CELEX: 62022CJ0068
Žalba
Javna služba
Osoblje Europske investicijske banke (EIB)
Pojam ,invalidnost’
Utvrđenje sposobnosti za rad
Neopravdana odsutnost
Tužbe za poništenje i naknadu štete

Svojom žalbom Europska investicijska banka (EIB) traži ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 24. studenoga 2021., KL/EIB (
T‑370/20
, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2021:822
), kojom je taj sud, s jedne strane, poništio EIB‑ove odluke od 8. veljače i8. ožujka 2019., kojima se utvrđuje da je KL radno sposoban i neopravdano odsutan od 18. veljače 2019., te odluku predsjednika EIB‑a od 16. ožujka 2020., kojom se potvrđuju te odluke (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: sporne odluke), i, s druge strane, naložio EIB‑u da osobi KL isplati invalidsku mirovinu od 1. veljače 2019. i zatezne kamate na tu mirovinu, uz odbitak iznosa koji su osobi KL isplaćeni po osnovi primitaka od rada za koje bi proizašlo da mu se nisu dugovali zbog isplate invalidske mirovine.
Pravni okvir
Prijelazna uredba
Člankom 46‑1. Prijelazne uredbe o mirovinskom sustavu koja se primjenjuje na članove osoblja EIB‑a (u daljnjem tekstu: Prijelazna uredba) predviđa se:
„Za potrebe primjene ove prijelazne uredbe, invalid je onaj osiguranik koji je povodom bolesti, nesreće ili tjelesnog oštećenja fizički ili duševno nesposoban trajno obavljati svoje ili druge poslove odgovarajuće razine i kojem se invalidnost priznaje u skladu s člankom 48. ove uredbe.”
Člankom 48‑1. Prijelazne uredbe predviđa se da invalidnost treba priznati liječnik kojeg je odabrao EIB ili, u slučaju spora, odbor za utvrđivanje invalidnosti predviđen u članku 13‑1. te uredbe.
U skladu s člankom 51‑1. Prijelazne uredbe:
„Invalidska mirovina smanjuje se ako invalid obavlja plaćenu djelatnost, kada iznos invalidske mirovine, mirovinskih doplataka za djecu ili dobitak od te djelatnosti prelazi iznos neto primitaka koji odgovaraju stupnju i poslovima osiguranika na istoj obiteljskoj osnovi kao i u trenutku u kojem je proglašen invalidom.”
Pravilnik o osoblju
Člankom 78. prvim stavkom Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije, u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u ovom sporu (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), određuje se:
„Dužnosnik ima pravo na naknadu za invalidnost kako je predviđeno člancima 13. do 16. Priloga VIII. u slučaju potpune trajne invalidnosti zbog koje ne može obavljati poslove koji odgovaraju radnom mjestu u njegovoj funkcijskoj skupini.”
Okolnosti spora
Okolnosti spora, kako su iznesene u točkama 1. do 39. pobijane presude, mogu se za potrebe ovog postupka sažeti na sljedeći način.
KL je zaposlen u EIB‑u od 1. rujna 2001.
Nakon više razdoblja tijekom kojih je KL izostao iz EIB‑a, to ga je tijelo 22. svibnja 2017. obavijestilo da je EIB‑ov savjetodavni liječnik preporučio da mu se utvrdi privremena radna nesposobnost (koja odgovara 50 % njegova radnog vremena) tijekom razdoblja od šest mjeseci od 1. lipnja 2017.
KL je 1. lipnja 2017. osporio preporuku EIB‑ova savjetodavnog liječnika jer je smatrao da mu se trebala utvrditi privremena potpuna radna nesposobnost da nastavi obavljati svoje poslove. Stoga je zatražio da se provede postupak za davanje liječničkog mišljenja predviđen u članku 4. Priloga X. Administrativnim odredbama koje se primjenjuju na osoblje EIB‑a, donesenim u okviru provedbe Pravilnika o osoblju EIB‑a (u daljnjem tekstu: Administrativne odredbe).
Neovisni liječnik kojeg je odredio EIB pregledao je osobu KL 18. listopada 2017. i potvrdio mišljenje EIB‑ova savjetodavnog liječnika. Taj je zaključak priopćen EIB‑u i osobi KL.
EIB je 14. prosinca 2017. obavijestio osobu KL da su u tijeku rasprave kako bi se omogućio njezin povratak na rad s nepunim radnim vremenom u razdoblju od tri mjeseca na mjestu različitom od onog na kojemu je prethodno radila, pri čemu ne mora nazočiti na svojem radnom mjestu od 1. siječnja 2018. do svojeg ponovnog uključivanja.
Dana 28. prosinca 2017. savjetnik osobe KL osporavao je posljedice koje je EIB namjeravao izvući iz liječničkog mišljenja, pri čemu je tvrdio da je postupak koji se morao provesti bio postupak pred odborom za utvrđivanje invalidnosti predviđen u članku 13‑1. Prijelazne uredbe.
