CELEX: 62020CJ0129
Eelotsusetaotlus
Sotsiaalpoliitika
Direktiiv 2010/18/EL
Vanemapuhkust käsitlev muudetud raamkokkulepe
Riigisisesed õigusnormid, mis seavad vanemapuhkuse õiguse sõltuvusse lapse sünnikuupäeval töötamise tingimusest ja töötaja kohustuslikust liitumisest asjaomase sotsiaalkindlustusskeemiga

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada 14. detsembril 1995 sõlmitud raamkokkuleppe lapsehoolduspuhkuse kohta, mis on lisatud nõukogu 3. juuni 1996. aasta direktiivile 96/34/EÜ Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt lapsehoolduspuhkuse kohta sõlmitud raamkokkuleppe kohta (
EÜT 1996, L 145, lk 4
; ELT eriväljaanne 05/02, lk 285), muudetud nõukogu 15. detsembri 1997. aasta direktiiviga 97/75/EÜ (
EÜT 1998, L 10, lk 24
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 263) (edaspidi „direktiiv 96/34”), klausli 1 punkte 1 ja 2, klausli 2 punkti 1 ning klausli 2 punkti 3 alapunkti b.
Taotlus on esitatud XI ja Caisse pour l’avenir des enfants’i (laste tuleviku kassa) vahelises kohtuvaidluses seoses viimase keeldumisega XI‑le kaksikute eest hoolitsemiseks lapsehoolduspuhkuse andmisest põhjendusel, et laste sündimise ajal ei töötanud ta tasustataval töökohal.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 96/34
Direktiivi 96/34 eesmärk oli jõustada Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni vahel sõlmitud raamkokkulepe lapsehoolduspuhkuse kohta.
Raamkokkuleppe klauslis 1 „Eesmärk ja reguleerimisala“ oli ette nähtud:
„1. Käesolev kokkulepe sätestab miinimumnõuded, mis on mõeldud töötavate vanemate lapsehooldusega seotud ja ametialaste ülesannete sobitamise hõlbustamiseks.
2. Käesolevat kokkulepet kohaldatakse kõikide mees- ja naistöötajate suhtes, kellel on liikmesriigi kehtiva seaduse, kollektiivlepingu või tava kohaselt määratletud tööleping või -suhe.“
Raamkokkuleppe klausel 2 „Lapsehoolduspuhkus“ oli sõnastatud järgmiselt:
„1. Käesolev kokkulepe tagab vastavalt klausli 2 punktile 2 mees- ja naistöötajatele individuaalse õiguse saada lapsehoolduspuhkust lapse sünni või lapsendamise korral, et võimaldada neil hoolitseda lapse eest vähemalt kolm kuud kuni lapse teatud vanuseni, kuid mitte rohkem kui 8aastaseks saamiseni; nimetatud vanuse määravad kindlaks liikmesriigid ja/või tööturu osapooled.
[…]
3. Lapsehoolduspuhkuse saamise tingimused ja üksikasjalikud kohaldamiseeskirjad määratakse kindlaks liikmesriikide seaduse ja/või kollektiivlepinguga, tingimusel et käesoleva kokkuleppe miinimumnõuded on arvesse võetud. Eelkõige võivad liikmesriigid ja/või tööturu osapooled:
[…]
b)
muuta lapsehoolduspuhkuse saamise õiguse sõltuvaks üldisest tööstaažist ja/või pidevast tööstaažist ühe tööandja juures, mis [ei ületa üht aastat] [täpsustatud sõnastus];
[…]“.
Direktiiv 2010/18/EL
Nõukogu 8. märtsi 2010. aasta direktiivi 2010/18/EL, millega rakendatakse Euroopa Tööstuse ja Tööandjate Keskliitude Ühenduse, Euroopa Käsitööga Tegelevate Väikeste ja Keskmise Suurusega Ettevõtete Keskliidu, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt vanemapuhkuse kohta sõlmitud muudetud raamkokkulepet ja tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/34 (
ELT 2010, L 68, lk 13
), põhjendus 1 on sõnastatud järgmiselt:
„[EL toimimise lepingu] artikkel 153 võimaldab [Euroopa L]iidul toetada ja täiendada liikmesriikide tegevust muu hulgas meeste ja naiste võrdõiguslikkuse valdkonnas seoses nende võimalustega tööturul ja kohtlemisega tööl.“
Direktiivi artikli 3 lõige 1 näeb ette:
„Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid või tagavad, et sotsiaalpartnerid kehtestavad kokkuleppe teel vajalikud meetmed hiljemalt 8. märtsiks 2012. […]“.
