CELEX: 62020CJ0212
Преюдициално запитване
Защита на потребителите
Директива 93/13/ЕИО
Неравноправни клаузи в потребителските договори
Договор за ипотечен кредит, индексиран в чуждестранна валута
Договорна клауза относно курс купува и курс продава на чуждестранна валута
Изискване за разбираемост и прозрачност
Правомощия на националния съд

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1, член 4, параграф 1 и член 5 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори (
ОВ L 95, 1993 г., стр. 29
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
Запитването е отправено в рамките на спор между M.P. и B.P., от една страна, и банка „A.“, осъществяваща дейност чрез „А.“ S.A. (наричана по-нататък „A“), от друга страна, относно условията и реда за погасяване на договор за ипотечен кредит, индексиран в чуждестранна валута, който съдържа клаузи, за които се твърди, че са неравноправни.
Правна уредба
Правото на Съюза
Осмо и двадесето съображение от Директива 93/13 гласят:
„[К]ато има предвид, че двете програми на Общността за защита на потребителите и за политика на информираност подчертават значението на това да се предпазят потребителите от неравноправни клаузи в договорите; като има предвид, че тази защита следва да се осигури в закони и разпоредби, които или са хармонизирани на равнище на Общността, или се приемат направо на това равнище;
[…]
като има предвид, че договорите следва да се съставят на ясен, разбираем език, а потребителят да има възможност да проучи всички условия и, при съмнение от негова страна, се приема най-благоприятното за него тълкуване“.
Член 3, параграф 1 от тази директива гласи:
„В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора“.
Съгласно член 4 от посочената директива:
„1.   Без да се засяга член 7, преценката за неравноправност на дадена клауза се извършва, като се отчита характер[ът] на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване, както и всички останали клаузи в договора, или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича.
2.   Преценката за неравноправния характер на клаузите не се свързва нито с основния предмет на договора, нито със съответствието [между] цената и възнаграждението, от една страна, и […] доставените стоки или предоставените услуги, от друга, при условие че тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език“.
Член 5 от Директива 93/13 гласи:
„При договори, в които всички или определени клаузи се предлагат на потребителя в писмен вид, тези условия се съставят на ясен и разбираем език. При наличие на съмнение за смисъла на определена клауза, тя се тълкува в най-благоприятен за потребителя смисъл. Настоящото правило не се прилага във връзка с процедурите по реда на член 7, параграф 2“.
Съгласно член 6, параграф 1 от тази директива:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
Член 7, параграф 1 от посочената директива гласи:
„Държавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съществуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
Полското право
Член 65 от Kodeks cywilny (Граждански кодекс) има следния текст:
„1.   Волеизявлението трябва да се тълкува в съответствие с принципите на обществено съжителство и установените обичаи, като се вземат предвид обстоятелствата, при които е направено.
2.   В договорите трябва да се търси какво е било общото намерение на страните и каква е преследваната цел, а не да се следва буквалната формулировка“.
Член 385
от Гражданския кодекс гласи:
„1.   Разпоредбите на сключен с потребителя договор, които не са договорени индивидуално, не обвързват потребителя, ако определят правата и задълженията му в противоречие с добрите нрави, като грубо нарушават неговите интереси (незаконосъобразни договорни условия). Това не засяга разпоредбите, в които се определят основните престации на страните, включително цената или възнаграждението, ако са формулирани еднозначно.
2.   Ако в съответствие с параграф 1 договорна разпоредба не обвързва потребителя, страните остават обвързани от договора в останалата му част.
3.   Неиндивидуално договорени са договорните разпоредби, върху чието съдържание потребителят не е имал действително влияние. Това важи в частност за разпоредбите на типов договор, който съдоговорителят е предложил на потребителя.
4.   Тежестта на доказване, че клаузата е договорена индивидуално, се носи от този, който се позовава на това“.
Член 69, параграф 2 от ustawa — Prawo bankowe (Закон за дейността на банките) от 29 август 1997 г. (Dz. U. № 140, 1997 г., позиция 939), в редакцията му в сила към момента на настъпване на фактите по главното производство, съдържа списък на информацията, която трябва да бъде включена в договор за кредит, като размера и валутата на кредита (т. 2), сроковете и начина за погасяване на кредита (т. 4), размера на лихвения процент по кредита и условията за неговата промяна (т. 5) или условията за изменение и прекратяване на договора (т. 10).
