CELEX: 62021CJ0731
Præjudiciel forelæggelse
fri bevægelighed for personer
artikel 45 TEUF
arbejdstagere
forordning (EF) nr. 492/2011
artikel 7, stk. 1 og 2
ligebehandling
sociale fordele
efterladtepension
personer i registreret partnerskab
national lovgivning, hvorefter tilkendelse af efterladtepension er betinget af, at et partnerskab, der er gyldigt indgået og registreret i en anden medlemsstat, er opført i det nationale register

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 18 TEUF, 45 TEUF og 48 TEUF samt artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen (
EUT 2011, L 141, s. 1
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/589 af 13. april 2016 (
EUT 2016, L 107, s. 1
) (herefter »forordning nr. 492/2011«).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem GV, der er fransk statsborger, og Caisse nationale d’assurance pension (Luxembourg) (herefter »CNAP«) vedrørende CNAP’s afslag på at udbetale GV efterladtepension som følge af sin partners død.
Retsforskrifter
EU-retten
Forordning nr. 883/2004
Artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (
EUT 2004, L 166, s. 1
), som ændret ved Kommissionens forordning (EU) nr. 1372/2013 af 19. december 2013 (
EUT 2013, L 346, s. 27
) (herefter »forordning nr. 883/2004«), med overskriften »Anvendelsesområde« bestemmer i stk. 1, litra e), at forordning nr. 883/2004 finder anvendelse på lovgivning om social sikring vedrørende ydelser til efterladte.
Denne forordnings artikel 4 med overskriften »Ligebehandling« har følgende ordlyd:
»Personer, som er omfattet af denne forordning, har de samme rettigheder og pligter i henhold til en medlemsstats lovgivning som vedkommende medlemsstats egne statsborgere, medmindre andet følger af særlige bestemmelser i denne forordning.«
Forordningens artikel 5, litra b), med overskriften »Ligestilling af ydelser, indtægter, begivenheder og forhold« bestemmer:
»Medmindre andet er fastsat i denne forordning, og på baggrund af de særlige gennemførelsesbestemmelser, der er fastsat, gælder følgende:
[…]
b)
hvis indtrædelse af visse begivenheder eller forhold tillægges retsvirkning efter den kompetente stats lovgivning, tager denne hensyn til tilsvarende forhold eller begivenheder, der er indtrådt på en anden medlemsstats område, som om de var indtrådt på dens eget område.«
Forordning nr. 492/2011
Artikel 7, stk. 1 og 2, i forordning nr. 492/2011 fastsætter:
»1.   En arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat, må ikke på grund af sin nationalitet behandles anderledes på de øvrige medlemsstaters område end indenlandske arbejdstagere med hensyn til beskæftigelses- og arbejdsvilkår, navnlig for så vidt angår aflønning, afskedigelse og, i tilfælde af arbejdsløshed, genoptagelse af beskæftigelse i faget eller genansættelse.
2.   Arbejdstageren nyder samme sociale og skattemæssige fordele som indenlandske arbejdstagere.«
Forordning (EU) 2016/1104
Rådets forordning (EU) 2016/1104 af 24. juni 2016 om indførelse af et forstærket samarbejde om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende formueretlige virkninger af registrerede partnerskaber (
EUT 2016, L 183, s. 30
) tillader parterne at udpege eller ændre, hvilken lovgivning der skal anvendes på de formueretlige virkninger af deres registrerede partnerskab.
Forordningens artikel 1 med overskriften »Anvendelsesområde« bestemmer:
»1.   Denne forordning finder anvendelse på de formueretlige virkninger af registrerede partnerskaber.
Den finder ikke anvendelse på spørgsmål vedrørende skat, told eller administrative anliggender.