Direktiivi artikkel 4 sätestab:
„Direktiiv 96/34/EÜ tunnistatakse kehtetuks alates 8. märtsist 2012. […]“.
Direktiivile 2010/18 lisatud 18. juuni 2009. aasta vanemapuhkust käsitleva raamkokkuleppe (muudetud) (edaspidi „muudetud raamkokkulepe“) I jao punktis 8 on ette nähtud:
„Arvestatakse, et perepoliitika meetmed peaksid aitama saavutada soolist võrdõiguslikkust ja võtma arvesse selliseid nähtusi nagu demograafilised muutused, rahvastiku vananemise tagajärjed, põlvkondadevahelise lõhe kaotamine, naiste tööjõus osalemise edendamine ning naiste ja meeste vaheline perekohustuste jagamine.“
Muudetud raamkokkuleppe klauslis 1 „Eesmärk ja reguleerimisala“ on ette nähtud:
„1. Käesolev kokkulepe kehtestab miinimumnõuded, mille eesmärk on muuta töötavate vanemate jaoks lihtsamaks töö- ja perekohustuste ühitamine, võttes arvesse perestruktuuride kasvavat mitmekesisust ning pidades kinni liikmesriikide õigusest, kollektiivlepingutest ja/või tavadest.
2. Käesolevat kokkulepet kohaldatakse kõikide mees- ja naistöötajate suhtes, kellel on liikmesriigi kehtiva seaduse, kollektiivlepingu või tava kohaselt määratletud tööleping või -suhe.“
Muudetud raamkokkuleppe klauslis 2 „Vanemapuhkus“ on sätestatud:
„1. Käesolev kokkulepe tagab mees- ja naistöötajatele individuaalse õiguse saada vanemapuhkust lapse sünni või lapsendamise korral, et võimaldada neil hoolitseda lapse eest kuni lapse teatud vanuseni, kuid mitte rohkem kui 8‑aastaseks saamiseni; nimetatud vanuse määravad kindlaks liikmesriigid ja/või sotsiaalpartnerid.
2. Vanemapuhkust antakse vähemalt neljaks kuuks ja see ei tohi põhimõtteliselt olla ülekantav, et edendada meeste ja naiste võrdseid võimalusi ja võrdset kohtlemist. Selleks et ajendada mõlemaid vanemaid vanemapuhkust võtma, ei tohi vähemalt üks kuu neljast olla ülekantav. […]“.
Muudetud raamkokkuleppe klausel 3 „Kohaldamiseeskirjad“ on sõnastatud järgmiselt:
„1. Vanemapuhkuse saamise tingimused ja üksikasjalikud kohaldamiseeskirjad määratakse kindlaks liikmesriikide õigusaktide ja/või kollektiivlepinguga, tingimusel et käesoleva kokkuleppe miinimumnõudeid on arvesse võetud. Eelkõige võivad liikmesriigid ja/või sotsiaalpartnerid
[…]
b)
muuta vanemapuhkuse saamise õiguse sõltuvaks üldisest tööstaažist ja/või pidevast tööstaažist ühe tööandja juures, mis [ei ületa üht aastat] [täpsustatud sõnastus]. Seda sätet kohaldavad liikmesriigid ja/või sotsiaalpartnerid tagavad, et kui isik töötab sama tööandja juures järjestikuste tähtajaliste töölepingute alusel ([nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta (
EÜT 1999, L 175, lk 43
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 368)] tähenduses), siis lähtutakse tema tööstaaži arvutamisel nende lepingute kogukestusest;
[…]“.