Ustawa o zmianie ustawy — Prawo bankowe oraz niektórych innych ustaw (Закон за изменение на закона за банковата дейност) от 29 юли 2011 г. (Dz. U. № 165, 2011 г., позиция 984), който влиза в сила след датата на сключване на разглеждания в главното производство договор за кредит, добавя точка 4a в параграф 2 на член 69 от Закона за банковата дейност, както и параграф 3 в същия член.
Съгласно член 69, параграф 2, точка 4а от изменения Закон за дейността на банките в договора за кредит трябва да се посочват, по-специално „при договори за кредит, деноминирани или индексирани във валута, различна от полската, подробни правила за определяне на способите и сроковете за установяване на обменния валутен курс, по който по-специално се отчитат размерът на кредита, неговите траншове, съотношението между главница и лихви по вноските, както и правила за преизчисляване на валутата, в която кредитът се отпуска или погасява“.
Член 69, параграф 3 от този изменен закон предвижда:
„В случай на договор за кредит, деноминиран или индексиран във валута, различна от полската, кредитополучателят може да го погасява на вноски, включващи част от главницата и лихвите, или предсрочно да погаси цялата или част от сумата по кредита направо в същата валута. В този случай в договора за кредит се определят и правилата за откриване и поддържане на сметка, по която се събират паричните средства, предназначени за погасяване на кредита, и правилата за погасяване чрез тази сметка“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 16 май 2008 г. M. P. и B. P. сключват с A, банкова институция, установена в Полша, договор за ипотечен кредит в размер на 460000 PLN (полски злоти) (около 100000 EUR), който трябва да бъде погасен на 480 месечни вноски. Кредитът е индексиран в чуждестранна валута — швейцарски франк (CHF), а лихвеният процент се определя като сбор от референтния лихвен процент LIBOR 3M (CHF) и фиксиран марж от 1,20 процентни пункта.
Във връзка с молбата си за кредит кредитополучателите подписват декларация, че макар да съзнават напълно валутния риск, се отказват от възможността да сключат договор за кредит в полски злоти и избират да сключат договор за кредит, индексиран в чуждестранна валута. Освен това в декларацията се уточнява, че кредитополучателите са осведомени, че погасителните вноски по кредита са в тази чуждестранна валута и трябва да се издължат в полски злоти съгласно правилата, описани в общите условия на договора, с които са запознати (наричани по-нататък „общите условия“).
От член 2, точки 2 и 12 от общите условия следва, че кредит, индексиран в чуждестранна валута, е кредит, по който лихвата се определя като процент, основаващ се на референтен лихвен процент за определена валута, различна от полската злота, чието изплащане и погасяване се извършват в полски злоти по курса на чуждестранната валута, отразен в действащата в банката таблица на валутните курсове.
Съгласно член 7, точка 4 от общите условия изплащането на кредита се извършва в злоти по курс, не по-нисък от курс купува съгласно таблицата, действаща в момента на изплащане на кредитните средства. Салдото на задължението по кредита се отчита в чуждестранна валута и се изчислява по курса, приложим при отпускането на кредита.
По силата на член 9, точка 2 от общите условия погасителните вноски по кредита се отчитат в чуждестранната валута и в деня на падежа се удържат от банковата сметка на кредитополучателя по курс продава на швейцарския франк съгласно таблицата, действаща в банката в края на работния ден, предхождащ деня на падежа на погасителната вноска по кредита.
На 10 януари 2013 г. M.P. и B.P. сключват с А допълнително споразумение към разглеждания договор, което позволява на кредитополучателите сами да погасят кредита в швейцарски франкове, без да използват извършената от банката операция по обмяна на валута.
В резултат на колебанията на обменния курс между полската злота и швейцарския франк разликата между сумата, която жалбоподателите в главното производство погасяват в периода 16 май 2008 г.—10 октомври 2014 г., и сумата, която би била погасена, ако кредитът бе в полски злоти с приложимия лихвен процент, възлиза на 30601,01 PLN (около 6732 EUR).
Тъй като смятат, че клаузата за индексиране на кредита в чуждестранна валута е неравноправна, понеже в нея не се уточнява начинът за определяне на обменния курс от банката, М.P. и B.P. предявяват иск за осъждане на A да им заплати сумата от 50000 PLN (около 10850 EUR).
Запитващата юрисдикция уточнява, че страните в главното производство тълкуват различно текста на клаузата за индексиране от договора за ипотечен кредит. Всъщност, докато според банката тази клауза предвижда, че обменният курс по кредита се определя в зависимост от пазарния курс, посочван ежедневно в таблицата с курсовете на банката, кредитополучателите тълкуват тази клауза в смисъл, че обменният курс се определя въз основа на обективен курс като фиксирания от Narodowy Bank Polski (Полска народна банка).