2.   Denne forordning finder ikke anvendelse på:
[…]
b)
det registrerede partnerskabs eksistens, gyldighed eller anerkendelse
[…]
e)
social sikring
[…]«
Luxembourgsk ret
Lov om social sikring
Artikel 195 i code de la sécurité sociale (lov om social sikring) fastsætter følgende:
»Med forbehold for alle de øvrige opstillede betingelser har en ægtefælle eller en partner i henhold til artikel 2 i lov af 9. juli 2004 om retsvirkningerne af visse partnerskaber [(
Mémorial
A 2004, s. 2020)], der efterlever modtageren af en alders- eller invalidepension, der er oppebåret i henhold til denne lov, eller efterlever en forsikret person, såfremt der på tidspunktet for den pågældendes død er dokumentation for mindst 12 måneders forsikring i henhold til artikel 171, 173 og 173a i de tre år, der gik forud for forsikringsbegivenhedens indtræden, ret til en efterladtepension. […] Denne forsikringsperiode kræves dog ikke i tilfælde af den forsikredes død, der skyldes en ulykke af en hvilken som helst art eller en arbejdsrelateret sygdom, der er anerkendt i henhold til denne lovs bestemmelser, og som er indtrådt under forsikringsperioden.«
Denne lovs artikel 196 er affattet således:
»1.   Ægtefællens eller partnerens efterladtepension som omhandlet i artikel 2 i lov af 9. juli 2004 om retsvirkningerne af visse partnerskaber, udbetales ikke:
–
såfremt ægteskabet eller partnerskabet er indgået mindre end et år før dødsfaldet, eller inden den forsikrede blev pensioneret på grund af invaliditet eller som følge af den forsikredes alderdom
–
såfremt ægteskabet eller partnerskabet er indgået med en person, der er berettiget til alders- eller invalidepension.
2.   [Stk.] 1 finder dog ikke anvendelse, hvis mindst en af følgende betingelser er opfyldt:
a)
når den erhvervsaktive forsikredes død eller pensionering som følge af invaliditet er en direkte følge af en ulykke indtruffet efter ægteskabet eller partnerskabet
b)
når der på dødstidspunktet findes børn, der er født eller undfanget under ægteskabet eller partnerskabet, eller børn, der som følge af ægteskabet anses for ægtebørn
c)
når den afdøde pensionsmodtager ikke har været mere end 15 år ældre end sin ægtefælle eller partner, og ægteskabet eller partnerskabet på dødstidspunktet havde varet i mindst et år
d)
når ægteskabet eller partnerskabet ved pensionsmodtagerens død har varet mindst ti år.«
Lov af 9. juli 2004
Artikel 2 i lov af 9. juli 2004 om retsvirkningerne af visse partnerskaber, som ændret ved lov af 3. august 2010 (
Mémorial
A 2010, s. 2190) (herefter »lov af 9. juli 2004«), bestemmer:
»I denne lov forstås ved partnerskab et samliv mellem to personer af forskelligt eller samme køn, herefter kaldet partnerne, der lever sammen som et par, og som har fremsat en erklæring i overensstemmelse med artikel 3 nedenfor.«
Den nævnte lovs artikel 3 har følgende ordlyd:
»Partnere, der ønsker at afgive erklæring om partnerskab, fremsætter skriftligt en personlig og fælles erklæring over for personregisterføreren i den kommune, hvor de har fælles bopæl, om deres partnerskab og eksistensen af en aftale om formueretlige virkninger af deres partnerskab, såfremt en sådan aftale er indgået mellem dem.
På personregisterførerens initiativ kontrolleres, at de to parter opfylder betingelserne i denne lov, og denne udsteder i bekræftende fald en attest til de to partnere, hvoraf det fremgår, at deres partnerskab er blevet anmeldt.
For personer, hvis dåbsattest udarbejdes eller transskriberes i Luxembourg, nævnes partnerskabserklæringen i margenen på hver af partnernes dåbsattest.
Personregisterføreren sender inden for tre hverdage erklæringen i givet fald med angivelse af, at aftalen er fremlagt, til anklagemyndigheden, hvor den bliver opbevaret i civilregistret og indskrevet i det i artikel 1126 ff. i den [n]ye civile retsplejelov nævnte register.
Det registrerede partnerskab træder i kraft mellem parterne fra datoen for personregisterførerens modtagelse af erklæringen, idet denne giver det en præcis dato. Det kan først gøres gældende over for tredjemand fra den dato, hvor erklæringen er opført i civilregistret.