Muudetud raamkokkuleppe klausli 8 punkt 4 näeb ette:
„Liikmesriigid võtavad nõukogu otsuse [millega tehakse kohustuslikuks muudetud raamkokkuleppe nõuded] järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid vastu kahe aasta jooksul alates otsuse vastuvõtmisest või tagavad, et sotsiaalpartnerid kehtestavad nimetatud tähtaja lõpuks kokkuleppe teel vajalikud meetmed. […]“.
Luksemburgi õigus
Direktiiv 96/34 võeti Luksemburgi õigusesse üle 12. veebruari 1999. aasta seadusega, mis käsitleb tööhõivevõimaluste edendamise riikliku tegevuskava rakendamist (loi du 12 février 1999 concernant la mise en œuvre du plan d’action national en faveur de l’emploi,
Mémorial
A 1999, lk 190). Selle seadusega lisati riigiteenistujate üldmäärust kehtestavasse 16. aprilli 1979. aasta muudetud seadusesse (loi modifiée du 16 avril 1979 fixant le statut général des fonctionnaires de l’État,
Mémorial
A 1979, lk 622, edaspidi „16. aprilli 1979. aasta muudetud seadus“) lapsehoolduspuhkust käsitlev artikkel 29
bis
. See artikkel näeb põhikohtuasjas kohaldatavas redaktsioonis ette:
„Käesolevaga kehtestatakse eripuhkus – „lapsehoolduspuhkus“, mida antakse juhul, kui sünnib või lapsendatakse laps või lapsed, kelle eest makstakse peretoetusi ning kes lapsehoolduspuhkust taotleva isikuga seoses vastavad peretoetusi ja riikliku perehüvitiste kassa asutamist käsitleva 19. juuni 1985. aasta (muudetud) seaduse [loi modifiée du 19 juin 1985 concernant les allocations familiales et portant création de la caisse nationale des prestations familiales,
Mémorial
A 1985, lk 680] artikli 2 teise ja kolmanda lõigu nõuetele, kuni lapse või laste viieaastaseks saamiseni.
Õigus lapsehoolduspuhkusele on isikul, edaspidi „vanem“, kes
[…]
–
on lapse/laste sündimise või lapsendamise ajal Luksemburgi Suurhertsogiriigi territooriumil asuval töökohal seaduslikult tööl ning on seda olnud pidevalt vähemalt kaheteistkümne lapsehoolduspuhkusele eelneva järjestikuse kuu jooksul samas valitsusasutuses või avaliku sektori asutuses tööajaga, mis vastab vähemalt poolele seaduse alusel kohaldatavast igakuisest normaaltööaja kestusest, ning tal on selline staatus kogu lapsehoolduspuhkuse ajal;
–
on sotsiaalkindlustusseadustiku artikli 1 punktide 1, 2 ja 10 kohaselt ühel neist alustest sotsiaalkindlustussüsteemis kohustuslikult ja katkematult kindlustatud;
[…]“.
16. aprilli 1979. aasta muudetud seaduse artiklis 29
ter
on sätestatud:
„Igal vanemal, kes vastab artiklis 29
bis
sätestatud tingimustele, on taotluse esitamise korral õigus kuuekuulisele lapsehoolduspuhkusele lapse kohta. […]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
XI sõlmis 15. septembril 2011 Luksemburgi Suurhertsogiriigiga keskhariduse valdkonnas teenuste osutamiseks tähtajalise töölepingu, mille kehtivus lõppes 26. jaanuaril 2012.
Pärast tähtajalise töölepingu lõppemist 26. jaanuaril 2012 ei olnud XI enam sotsiaalkindlustusasutustes kindlustatud ning tema elukaaslane kui riigiametnik registreeris XI kaaskindlustuse saamiseks.
4. märtsil 2012, mil XI oli töötu, sünnitas ta kaksikud.
14. juunil 2012 tekkis XI‑l õigus töötushüvitisele ja ta oli seetõttu uuesti sotsiaalkindlustusasutustes kindlustatud.
Pärast seda, kui XI oli 15. septembril 2012 ja 1. augustil 2013 sõlminud Luksemburgi Suurhertsogiriigiga kaks tähtajalist lepingut keskhariduse valdkonnas teenuste osutamiseks, sõlmis ta 15. septembril 2014 selle liikmesriigiga tähtajatu lepingu sama tegevuse kohta.