Според тази юрисдикция поради общата си формулировка разглежданата в главното производство клауза за индексиране е двусмислена в известна степен и следователно трябва да се приеме, че А не е изпълнила задълженията си за предоставяне на информация и за прозрачност по член 5 от Директива 93/13.
Тя обаче иска да се установи дали с оглед на срока на договора за кредит, а именно 40 години, и на самия механизъм за индексиране в чуждестранна валута, чийто обменен курс непрекъснато се променя, член 5 от Директива 93/13 трябва въпреки всичко да се тълкува в смисъл, че банката трябва да състави клаузата за индексиране по такъв начин, че да позволи на кредитополучателя да определи самостоятелно този курс в определен момент. Всъщност подобна степен на точност на практика била невъзможна.
В това отношение запитващата юрисдикция посочва, че член 65 от Гражданския кодекс ѝ дава право да търси общото намерение на страните по договора. В случая тя твърди, че пазарната стойност на чуждестранната валута, в която се извършва индексирането, би могла да бъде заложеният в разглеждания в главното производство договор критерий за определяне на обменния курс на тази валута. Тя добавя, че подобно разрешение би гарантирало равновесие между правата и задълженията на страните по договора.
Освен това тази юрисдикция припомня, че съгласно решения от 14 март 2013 г., Aziz (
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
), и от 26 януари 2017 г., Banco Primus (
C‑421/14
,
EU:C:2017:60
) трябва да се провери дали съответната договорна клауза разпределя правата и задълженията по начин, който страните не биха приели при добросъвестни преговори.
С оглед обаче на обстоятелствата по сключване и изпълнение на разглеждания в главното производство договор за кредит, от една страна, посочената юрисдикция не изключва кредитополучателите да биха сключили този договор и ако разбираха условията му по същия начин като банката.
От друга страна, според тази юрисдикция, тъй като през целия период на изпълнение на договора А е прилагала — по начина, по който тя разбира договора — пазарните курсове на валутите, тя не може да се счита за недобросъвестна. Тя можела да бъде упрекната най-много в известна незаинтересованост, но не и в намерение да формулира договорната клауза, така че да увреди потребителя чрез прилагането на произволни, нямащи връзка с пазарните, курсове на чуждестранните валути.
При тези обстоятелства Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie II Wydział Cywilny (Районен съд Варшава—Вола, второ гражданско отделение, Полша) решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли с оглед на член 3, параграф 1, член 4, параграф 1 и член 5 от Директива [93/13] и на нейните съображения, в които се предвиждат задължение за съставяне на договора на ясен и разбираем език и изискване за тълкуване на съмненията в най-благоприятен за потребителя смисъл, договорна разпоредба, определяща курс купува и продава на чуждестранна валута в договор за кредит, индексиран по курса на тази чуждестранна валута, да се формулира еднозначно, тоест така че кредитополучателят/потребителят самостоятелно да може да определи този курс в определен ден, или пък с оглед на характера на договора, съгласно посоченото в член 4, параграф 1 от тази директива, на продължителния срок на действието му (няколко десетилетия) и на факта, че сумата в чуждестранна валута подлежи на постоянни промени (във всеки момент), е възможно договорната разпоредба да се формулира по-общо, а именно чрез обвързване с пазарната стойност на чуждестранната валута, с което става невъзможно създаването в ущърб на потребителя на значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора, по смисъла на член 3, параграф 1 от същата директива?
2)
При утвърдителен отговор на [първия] въпрос, възможно ли е с оглед на член 5 от Директива [93/13] и с оглед на нейните съображения тълкуване на договорна разпоредба относно определянето от страна на кредитодателя (банка) на курс купува и продава на чуждестранна валута, така че съмненията относно договора да се разрешат в най-благоприятен за потребителя смисъл и да се приеме, че договорът определя курс купува и продава на чуждестранната валута не по произволен начин, а в съответствие със свободния пазар, особено ако двете страни разбират по един и същ начин договорните разпоредби за определяне на курса купува и продава на чуждестранната валута или ако кредитополучателят/потребителят не е бил заинтересован от оспорената договорна разпоредба към момента на сключване на договора и по време на неговото изпълнение, включително като не се е запознал с неговото съдържание към момента на сключването му и през целия срок на неговото изпълнение?“.