En storhertugelig anordning kan fastsætte indholdet og formaliteterne i erklæringen og de dokumenter, der skal vedlægges.«
Lovens artikel 4 har følgende ordlyd:
»De to parter skal for at kunne fremsætte den i artikel 3 omhandlede erklæring:
1.
være i stand til at indgå aftaler i overensstemmelse med artikel 1123 og 1124 i den civile lovbog
2.
ikke være gift eller have indgået et andet partnerskab
3.
ikke være i familie eller være beslægtede på en måde, der er forbudt i henhold til artikel 161-163 og artikel 358, stk. 2, i den civile lovbog
4.
være lovligt bosiddende på luxembourgsk område.
Punkt 4 ovenfor finder kun anvendelse på tredjelandsstatsborgere.«
Lovens artikel 4-1 fastsætter:
»Partnerne i et registreret partnerskab kan sende en ansøgning til anklagemyndigheden med henblik på at få partnerskabet opført i civilregistret og i det i artikel 1126 ff. i den [n]ye [c]ivile retsplejelov nævnte register, forudsat at de to parter på datoen for indgåelse af partnerskabet opfylder betingelserne i artikel 4.
En storhertugelig anordning kan fastsætte formaliteterne i forbindelse med ansøgningen og de dokumenter, der skal vedlægges.«
Den nye civile retsplejelov
Artikel 1126 i den nye civile retsplejelov bestemmer:
»Uddrag af retsakter og domme, der skal opbevares i civilregistret, arkiveres hos anklagemyndigheden.
[…]«
Lovens artikel 1127 fastsætter:
»Offentliggørelsen af retsakter og domme, der opbevares i civilregistret, sikres ved, at den beskyttede persons navn opføres i et register, manuelt eller elektronisk. Denne registrering angiver det nummer, hvorunder dokumentet eller dommen er blevet indført i registret, der er omhandlet i den foregående artikels stk. 2.
[…]«
Den nævnte lovbogs artikel 1129 er affattet således:
»Kopier af de uddrag, der opbevares i civilregistret, kan udleveres til enhver sagsøger. Når der er anført en sletning i registret, kan kopier af de uddrag, der opbevares i civilregistret, kun udleveres efter tilladelse fra statsadvokaten.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Den 22. december 2015 registrerede sagsøgeren i hovedsagen og dennes partner, der begge er franske statsborgere og bosiddende i Frankrig, på behørig vis en fælles erklæring om lovreguleret samlivskontrakt (herefter »PACS«) ved tribunal d’instance de Metz (retten i første instans i Metz, Frankrig). De var begge lønmodtagere i Luxembourg.
Sagsøgeren i hovedsagens partner afgik ved døden den 24. oktober 2016 som følge af en arbejdsulykke. Hun ansøgte den 8. december 2016 CNAP om at få udbetalt en efterladtepension.
Denne ansøgning blev afslået den 27. november 2017 med den begrundelse, at den PACS, der er registreret i Frankrig, ikke var optaget i det luxembourgske civilregister i de to kontraherende parters levetid, hvorfor den ikke kunne gøres gældende over for tredjemand.
Ved dom af 18. marts 2020 frifandt Conseil arbitral de la sécurité sociale (ret i første instans i sager om social sikring, Luxembourg) sagsøgte i det søgsmål, som sagsøgeren i hovedsagen havde anlagt til prøvelse af CNAP’s afgørelse af 27. november 2017 om afslag på at udbetale sagsøger en efterladtepension.
Ved dom af 25. juni 2020 stadfæstede Conseil supérieur de la sécurité sociale (appeldomstol i sager om social sikring, Luxembourg) denne dom.
Sagsøgeren i hovedsagen har iværksat appel ved Cour de cassation (kassationsdomstol, Luxembourg) til prøvelse af denne dom. Til støtte for appellen har hun bl.a. påberåbt sig et anbringende om tilsidesættelse af artikel 18 TEUF og 45 TEUF vedrørende henholdsvis forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet og arbejdskraftens frie bevægelighed samt af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011.