XI esitas 11. märtsil 2015 taotluse lapsehoolduspuhkuse saamiseks soovitavalt alates 15. septembrist 2015.
Caisse nationale des prestations familiales (riiklik perehüvitiste kassa), nüüd Caisse pour l’avenir des enfants (laste tuleviku kassa), jättis selle taotluse 20. märtsi 2015. aasta otsusega rahuldamata, lähtudes 16. aprilli 1979. aasta muudetud seaduse artiklist 29
bis
, mis seab lapsehoolduspuhkuse andmise tingimuseks, et töötajal oleks lapse sündimise ajal seaduslik töökoht ja sellest tulenev sotsiaalkindlustus, mida XI ei täitnud.
XI esitas selle otsuse peale vaide Caisse nationale des prestations familiales’i (riiklik perehüvitiste kassa) juhatusele, tuues põhjenduseks, et 16. aprilli 1979. aasta muudetud seaduse artikkel 29
bis
ei ole kooskõlas lapsehoolduspuhkust käsitleva raamkokkuleppega, mis on lisatud direktiivile 96/34.
Caisse nationale des prestations familiales’i (riiklik perehüvitiste kassa) juhatus jättis 19. mai 2015. aasta otsusega 20. märtsi 2015. aasta otsuse muutmata, leides sisuliselt, et kuna XI‑l ei olnud laste sündimise ajal seaduslikku töökohta ega sellest tulenevat sotsiaalkindlustust, ei olnud tal õigust lapsehoolduspuhkusele.
XI esitas 19. mai 2015. aasta otsuse peale kaebuse Conseil arbitral de la sécurité sociale’ile (sotsiaalkindlustuse lepituskomisjon, Luksemburg), kes rahuldas selle kaebuse 27. oktoobri 2017. aasta otsusega. Muu hulgas leidis see komisjon, et direktiivile 96/34 lisatud raamkokkulepe seab õiguse saada lapsehoolduspuhkust sõltuvusse töötaja staatusest ja lapse sünnist, kuid ei näe ette tingimust, et töötajal peab lapse sündimise ajal olema töökoht ja sellest tulenev kohustuslik kindlustatus sotsiaalkindlustusskeemis, ning et täiendav nõue selles sotsiaalkindlustusskeemis kindlustatuse kohta lapse sündimise ajal ei ole kooskõlas raamkokkuleppes ette nähtud kuni üheaastase üldise või pideva tööstaaži nõudega ega eesmärgiga hõlbustada töö- ja pereelu ühitamist. Caisse pour l’avenir des enfants (laste tuleviku kassa) esitas 27. oktoobri 2017. aasta otsuse peale apellatsioonkaebuse Conseil supérieur de la sécurité sociale’ile (kõrgem sotsiaalkindlustuskomisjon, Luksemburg).
Conseil supérieur de la sécurité sociale (kõrgem sotsiaalkindlustuskomisjon) muutis 27. oktoobri 2017. aasta otsust 17. detsembri 2018. aasta kohtuotsusega, leides muu hulgas, et kuna direktiivile 96/34 lisatud raamkokkuleppe klausli 2 punkt 1 tagab individuaalse õiguse saada lapsehoolduspuhkust lapse sünni või lapsendamise korral, on lapsehoolduspuhkus ette nähtud ainult töötajatele, kes suudavad tõendada, et neil on töötaja staatus selle lapse sündimise või lapsendamise ajal, kelle eest lapsehoolduspuhkust taotletakse.
XI esitas 17. detsembri 2018. aasta kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kes leidis, et põhikohtuasja poolte esitatud väiteid arvestades sõltub tema menetluses oleva vaidluse lahendus sellest, kas 16. aprilli 1979. aasta muudetud seaduse artikli 29
bis
kohaldamine on vastuolus direktiivile 96/34 lisatud raamkokkuleppe klauslitega.
Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation du Grand-Duché de Luxembourg (Luksemburgi Suurhertsogiriigi kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiiviga 96/34] rakendatud tööandjate ja töövõtjate vaheliste üldorganisatsioonide (Euroopa Tööandjate Föderatsiooni, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni) poolt lapsehoolduspuhkuse kohta sõlmitud raamkokkuleppe klausli 1 punkte 1 ja 2 ning klausli 2 punkti 1 ja punkti 3 alapunkti b tuleb tõlgendada nii, et sellise liikmesriigi õigusnormi kohaldamine, nagu seda on riigiteenistujate üldmäärust kehtestava 16. aprilli 1979. aasta seaduse muudatusi sisaldava ning 22. detsembri 2006. aasta seadusest tuleneva redaktsiooni (
Mémorial
A, 2006, lk 4838) artikkel 29
bis
, mis seab lapsehoolduspuhkuse andmise sõltuvusse kahest tingimusest: et esiteks oleks töötajal vahetult enne lapsehoolduspuhkuse algust olnud kaheteistkümne järjestikuse kuu jooksul pidevalt seaduslik töökoht ja sellest tulenev sotsiaalkindlustus ning et teiseks oleks see nii ka laste sündimise või lapsendamise ajal, kusjuures seda teist tingimust tuleks täita isegi siis, kui laps(ed) on sündinud või lapsendatud varem kui kaksteist kuud enne lapsehoolduspuhkuse algust?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma küsimusega sisuliselt selgitada, kas direktiivile 96/34 lisatud lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 1 punkte 1 ja 2 ning klausli 2 punkti 1 ja punkti 3 alapunkti b tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui lapsehoolduspuhkuse andmine seatakse sõltuvusse kahest tingimusest: et esiteks oleks töötajal vahetult enne lapsehoolduspuhkuse algust olnud kaheteistkümne järjestikuse kuu jooksul pidevalt seaduslik töökoht ja sellest tulenev sotsiaalkindlustus ning et teiseks oleks see nii olnud ka laste sündimise või lapsendamise ajal.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel poolelioleva kohtuasja lahendada (21. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Käesoleval juhul tuleb Euroopa Kohtul kõigepealt kindlaks teha, kas põhikohtuasja reguleerib direktiiv 96/34 või direktiiv 2010/18, millega see direktiiv kehtetuks tunnistati ja asendati, ning vajaduse korral sõnastada esitatud küsimus ümber.
Seoses sellega olgu meenutatud, et uus õigusnorm on kohaldatav alates selle õigusakti jõustumisest, milles norm sisaldub, ja seda ei kohaldata varasema õigusakti kehtivusajal tekkinud ja lõplikult väljakujunenud õiguslikele olukordadele; õigusnormi kohaldatakse nende olukordade tulevikus tekkivate tagajärgede suhtes ja ka uute õiguslike olukordade suhtes. Teisiti on üksnes siis, kui uue õigusnormiga kaasnevad erisätted, mis määravad konkreetselt kindlaks selle ajalise kohaldamise tingimused, kui õigusaktide tagasiulatuva jõu puudumise põhimõttest ei tulene teisiti. Eeskätt menetlusõiguse norme kohaldatakse üldiselt alates päevast, mil need jõustuvad, erinevalt materiaalõiguse normidest, mida tõlgendatakse tavaliselt nii, et need on enne nende jõustumist tekkinud olukordade suhtes kohaldatavad üksnes siis, kui selline võimalus nähtub selgelt nende sõnastusest, eesmärgist või ülesehitusest (26. märtsi 2015. aasta kohtuotsus komisjon vs. Moravia Gas Storage,
C‑596/13 P
,
EU:C:2015:203
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul ei ole vaidlust selle üle, et lapsehoolduspuhkuse õiguse andmise tingimused on materiaalõiguse normid, mis on kohaldatavad alates selle õigusakti jõustumisest, milles normid sisalduvad. Direktiivi 2010/18 artikli 4 kohaselt tunnistati direktiiv 96/34 kehtetuks alates 8. märtsist 2012. Direktiivi 2010/18 artikli 3 lõike 1 ja muudetud raamkokkuleppe klausli 8 punkti 4 kohaselt oli see kuupäev ka kuupäev, mil liikmesriigid pidid tagama direktiivi 2010/18 ja raamkokkuleppe sätete järgimise või vajaduse korral tagama, et sotsiaalpartnerid on võtnud selleks vajalikud meetmed. Kuna XI taotlus lapsehoolduspuhkuse saamiseks esitati 11. märtsil 2015 ja lapsehoolduspuhkuse soovitud algus oli 15. september 2015, reguleerivad seda taotlust järelikult direktiivi 2010/18 sätted. Asjaolul, et XI kaksikud sündisid 4. märtsil 2012, ei ole seejuures tähtsust. Nimelt ei olnud XI sel kuupäeval esitanud lapsehoolduspuhkuse taotlust vastavalt 16. aprilli 1979. aasta muudetud seadusega Luksemburgi õigusesse üle võetud direktiivi 96/34 lisas sisalduva raamkokkuleppe klausli 2 punkti 3 alapunktile b.