По преюдициалните въпроси
Най-напред трябва да се посочи, че с първия си преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи, от една страна, дали, за да отговаря на изискването за прозрачност по член 4, параграф 1 и член 5 от Директива 93/13, една клауза за индексиране в чуждестранна валута като съдържащата се в разглеждания в главното производство договор за ипотечен кредит, който се характеризира с особено дълга продължителност, трябва да бъде съставена на ясен и разбираем език, така че да позволи на потребителя да определи самостоятелно във всеки един момент прилагания от банката обменен курс на тази валута. С този въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи, от друга страна, дали обвързването с пазарната стойност на валутата е достатъчно, за да се гарантира предвиденото в тези разпоредби изискване за прозрачност.
Освен това с втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали може да тълкува клауза за индексиране като разглежданата в главното производство като обвързване с пазарната стойност на чуждестранната валута по-специално когато подобно тълкуване би позволило да се отчете общата воля на страните по договора и така да се избегне обявяването на тази клауза за недействителна.
Следователно в рамките на втората част от първия преюдициален въпрос запитващата юрисдикция разглежда обвързването с общото понятие за пазарна стойност като начин да се гарантира, че клауза за индексиране като разглежданата в главното производство е съставена на ясен и разбираем език. Впрочем от втория преюдициален въпрос следва по-специално, че това обвързване се извлича чрез тълкуване на тази договорна клауза от запитващата юрисдикция, тъй като последната иска да установи дали с оглед на особените обстоятелства по спора в главното производство, и по-специално на дългия срок на договора за кредит и на липсата на особен интерес от страна на кредитополучателите при изпълнението му, тя може да преформулира разглежданата в главното производство договорна клауза по по-общ начин като отнасяща се до пазарната стойност на чуждестранната валута.
При тези обстоятелства най-напред следва да се отговори на първия подвъпрос от първия въпрос и след това да се разгледа вторият подвъпрос от този въпрос заедно с втория въпрос.
По първия подвъпрос от първия въпрос
С първия подвъпрос от първия въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 4, параграф 1 и член 5 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че за да се счита за съставена на ясен и разбираем език по смисъла на тези разпоредби, клаузата в договор за кредит, сключен между продавач или доставчик и потребител, която определя курс купува и курс продава на чуждестранната валута, в която се индексира кредитът, трябва да бъде съставена така, че да позволи на потребителя да определя самостоятелно във всеки един момент от изпълнението на договора обменния курс, прилаган при определянето на размера на погасителните вноски по този кредит.
В самото начало следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда задачата на последния е да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени (решение от 16 юли 2020 г., Caixabank и Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 и C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, макар да е вярно, че в първия подвъпрос от първия въпрос запитващата юрисдикция се позовава на изискването за съставяне на договорните клаузи на ясен и разбираем език, предвидено както в член 4, така и в член 5 от Директива 93/13, спорът в главното производство не се отнася нито до определянето на основния предмет на договора, нито до съответствието между цената и възнаграждението, от една страна, и доставените стоки или предоставените услуги, от друга страна, по смисъла на член 4, параграф 2 от тази директива, вследствие на което трябва да се приеме, че първият подвъпрос от първия преюдициален въпрос се отнася само до тълкуването на изискването за прозрачност по член 5 от посочената директива.
В това отношение следва да се отбележи, че при всички положения от практиката на Съда следва, от една страна, че изискването за съставяне на клаузите на ясен и разбираем език по член 5 от Директива 93/13 се прилага във всички случаи, включително когато дадена клауза попада в приложното поле на член 4, параграф 2 от тази директива (вж. в този смисъл решение от 3 март 2020 г., Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
, т.
), и от друга страна, че изискването по тази разпоредба има същия обхват като предвиденото в член 5 от същата директива (решение от 30 април 2014 г., Kásler и Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
, т.
).
Освен това следва да се припомни, че съгласно текста на член 5 от Директива 93/13, когато клаузите на договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, са в писмен вид, те „се съставят на ясен и разбираем език“ и така отговарят на изискването за прозрачност.
Освен това съгласно двадесето съображение от тази директива потребителят трябва да има реална възможност да проучи всички клаузи на договора.
В това отношение трябва да се подчертае, че изискването за прозрачност на договорните клаузи не може да бъде сведено само до разбираемостта на тези клаузи от формална и граматическа гледна точка. Тъй като въведената с тази директива система на защита се основава на идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика, по-специално по отношение на степента на информираност, въведеното със същата директива изискване за изразяване на ясен и разбираем език на договорните клаузи и съответно за прозрачност трябва да се разбира разширително (решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19—C‑782/19
,
EU:C:2021:470
, т.
