestä päätöksestä. Kuten EUIPO totesi suullisessa käsittelyssä, on toki niin, että hakijat väittivät väiteosaston päätöksestä valituslautakunnalle tekemässään valituksessa, että kantaja ei ollut aikaisemman tavaramerkin haltija. Vaikka pitää paikkansa, että valituslautakunnassa vastauksena esittämissään huomautuksissa kantaja ei vedonnut asetuksen N:o 2868/95 15 sääntöön, hän ei sulkenut pois sitä, että aikaisemmalla tavaramerkillä saattoi olla useita haltijoita. Kantaja totesi tästä, että koska nimenomaista päätöstä ”tavaramerkin yhteisomistuksesta” ei ollut, kaksi musiikkiyhtyettä oli perustettu samanaikaisesti ja kumpikin niistä vaati QUILAPAYÚN-merkkiä itselleen. EUIPO ei voi tässä tilanteessa väittää, että yhteisomistuksen käsitteeseen vedottiin ensimmäistä kertaa unionin yleisessä tuomioistuimessa (ks. vastaavasti tuomio 6.4.2017, Nanu-Nana Joachim Hoepp v. EUIPO – Fink (NANA FINK),
T-39/16
,
EU:T:2017:263
,
ja
kohta).
Tästä seuraa, että ainoa kanneperuste on hyväksyttävä ja että riidanalainen päätös on kumottava. Kantajan vaatimuksista, jotka koskevat sitä, että unionin yleinen tuomioistuin hylkää hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin rekisteröintihakemuksen luokkiin 9 ja 41 kuuluvia tavaroita ja palveluja varten, on lisäksi todettava, että päätösten muuttamista koskevan toimivallan, joka unionin yleiselle tuomioistuimelle on annettu asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 3 kohdan perusteella (josta on tullut asetuksen 2017/1001 72 artiklan 3 kohta), vaikutuksena ei ole antaa tälle toimivaltaa arvioida seikkoja, joista valituslautakunta ei ole lausunut. Päätöksen muuttamista koskevan toimivallan käytön on näin ollen lähtökohtaisesti rajoituttava tilanteisiin, joissa unionin yleinen tuomioistuin valituslautakunnan arvioinnin tutkittuaan voi määrittää selvitettyjen tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella päätöksen, joka valituslautakunnan olisi pitänyt tehdä (tuomio 5.7.2011, Edwin v. SMHV,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
kohta). Tästä on todettava, että valituslautakunta perusti riidanalaisen päätöksen yksinomaan siihen tosiseikkaan, että kantaja ei ollut osoittanut, että hän oli aikaisemman tavaramerkin ainoa haltija, tutkimatta sitä, riittikö se, että hän oli kyseisen tavaramerkin yhteisomistaja. Tässä tilanteessa unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä ei käsiteltävässä asiassa ole tutkia perusteluja, jotka koskevat sitä, oliko kantaja saanut oikeudet aikaisempaan rekisteröimättömään tavaramerkkiin. Kantajan esittämä vaatimus riidanalaisen päätöksen muuttamisesta näiden perustelujen perusteella on siis hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Käsiteltävässä asiassa kantaja, jonka hyväksi asia on ratkaistu, ei kuitenkaan ole vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista.
Näin ollen asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) toisen valituslautakunnan 13.3.2015 tekemä päätös (asia R 354/2014-2) kumotaan.

2)
Kanteessa esitetyt vaatimukset hylätään muilta osin.

3)
Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Julistettiin Luxemburgissa 11 päivänä joulukuuta 2017.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: espanja.
(
)	Luettelo muista osapuolista EUIPO:n valituslautakunnassa on liitteenä vain asianosaisille ja muille osapuolille tiedoksi annetussa versiossa.