Kuna direktiiv 2010/18 on põhikohtuasjas kohaldatav ning kuna direktiivile 96/34 lisatud raamkokkuleppe klausli 1 punktid 1 ja 2 ning klausli 2 punkt 1 ja punkti 3 alapunkt b on sisuliselt vastavuses muudetud raamkokkuleppe klausli 1 punktidega 1 ja 2 ning klausli 2 punktiga 1 ja klausli 3 punkti 1 alapunktiga b, tuleb esitatud küsimus ümber sõnastada nii, et sisuliselt puudutab see nende muudetud raamkokkuleppe klauslite tõlgendamist.
Kõigepealt olgu märgitud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt ei tule liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvestada mitte üksnes sätte sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Maïstrellis,
C‑222/14
,
EU:C:2015:473
, punkt
, ning 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland jt,
C‑197/18
,
EU:C:2019:824
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks, mis puudutab küsimust, kas nende muudetud raamkokkuleppe klauslitega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis seavad lapsehoolduspuhkuse õiguse saamise tingimuseks, et vanemal oleks vahetult enne lapsehoolduspuhkuse algust olnud kaheteistkümne järjestikuse kuu jooksul pidevalt töökoht, siis tuleb märkida, et muudetud raamkokkuleppe klausli 3 punkti 1 alapunktist b nähtuvalt võivad liikmesriigid muuta vanemapuhkuse saamise õiguse sõltuvaks varasemast tööstaažist, mis ei ületa ühte aastat. Võttes arvesse selle sätte esimeses lauses termini „tööstaaž“ kasutamist ja asjaolu, et selle sätte teine lause näeb ette, et tööstaaži arvutamisel lähtutakse sama tööandjaga sõlmitud järjestikuste tähtajaliste lepingute kogukestusest, võivad liikmesriigid nõuda, et see tööstaaž oleks katkestusteta. Kui lapsehoolduspuhkuse taotluse esitaja eesmärk on töösuhe peatada (vt selle kohta 19. septembri 2013. aasta kohtuotsus Hliddal ja Bornand,
C‑216/12 ja C‑217/12
,
EU:C:2013:568
, punkt
), võivad liikmesriigid nõuda, et eelnev tööstaaž oleks olnud vahetult enne lapsehoolduspuhkuse algust. Järelikult ei ole muudetud raamkokkuleppe klausli 1 punktidega 1 ja 2 ning klausli 2 punktiga 1 ja klausli 3 punkti 1 alapunktiga b vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis seavad lapsehoolduspuhkuse õiguse saamise tingimuseks, et vanemal oleks vahetult enne lapsehoolduspuhkuse algust olnud kaheteistkümne järjestikuse kuu jooksul pidevalt töökoht.
Teiseks, mis puudutab küsimust, kas muudetud raamkokkuleppe samade klauslitega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt on lapsehoolduspuhkuse saamise õiguse tingimuseks see, et lapse või laste sündimise või lapsendamise ajal oleks vanemal töökoht, siis tuleb märkida, et raamkokkuleppe klausli 2 punkti 1 kohaselt on mees- ja naistöötajatele tagatud individuaalne õigus saada lapsehoolduspuhkust lapse sünni või lapsendamise korral, et võimaldada vanemal hoolitseda lapse eest kuni lapse teatud vanuseni, mille määravad kindlaks liikmesriigid, kuid see ei või olla rohkem kui 8 aastat.