и цитираната съдебна практика).
Ето защо изискването за прозрачност на договорните клаузи трябва да се разбира като налагащо не само съответната клауза да бъде понятна за потребителя от формална и граматическа гледна точка, но и един среден потребител, който е относително осведомен и в разумни граници наблюдателен и съобразителен, да може да разбере конкретното функциониране на тази клауза и съответно да прецени въз основа на точни и понятни критерии потенциално значимите икономически последици от такава клауза за финансовите си задължения (решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19—C‑782/19
,
EU:C:2021:470
, т.
и цитираната съдебна практика).
По-специално при договорите за кредит изискването за съставяне на ясен и разбираем език предполага, че финансовите институции трябва да предоставят на кредитополучателите достатъчна информация, която да им позволява да вземат решения, основани на добра информираност и благоразумие. По-специално това изискване означава, че потребителят разбира клаузата, съгласно която кредитът трябва да бъде погасен в същата чуждестранна валута като тази, в която е бил сключен, както от формална, така и от граматическа гледна точка, но и конкретния ѝ обхват, в смисъл че среден потребител, който е относително осведомен и в разумни граници наблюдателен и съобразителен, може не само да установи възможното повишаване или обезценяване на чуждестранната валута, в която се индексира кредитът, но и да прецени потенциално значимите икономически последици от подобна клауза за финансовите си задължения (определение от 22 февруари 2018 г., Lupean,
C‑119/17
, непубликувано,
EU:C:2018:103
, т.
и цитираната съдебна практика).
Това тълкуване се потвърждава от целта на Директива 93/13, която, както е видно от осмото съображение, е по-специално защита на потребителите. В това отношение Съдът вече е постановил, че за потребителя е от основно значение да бъде информиран преди сключването на договора за договорните условия и за последиците от това сключване. Именно въз основа на тази информация потребителят решава дали желае да се обвърже договорно с продавач или доставчик, като приеме предварително изготвените условия от последния (решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19—C‑782/19
,
EU:C:2021:470
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая от преписката, с която разполага Съдът, е видно, че към момента на сключване на разглеждания в главното производство договор кредитополучателите са разбрали клаузата за индексиране на договора в смисъл, че за целите на изчисляване на месечните погасителни вноски курс купува и курс продава на валута, в която се извършва индексирането, се определят въз основа на обективно определен обменен курс, като фиксирания от Narodowy Bank Polski (Полска народна банка).
За разлика от това A посочва, че по силата на член 9, точка 2 от общите условия курс купува и курс продава на валутата е посоченият в действащата в банката таблица, и добавя, че към датата на сключване на разглеждания в главното производство договор действащите законови и подзаконови разпоредби не я задължават да уточни всички подробности относно изчисляването на прилагания обменен курс. A уточнява, че на практика обменният курс е резултат, от една страна, от средните курсове на валутата, публикувани от Полската народна банка, и от друга страна, от цялостното положение на валутни пазар, от валутните позиции на банката и от предвижданията за развитието на курсовете.
В това отношение от акта за преюдициално запитване е видно, че нито разглежданата в главното производство клауза за индексиране, нито общите условия уточняват всички фактори, които банката взема предвид при определянето на обменния курс, прилаган при изчисляването на погасителните вноски на разглеждания в главното производство ипотечен кредит.
При това положение и без да се засягат проверките, които трябва да се извършат от запитващата юрисдикция, разглежданата в главното производство клауза за индексиране, изглежда, се характеризира не толкова с двусмисленост, колкото с непосочване на начина на определяне на обменния курс от А при изчисляването на погасителните вноски.
Съдът обаче вече е постановил — що се отнася до договорна клауза, по силата на която продавачът или доставчикът определя размера на дължимите от потребителя погасителни вноски в зависимост от прилагания от този продавач или доставчик курс продава на чуждестранната валута — че от съществено значение за спазването на изискването за прозрачност е дали в договора за кредит са изложени прозрачно основанието и механизмът на конвертиране на чуждестранната валута, както и отношението между този механизъм и механизма, предвиден в другите клаузи на договора, така че потребителят да може да предвиди въз основа на ясни и разбираеми критерии произтичащите за него икономически последици (в този смисъл вж. решение от 30 април 2014 г., Kásler и Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
, т.
).