Ved dom af 25. november 2021 fastslog Cour de cassation (kassationsdomstol), at den luxembourgske lovgivning ikke medførte direkte forskelsbehandling mellem luxembourgske partnere og partnere, der er statsborgere i en anden medlemsstat, uanset om partnerskabet er indgået i Luxembourg eller i udlandet.
Den forelæggende ret er imidlertid i tvivl om, hvorvidt der foreligger en eventuel indirekte forskelsbehandling, for så vidt som betingelsen i artikel 4-1 i lov af 9. juli 2004 for partnere, der allerede har registreret partnerskab i en anden medlemsstat, om også at lade det indføre i det luxembourgske civilregister med henblik på bl.a. at få udbetalt efterladtepension særligt berører grænsearbejdere, dvs. arbejdstagere, der udøver deres erhvervsmæssige beskæftigelse i Luxembourg, samtidig med at de bor i et af de lande, der grænser op dertil.
Under disse omstændigheder har Cour de cassation (kassationsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er EU-retten, navnlig artikel 18 [TEUF], 45 [TEUF] og 48 [TEUF] og artikel 7, stk. 2, i [forordning nr. 492/2011] til hinder for bestemmelser i en medlemsstats nationale ret såsom artikel 195 i [lov om social sikring] og artikel 3, 4 og 4-1, i [lov af 9. juli 2004], der gør udbetalingen til den efterlevende partner i et partnerskab, der er gyldigt indgået og registreret i oprindelseslandet, af en efterladtepension som følge af, at den afdøde partner har været erhvervsaktiv i værtslandet, betinget af, at partnerskabet er opført i [registret] i den nævnte medlemsstat, således at det kan kontrolleres, om de lovbestemte materielle betingelser i denne medlemsstat for, at et partnerskab kan anerkendes, og for, at partnerskabet kan gøres gældende over for tredjemand, er opfyldt, mens udbetalingen af en efterladtepension til den efterlevende partner i et partnerskab, der er indgået i værtsmedlemsstaten, alene er underlagt betingelsen om, at partnerskabet er gyldigt indgået og registreret?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Det skal indledningsvis bemærkes, at selv om den forelæggende ret i sit spørgsmål har henvist til artikel 18 TEUF og 48 TEUF, er disse ikke relevante i forbindelse med tvisten i hovedsagen.
Hvad angår artikel 18 TEUF følger det således af fast retspraksis, at denne traktatbestemmelse kun kan anvendes selvstændigt på forhold omfattet af EU-retten, for hvilke traktaten ikke indeholder særlige bestemmelser om forbud mod forskelsbehandling. Princippet om forbud mod forskelsbehandling er imidlertid blevet gennemført på området for arbejdskraftens frie bevægelighed ved artikel 45 TEUF og forordning nr. 492/2011 (jf. i denne retning dom af 30.5.1989, Kommissionen mod Grækenland,
305/87
,
EU:C:1989:218
, præmis
og
, samt af 25.10.2012, Prete,
C-367/11
,
EU:C:2012:668
, præmis
og
).
Hvad angår artikel 48 TEUF fremgår det af Domstolens praksis, at denne bestemmelse ikke har til formål at opstille en retsregel, der er virksom som sådan, men at den udgør et retsgrundlag for på området for social sikring at vedtage de foranstaltninger vedrørende social tryghed, der er nødvendige for at gennemføre arbejdskraftens frie bevægelighed (jf. i denne retning dom af 10.3.2011, Casteels,
C-379/09
,
EU:C:2011:131
, præmis
). Sådanne foranstaltninger findes nu i forordning nr. 883/2004.
Det skal derfor lægges til grund, at den forelæggende ret med sit spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 45 TEUF og artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 492/2011 skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en værtsmedlemsstats lovgivning, hvorefter udbetaling af efterladtepension til den efterlevende partner i et registreret partnerskab, der er gyldigt indgået og registreret i en anden medlemsstat, der skyldes som følge af, at den afdøde partner har været erhvervsaktiv i værtsmedlemsstaten, er betinget af, at partnerskabet forudgående er blevet opført i et register, der føres af denne medlemsstat.