Lisaks sätestab raamkokkulepe vastavalt muudetud raamkokkuleppe klausli 1 punktidele 1 ja 2 miinimumnõuded, mille eesmärk on muuta töötavate vanemate jaoks lihtsamaks töö- ja perekohustuste ühitamine, ning raamkokkulepet kohaldatakse kõikide mees- ja naistöötajate suhtes, kellel on liikmesriigi kehtiva seaduse, kollektiivlepingu või tava kohaselt määratletud tööleping või -suhe.
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 35, võimaldab muudetud raamkokkuleppe klausli 3 punkti 1 alapunkt b liikmesriikidel muuta lapsehoolduspuhkuse saamise õiguse sõltuvaks üldisest tööstaažist ja/või pidevast tööstaažist ühe tööandja juures, mis ei tohi ületada ühte aastat.
Sellest järeldub, et lapse sündimine või lapsendamine ja tema vanemate töötajastaatus on tingimused, mis annavad muudetud raamkokkuleppe alusel õiguse lapsehoolduspuhkusele.
Kuid vastupidi sellele, mida väidab Caisse pour l’avenir des enfants (laste tuleviku kassa), ei saa lapsehoolduspuhkuse õiguse andmise tingimustest järeldada, et selle lapse vanemad, kelle jaoks puhkust taotletakse, peavad olema töötajad lapse sündimise või lapsendamise ajal.
Muudetud raamkokkuleppe kontekst ja eesmärgid on sellise tõlgendusega vastuolus.
Nagu on märgitud direktiivi 2010/18 põhjenduses 1, kuulub see direktiiv ELTL artikli 153 konteksti, mis võimaldab liidul toetada ja täiendada liikmesriikide tegevust muu hulgas elu- ja töötingimuste parandamisel ning töötajate piisava sotsiaalkaitse tagamisel.
Lisaks nähtub direktiivi 2010/18 põhjendusest 8, muudetud raamkokkuleppe preambuli esimesest lõigust ning selle raamkokkuleppe üldkaalutluste punktist 3, milles viidatakse Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklitele 23 ja 33, et raamkokkuleppe eesmärk on nii edendada kogu liidus meeste ja naiste võrdõiguslikkust seoses nende võimalustega tööturul ja kohtlemisega tööl kui ka võimaldada töötavatel vanematel paremini ühitada töö-, era- ja pereelu. Muudetud raamkokkuleppe klausli 1 punktides 1 ja 2 on neid eesmärke korratud.
Seda konteksti ja neid eesmärke arvestades tuleb iga töötava vanema individuaalset õigust saada vanemapuhkust lapse sünni või lapsendamise korral, mis on sätestatud muudetud raamkokkuleppe klausli 2 punktis 1, mõista nii, et selles kajastub eriti tähtis liidu sotsiaalõigus, mis on ette nähtud ka põhiõiguste harta artikli 33 lõikes 2. Sellest järeldub, et seda õigust ei saa tõlgendada kitsalt (vt selle kohta 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Lyreco Belgium,
C‑588/12
,
EU:C:2014:99
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nii on Euroopa Kohus otsustanud, et vaatamata sellele, et sünd on lapsehoolduspuhkuse õiguse tekkimise tingimuseks, ei ole see õigus seotud lapse sünnikuupäevaga, mistõttu ei ole nõutav, et laps sünniks pärast direktiivi 96/34 jõustumist liikmesriigis, selleks et lapse vanemad saaksid selle direktiivi alusel õiguse lapsehoolduspuhkusele (vt selle kohta 14. aprilli 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg,
C‑519/03
,
EU:C:2005:234
, punkt
, ja 16. septembri 2010. aasta kohtuotsus Chatzi,
C‑149/10
,
EU:C:2010:534
, punkt
).
Nende vanemate väljajätmine, kes lapse sündimise või lapsendamise ajal ei töötanud, piiraks nende vanemate õigust kasutada lapsehoolduspuhkust hiljem, kus nad uuesti töötavad ning neil oleks seda pere- ja töökohustuste ühitamiseks vaja. Selline väljajätmine oleks seega vastuolus iga töötaja individuaalse õigusega lapsehoolduspuhkusele.