Следователно националната юрисдикция трябва да прецени с оглед на всички релевантни фактически обстоятелства, сред които публичността и информацията, предоставена от кредитодателя при договарянето на разглеждания договор за кредит, дали среден потребител, който е относително осведомен и в разумни граници наблюдателен и съобразителен, може не само да установи наличието на обичайно наблюдаваните на валутния пазар промени в обменните курсове, но и да прецени потенциално значимите икономически последици за него от прилагането на обменен курс продава при изчисляването на погасителните вноски, които той в крайна сметка ще дължи, и следователно общата стойност на своя кредит (вж. в този смисъл решение от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19—C‑782/19
,
EU:C:2021:470
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Вярно е, както отбелязва запитващата юрисдикция, че в хипотезата на договор за кредит, индексиран в чуждестранна валута за период от 40 години, кредиторът не може да предвиди промяната на икономическата тежест, до която може да доведе предвиденият в посочения договор механизъм за индексиране.
В това отношение следва да се отбележи, че спазването от страна на продавача или доставчика на изискването за прозрачност по член 5 от Директива 93/13 трябва да се преценява с оглед на данните, с които той е разполагал към момента на сключване на договора с потребителя (определение от 3 март 2021 г., Ibercaja Banco,
C‑13/19
, непубликувано,
EU:C:2021:158
, т.
и цитираната съдебна практика).
Обстоятелството, че обменните курсове се променят в дългосрочен план, обаче не може да обоснове непосочването в клаузите на договора и в информацията, предоставяна от продавача или доставчика при договарянето на договора, на критериите, използвани от банката при определянето на обменения курс, използван за изчисляването на погасителните вноски, позволявайки по този начин на потребителя да определи във всеки един момент този обменен курс.
Този извод се подкрепя от това, че тъй като въведената с тази директива система на защита се основава на идеята, че потребителят е в положение на по-слаба страна спрямо продавача или доставчика, по-специално по отношение на степента на информираност, въведеното със същата директива изискване за съставяне на ясен и разбираем език на договорните клаузи и съответно за прозрачност трябва да позволи на кредитополучателя да разбере с какво се обвързва, и по-специално начина на изчисляване на вноските за погасяване на сключения от него кредит.
От изложените съображения следва, че член 5 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че съдържанието на клауза от договор за кредит, сключен между продавач или доставчик и потребител, която определя курс купува и курс продава на чуждестранната валута, в която се индексира кредитът, трябва да позволи на потребител, който е относително осведомен и в разумни граници наблюдателен и съобразителен, да разбере въз основа на ясни и разбираеми критерии начина на определяне на обменния курс на чуждестранната валута, използван за изчисляване на размера на погасителните вноски, така че този потребител да може да определи самостоятелно във всеки един момент прилагания от продавача или доставчика обменен курс.
По втория подвъпрос от първия въпрос и по втория въпрос
С тези въпроси, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали членове 5 и 6 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат националният съд, който е установил неравноправния характер по смисъла на член 3, параграф 1 от тази директива на клауза за индексиране в чуждестранна валута на договор за кредит, сключен между продавач или доставчик и потребител, да тълкува тази клауза, за да неутрализира неравноправния ѝ характер, като внесе в нея общото понятие „пазарна стойност“ на чуждестранната валута, в която се извършва индексирането, дори това тълкуване да съответства на общата воля на страните по договора.
Първо, трябва да се припомни, че ако с оглед на всички обстоятелства по делото в главното производство запитващата юрисдикция установи, че разглежданата в главното производство клауза за индексиране е неравноправна, по силата на член 6, параграф 1 от Директива 93/13 тя е длъжна да я остави без приложение.
В това отношение от съдебната практика следва, от една страна, че спазването на изискването за съставяне по ясен и разбираем начин на една договорна клауза, предвидено в член 5 от Директива 93/13, е един от факторите, които трябва да се вземат предвид при преценката за неравноправност на тази клауза, която трябва да се извърши от националния съд съгласно член 3, параграф 1 от тази директива. В рамките на тази преценка националният съд трябва да прецени с оглед на всички обстоятелства по делото, първо, евентуалното неспазване на изискването за добросъвестност и второ, наличието на евентуална значителна неравнопоставеност по смисъла на член 3, параграф 1 от последната разпоредба (вж. в този смисъл решение от 3 октомври 2019 г., Kiss и CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, т.
).
От друга страна, е постановено, че клауза от договор за кредит, индексиран в чуждестранна валута, в която се предвижда, че погасителните вноски трябва да се извършват в тази валута, възлага —в случай на обезценяване на националната валута спрямо посочената валута — валутния риск върху потребителя (вж. в този смисъл определение 22 февруари 2018 г., Lupean,
C‑119/17
, непубликувано,
EU:C:2018:103
, т.
).