Hvad angår fortolkningen af artikel 45 TEUF og artikel 7 i forordning nr. 492/2011 følger det af fast retspraksis, at ligebehandlingsprincippet, der er fastsat i disse bestemmelser, ikke alene forbyder direkte forskelsbehandling begrundet i nationalitet, men enhver form for indirekte forskelsbehandling, som ved anvendelse af andre kriterier reelt fører til samme resultat (jf. i denne retning dom af 12.2.1974, Sotgiu,
152/73
,
EU:C:1974:13
, præmis
, og af 13.3.2019, Gemeinsamer Betriebsrat EurothermenResort Bad Schallerbach,
C-437/17
,
EU:C:2019:193
, præmis
).
Domstolen har i denne forbindelse præciseret, at en national retsforskrift – selv om den finder anvendelse uanset nationaliteten – må anses for at medføre indirekte forskelsbehandling, når den efter selve sin karakter i højere grad kan berøre arbejdstagere fra andre medlemsstater end indenlandske arbejdstagere og dermed risikerer navnlig at stille arbejdstagere fra andre medlemsstater ringere, medmindre den er objektivt begrundet og står i rimeligt forhold til det tilstræbte formål (jf. i denne retning dom af 23.5.1996, O’Flynn,
C-237/94
,
EU:C:1996:206
, præmis
, og af 13.3.2019, Gemeinsamer Betriebsrat EurothermenResort Bad Schallerbach,
C-437/17
,
EU:C:2019:193
, præmis
).
Således som den luxembourgske lovgivning anvendes i det foreliggende tilfælde, opstiller den med hensyn til et partnerskab, der er indgået og registreret i en anden medlemsstat, en betingelse i henhold til denne medlemsstats relevante bestemmelser, som et partnerskab indgået i Luxembourg ikke er underlagt.
CNAP har således anvendt artikel 4-1 i lov af 9. juli 2004 ved at kræve, at et partnerskab, der allerede er registreret i en anden medlemsstat, ligeledes skal være opført i det luxembourgske civilregister, hvilket indebærer, at partnerne indgiver en ansøgning herom til den luxembourgske anklagemyndighed. Et partnerskab, der er indgået og anmeldt i Luxembourg, er ganske vist også optaget i det luxembourgske civilregister, men en sådan registrering sker i henhold til denne lovs artikel 3 på »personregisterførerens initiativ«. Denne registrering sker således automatisk og på initiativ af den personregisterfører, for hvilken partnerskabet er blevet anmeldt. Eftersom denne lovgivning kan stille statsborgere fra andre medlemsstater ringere, indfører den følgelig en indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
Det skal derfor undersøges, om denne forskelsbehandling er objektivt begrundet og forholdsmæssig.
I denne henseende fremgår det for det første, at den i hovedsagen omhandlede luxembourgske lovgivning gør det muligt for myndighederne i denne medlemsstat at kontrollere, om de materielle betingelser i lov om social sikring for udbetaling af efterladtepension til en partner er opfyldt, og sikrer, at partnerskabet kan gøres gældende over for tredjemand. Det er legitimt for en medlemsstat at sikre sig, at en efterladtepension, der finansieres af offentlige midler og udbetales til den efterlevende partner som følge af den anden partners bortgang ved en arbejdsulykke, kun udbetales til en person, der kan bevise, at den pågældende var den afdøde arbejdstagers partner.
Det fremgår således af Domstolens faste praksis, at en national lovgivning kun er egnet til at sikre gennemførelsen af det tilsigtede mål, hvis den faktisk forfølger målet hermed på en konsekvent og systematisk måde (jf. i denne retning dom af 10.3.2009, Hartlauer,
C-169/07
,
EU:C:2009:141
, præmis
, og af 11.7.2019, A,
C-716/17
,
EU:C:2019:598
, præmis
).
Det fremgår imidlertid af de sagsakter, som Domstolen råder over, at det forhold, at de materielle betingelser i den luxembourgske lov om social sikring skal opfyldes, for at den efterlevende partner kan få udbetalt efterladtepension som følge af sin partners død, ikke bestrides i hovedsagen. CNAP begrundede afslaget på at udbetale sagsøgeren i hovedsagen en sådan pension alene med den begrundelse, at det partnerskab, der knyttede hende til hendes partner, ikke var blevet opført i det luxembourgske civilregister.