Lisaks tuleb tõdeda, et Luksemburgi õigusnormidega kehtestatud kaks tingimust, mis nõuavad, et töötajal oleks vahetult enne lapsehoolduspuhkuse algust olnud kaheteistkümne järjestikuse kuu jooksul töökoht ja sellest tulenev sotsiaalkindlustus ning et see oleks nii ka lapse sündimise või lapsendamise ajal, viivad tegelikkuses selleni, et juhul, kui laps on sündinud või lapsendatud varem kui kaksteist kuud enne lapsehoolduspuhkuse algust, pikeneb nõutav üldine tööstaaž ja/või pidev tööstaaž, mis vastavalt lapsehoolduspuhkuse raamkokkuleppe klausli 3 punkti 1 alapunktile b ei tohi siiski ületada ühte aastat.
Võttes arvesse konteksti ja eesmärke, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 43, ei saa selle raamkokkuleppe klausli 1 punkte 1 ja 2, klausli 2 punkti 1 ning klausli 3 punkti 1 alapunkti b järelikult tõlgendada nii, et liikmesriik võib seada vanema õiguse lapsehoolduspuhkusele sõltuvusse tingimusest, et lapse sündimise või lapsendamise ajal oleks vanemal töökoht.
Vastupidi sellele, mida väidab Caisse pour l’avenir des enfants (laste tuleviku kassa), ei tähenda selline tõlgendus lapse sünni ajal töökohata ja töökohaga vanemate vahelist diskrimineerimist selle põhjal, et töökohata vanemad saavad oma lapse eest hoolitseda, kuid töökohaga vanemad ei saa lapse eest hoolitseda, kui nad ei saa lapsehoolduspuhkust.
Lisaks sellele, et neis argumentides ei võeta arvesse asjaolu, et lapse sündimise ajal on emadel õigus rasedus- ja sünnituspuhkusele, ei ole lapsehoolduspuhkuse andmise eesmärk võimaldada vanemal hoolitseda oma lapse eest üksnes lapse sündimise ajal ja natuke aega pärast seda, vaid ka hiljem kuni lapse 8‑aastaseks saamiseni vastavalt muudetud raamkokkuleppe klausli 2 punktile 1. Sellest järeldub, et võimalus lapse eest hoolitseda, mis on vanemal lapse sündimise ajal, ei ole lapsehoolduspuhkuse õiguse olemasolu hindamisel asjakohane ning selle alusel ei saa põhjendatult viidata diskrimineerimisele.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et muudetud raamkokkuleppe klausli 1 punkte 1 ja 2 ning klausli 2 punkti 1 ja klausli 3 punkti 1 alapunkti b tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis seavad lapsehoolduspuhkuse õiguse saamise tingimuseks, et vanemal oleks vahetult enne lapsehoolduspuhkuse algust olnud kaheteistkümne järjestikuse kuu jooksul pidevalt töökoht. Kuid nende klauslitega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis seavad õiguse saada lapsehoolduspuhkust sõltuvusse vanema töötajastaatusest lapse sündimise või lapsendamise ajal.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:

Nõukogu 8. märtsi 2010. aasta direktiivile 2010/18/EL, millega rakendatakse Euroopa Tööstuse ja Tööandjate Keskliitude Ühenduse, Euroopa Käsitööga Tegelevate Väikeste ja Keskmise Suurusega Ettevõtete Keskliidu, Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse ja Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni poolt vanemapuhkuse kohta sõlmitud muudetud raamkokkulepet ja tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/34, lisatud 18. juuni 2009. aasta vanemapuhkust käsitleva raamkokkuleppe (muudetud) klausli 1 punkte 1 ja 2 ning klausli 2 punkti 1 ja klausli 3 punkti 1 alapunkti b tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis seavad lapsehoolduspuhkuse õiguse saamise tingimuseks, et vanemal oleks vahetult enne lapsehoolduspuhkuse algust olnud kaheteistkümne järjestikuse kuu jooksul pidevalt töökoht. Kuid nende klauslitega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis seavad õiguse saada lapsehoolduspuhkust sõltuvusse vanema töötajastaatusest lapse sündimise või lapsendamise ajal.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.