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че член 69, параграф 2 от Закона за дейността на банките е изменен след сключването на разглеждания в главното производство договор за ипотечен кредит и занапред договор за кредит, индексиран в чуждестранна валута, задължително трябва да съдържа информация за методите и датите на фиксиране на обменния курс, въз основа на който се изчисляват размерът на кредита и погасителните вноски, както и правилата за конвертиране на валута.
В това отношение Съдът вече е приел, че макар член 7, параграф 1 от Директива 93/13 да не е пречка за държавите членки чрез правни разпоредби да постигнат преустановяване на употребата на неравноправни клаузи в договорите, сключени между потребители и продавачи или доставчици, в този контекст законодателят трябва все пак да спазва изискванията, произтичащи от член 6, параграф 1 от тази директива (решение от 29 април 2021 г.Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, т.
и цитираната съдебна практика).
Наистина, фактът, че въз основа на национални правни разпоредби някои договорни клаузи са обявени за неравноправни и недействителни и са заменени с нови клаузи, не следва да води до отслабване на защитата, гарантирана на потребителите (решение от 29 април 2021 г., Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, т.
и цитираната съдебна практика).
При тези обстоятелства приемането от законодателя на разпоредби, които уреждат употребата на определени договорни клаузи и допринасят за осигуряване на търсения с Директива 93/13 възпиращ ефект по отношение на поведението на продавачите или доставчиците, не засяга правата, признати на потребителя с тази директива (решение от 29 април 2021 г., Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, т.
).
Следователно от така припомнените обстоятелства, както и от точки 50 и 52 от настоящото решение следва, че разглежданата в главното производство клауза за индексиране, която — освен ако проверките, които следва да извърши запитващата юрисдикция, не покажат друго — не позволява на потребителя да определи самостоятелно във всеки един момент прилагания от продавача или доставчика обменен курс, е неравноправна.
За тази цел, доколкото посочва, че не може да се приеме, че А е действала недобросъвестно, запитващата юрисдикция трябва да провери дали е налице значителна неравнопоставеност в ущърб на потребителя между произтичащите от договора права и задължения на страните.
Тази проверка не следва да се ограничава до количествена икономическа преценка, основана на сравнение между общата стойност на операцията, предмет на договора, от една страна, и разходите, поставени в тежест на потребителя с тази клауза, от друга страна. Всъщност значителна неравнопоставеност може да произтича от достатъчно тежко посегателство над правното положение, в което е поставен потребителят, като страна по разглеждания договор, по силата на приложимите национални разпоредби, независимо дали под формата на ограничаване на съдържанието на правата, които според тези разпоредби той извлича от договора, или под формата на пречка за тяхното упражняване, или пък на поставянето в негова тежест на допълнително задължение, непредвидено от националните правила (решение от 3 октомври 2019 г., Kiss и CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, т.
и цитираната съдебна практика).
Второ, запитващата юрисдикция уточнява, че по силата на член 65 от Гражданския кодекс тя може да поправи липсата на прозрачност на разглежданата в главното производство клауза за индексиране, която може да доведе до установяване на неравноправния ѝ характер, като я тълкува в съответствие с общата воля на страните по договора.
Трябва да се подчертае обаче, че когато националният съд констатира недействителността на неравноправна клауза в договор, сключен между продавач или доставчик и потребител, член 6, параграф 1 от Директива 93/13 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която дава възможност на националния съд да допълни договора, като измени съдържанието на тази клауза (решение от 29 април 2021 г., Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, т.
и цитираната съдебна практика).
Всъщност, ако националният съд има правомощието да променя съдържанието на неравноправните клаузи, съдържащи се в такива договори, това правомощие може да засегне предвидената в член 7 от Директива 93/13 дългосрочна цел. На практика това правомощие би способствало за премахването на възпиращия ефект, който се упражнява върху продавачите и доставчиците чрез самото неприлагане на неравноправните клаузи спрямо потребителя, доколкото продавачите и доставчиците биха били изкушени да използват посочените клаузи, ако знаят, че дори и въпросните клаузи да бъдат обявени за нищожни, договорът ще може да бъде допълнен в нужната степен от националния съд, така че да се съхранят интересите им (решение от 29 април 2021 г., Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, т.
и цитираната съдебна практика).
От акта за преюдициално запитване обаче е видно, че предлаганото от запитващата юрисдикция тълкуване на основание член 65 от Гражданския кодекс в крайна сметка би довело до преобразяване на съдържанието на разглежданата в главното производство клауза за индексиране, тъй като, въвеждайки обвързване с „пазарната стойност“ на чуждестранната валута, то би променило начина, по който тази клауза следва да се разбира.