Det skal i denne forbindelse fastslås, at opførelse i det luxembourgske civilregister af partnerskaber, der er indgået i de andre medlemsstater, ikke er en forpligtelse, men blot en mulighed. Artikel 4-1 i lov af 9. juli 2004 bestemmer nemlig, at parterne kan sende en ansøgning om opførelse i civilregistret til anklagemyndigheden. Som Europa-Kommissionen har anført i sit indlæg, kan en sådan registrering, såfremt den ikke er obligatorisk, imidlertid ikke anses for på konsekvent vis at udgøre en nødvendig formalitet for at kontrollere, at et partnerskab registreret i en anden medlemsstat opfylder de materielle betingelser, der er fastsat i lov af 9. juli 2004, og sikre, at et sådant partnerskab kan gøres gældende over for tredjemand.
Under alle omstændigheder går afslaget på at udbetale efterladtepension med den begrundelse, at det partnerskab, som ansøgningen om pension er baseret på, ikke er registreret i Luxembourg, ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det tilsigtede mål, og er således i strid med proportionalitetsprincippet, der er nævnt i denne doms præmis 32.
For det første synes fremlæggelsen af et officielt dokument, der er udstedt af den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor partnerskabet er indgået, således som det fremgår af Domstolens praksis, tilstrækkelig til at sikre, at dette partnerskab kan gøres gældende over for myndighederne i en anden medlemsstat, der skal betale en efterladteydelse, medmindre der på grund af de konkrete forhold kan rejses tvivl om dokumentets rigtighed (jf. analogt dom af 2.12.1997, Dafeki,
C-336/94
,
EU:C:1997:579
, præmis
). I et sådant tilfælde kan enhver eventuel tvivl fra sidstnævnte medlemsstats myndigheder fjernes, ved at der rettes en begæring om indhentelse af oplysninger til de myndigheder, der har registreret partnerskabet, for at sikre sig sidstnævntes rigtighed.
Idet der i den gældende nationale lovgivning ikke er fastsat nogen betingelser med hensyn til fristen for registrering af det omhandlede partnerskab, er der for det andet intet til hinder for, at opførelsen i registret, som skal adskilles fra den registrering af partnerskabet, der foretages af de kompetente myndigheder i den medlemsstat, hvor partnerskabet er indgået, sker på det tidspunkt, hvor der ansøges om udbetaling af efterladtepension, hvilket ligeledes gør det muligt at nå det mål, der forfølges med denne lovgivning. Det fremgår imidlertid ikke af forelæggelsesafgørelsen, at denne mulighed er blevet anvendt i hovedsagen.
Henset til det ovenstående skal det forelagte spørgsmål derfor besvares med, at artikel 45 TEUF og artikel 7 i forordning nr. 492/2011 skal fortolkes således, at de er til hinder for en værtsmedlemsstats lovgivning, hvorefter udbetaling af efterladtepension til den efterlevende partner i et registreret partnerskab, der er gyldigt indgået og registreret i en anden medlemsstat, der skyldes som følge af, at den afdøde partner har været erhvervsaktiv i værtsmedlemsstaten, er betinget af, at partnerskabet forudgående er blevet opført i et register, der føres af denne medlemsstat.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Ottende Afdeling) for ret:

Artikel 45 TEUF og artikel 7 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 492/2011 af 5. april 2011 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Unionen, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/589 af 13. april 2016,

skal fortolkes således at,

de er til hinder for en værtsmedlemsstats lovgivning, hvorefter udbetaling af efterladtepension til den efterlevende partner i et registreret partnerskab, der er gyldigt indgået og registreret i en anden medlemsstat, der skyldes som følge af, at den afdøde partner har været erhvervsaktiv i værtsmedlemsstaten, er betinget af, at partnerskabet forudgående er blevet opført i et register, der føres af denne medlemsstat.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.