Дори да се приеме, че предложеното от запитващата юрисдикция тълкуване съответства на общото разбиране, което страните по договора са имали при сключването му, на разглежданата в главното производство клауза за индексиране, нещо, което обаче, изглежда, не се потвърждава от писмените становища на страните пред Съда, това не променя факта, че клауза, която е обявена за неравноправна от националния съд, трябва да се остави без приложение по силата на член 6, параграф 1 от Директива 93/13 и съдържанието ѝ не може да се изменя.
Само ако обявяването на неравноправна клауза за недействителна би задължило съда да обяви целия договор за недействителен, излагайки по този начин потребителя на особено неблагоприятни последици, така че последният би се оказал ощетен, националният съд може да замести тази клауза с диспозитивна разпоредба от националното право (вж. в този смисъл определение от 4 февруари 2021 г., CDT,
C‑321/20
, непубликувано,
EU:C:2021:98
, т.
и цитираната съдебна практика).
Постановено е обаче, че член 6, параграф 1 от Директива 93/13 не допуска запълването на празнотите в договор, образувани поради премахването на съдържащите се в него неравноправни клаузи, само чрез национални разпоредби с общ характер, съгласно които предвидените последици от правна сделка се допълват по-специално с последиците, произтичащи от принципа на справедливост или обичаите, и които не са нито диспозитивни разпоредби, нито разпоредби, приложими при съгласие на страните по договора (решение от 3 октомври 2019 г., Dziubak,
C‑260/18
,
EU:C:2019:819
, т.
).
В случая обаче, от една страна, от акта за преюдициално запитване не следва, че предложеното от запитващата юрисдикция тълкуване има за цел да санира недействителния договор, с мотива че той не би могъл да съществува без разглежданата в главното производство клауза за индексиране.
От друга страна, не изглежда, че член 65 от Гражданския кодекс, който съдържа общо правило за тълкуване, представлява диспозитивна разпоредба на националното право, което обаче следва да се провери от запитващата юрисдикция.
Трето, принципът, че една неравноправна клауза не поражда действие, предвиден в член 6, параграф 1 от Директива 93/13, не може да се постави под въпрос от съображения, свързани с обстоятелствата по сключване и изпълнение на разглеждания договор.
Всъщност Съдът е постановил, че за да се гарантира възпиращият ефект на член 7 от Директива 93/13, правомощията на националния съд, който установява наличието на неравноправна клауза по смисъла на член 3, параграф 1 от тази директива, не могат да зависят от прилагането на тази клауза на практика (определение от 11 юни 2015 г., Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑602/13
, непубликувано,
EU:C:2015:397
, т.
).
При това положение обстоятелството, че жалбоподателите в главното производство са проявили само слаб интерес към клаузата за индексиране на договора, не може да постави под въпрос припомнения в точка 57 от настоящото решение принцип, че когато националният съд установи неравноправния характер на клауза в договор между продавач или доставчик и потребител, той следва да я остави без приложение в съответствие с член 6, параграф 1 от Директива 93/13.
С оглед на гореизложените съображения на втория подвъпрос от първия въпрос и на втория въпрос следва да се отговори, че членове 5 и 6 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат националният съд, който е установил неравноправния характер на клауза от договор, сключен между продавач или доставчик и потребител по смисъла на член 3, параграф 1 от тази директива, да тълкува тази клауза, за да неутрализира нейния неравноправен характер, дори това тълкуване да съответства на общата воля на страните по договора.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разноските, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

1)
Член 5 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори трябва да се тълкува в смисъл, че съдържанието на клауза от договор за кредит, сключен между продавач или доставчик и потребител, която определя курс купува и курс продава на чуждестранната валута, в която се индексира кредитът, трябва да позволи на потребител, който е относително осведомен и в разумни граници наблюдателен и съобразителен, да разбере въз основа на ясни и разбираеми критерии начина на определяне на обменния курс на чуждестранната валута, използван за изчисляване на размера на погасителните вноски, така че този потребител да може да определи самостоятелно във всеки един момент прилагания от продавача или доставчика обменен курс.

2)
Членове 5 и 6 от Директива 93/13 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат националният съд, който е установил неравноправния характер на клауза от договор, сключен между продавач или доставчик и потребител по смисъла на член 3, параграф 1 от тази директива, да тълкува тази клауза, за да неутрализира нейния неравноправен характер, дори това тълкуване да съответства на общата воля на страните по договора.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: полски.