Budući da je EIB pristao da se pokrene postupak pred odborom za utvrđivanje invalidnosti, taj je odbor 9. studenoga 2018. izveo zaključak (u daljnjem tekstu: zaključak odbora za utvrđivanje invalidnosti od 9. studenoga 2018.), koji glasi kako slijedi:
„Zbog svoje psihičke smetnje [KL] nije sposoban vratiti se na svoje zadnje radno mjesto i kod svojeg bivšeg poslodavca. On je stoga invalid u odnosu na EIB, ali nije invalid u odnosu na opće tržište rada. O tome je odbor za utvrđivanje invalidnosti jednoglasno odlučio.”
Isti se zaključak navodi u izvješću liječnika koji je, u skladu s člankom 13‑1. Prijelazne uredbe, određen međusobnim sporazumom drugih dvaju liječnika koji čine odbor za utvrđivanje invalidnosti, naslovljenom „Medicinski nalaz i mišljenje u okviru odbora za utvrđivanje invalidnosti od 9. studenoga 2018.”.
Na temelju triju obrazaca koje su dostavili liječnici koji čine odbor za utvrđivanje invalidnosti, u kojima je bilo označeno polje „not invalid” (nije invalid) (u daljnjem tekstu: obrasci od 16. i 23. siječnja 2019.), taj je odbor 23. siječnja 2019. dostavio EIB‑u svoju odluku koja je donesena jednoglasno i u skladu s kojom KL nije invalid.
Odlukama od 8. veljače i 8. ožujka 2019. EIB je osobu KL proglasio radno sposobnom i neopravdano odsutnom od 18. veljače 2019., datuma od kojeg je smatrao da se ta osoba morala vratiti na posao.
Nakon neuspjelog postupka mirenja koji je pokrenut na zahtjev osobe KL, predsjednik EIB‑a je 16. ožujka 2020. potvrdio zaključke povjerenstva za mirenje u tom smislu. Slijedom toga, taj je predsjednik potvrdio odluke od 8. veljače i 8. ožujka 2019.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Zahtjevom predanim tajništvu Općeg suda 11. lipnja 2020. KL je podnio tužbu za poništenje spornih odluka. U prilog svojoj tužbi istaknuo je dva tužbena razloga koji se temelje, prvi na povredi članaka 46‑1. i 48‑1. Prijelazne uredbe, članaka 11.1. i 11.3. Administrativnih odredbi te na očitoj pogrešci u ocjeni, a drugi na povredi dužnosti brižnog postupanja. Samo je prvi tužbeni razlog relevantan za ovu žalbu.
U okviru tog tužbenog razloga KL prigovara EIB‑u da je u spornim odlukama smatrao da je on radno sposoban i da je neopravdano odsutan od 18. veljače 2019. KL je u tom pogledu istaknuo da se u skladu sa zaključkom odbora za utvrđivanje invalidnosti od 9. studenoga 2018. te medicinskog nalaza i mišljenja provedenih u okviru tog odbora smatralo da je on invalid u odnosu na EIB. Tvrdio je da je taj zaključak dovoljan da se utvrdi da je invalid u smislu članka 46‑1. Prijelazne uredbe. Suprotno tomu, EIB je tvrdio da Prijelazna uredba priznaje samo jednu vrstu invalidnosti, odnosno invalidnost na općem tržištu rada i da je mišljenje odbora za utvrđivanje invalidnosti izneseno u obrascima od 16. i 23. siječnja 2019. u kojima je utvrđeno da KL nije invalid.
Što se tiče, kao prvo, dokumenata koje sadržava mišljenje odbora za utvrđivanje invalidnosti, Opći sud je u točkama 58. do 73. pobijane presude odlučio da se ocjena zakonitosti spornih odluka treba izvršiti ne samo s obzirom na obrasce od 16. i 23. siječnja 2019., nego i s obzirom na zaključak odbora za utvrđivanje invalidnosti od 9. studenoga 2018., koji je potvrđen medicinskim nalazom i mišljenjem provedenima u okviru tog odbora.
Kao drugo, Opći sud je u točkama 74. do 81. pobijane presude smatrao, prema mišljenju odbora za utvrđivanje invalidnosti, koje proizlazi iz dokumenata navedenih u točki 20. ove presude, da KL više nije mogao obavljati poslove u EIB‑u, ali je još bio sposoban obavljati profesionalnu djelatnost na općem tržištu rada.
Kao treće, Opći sud je u točkama 83. do 85. pobijane presude odlučio da se pojam „invalidnost” EIB‑ova službenika, u smislu članka 46‑1. Prijelazne uredbe i članka 11.1. Administrativnih odredbi, treba ocijeniti s obzirom na sposobnost tog službenika da obavlja „svoje ili druge poslove odgovarajuće razine”, pri čemu i taj drugi posao mora biti unutar EIB‑a.
Kako bi došao do tog zaključka, Opći sud je smatrao, kao prvo, u točkama 86. do 89. pobijane presude, po analogiji s člankom 78. Pravilnika o osoblju, da odredbe EIB‑ovih propisa o kojima je riječ upućuju na razvrstavanje poslova unutar tog tijela. Kao drugo, Opći sud je u točkama 90. do 93. te presude naglasio da odbori za utvrđivanje invalidnosti koje je EIB uspostavio čine njegova tijela i stoga u pravnom pogledu nisu nadležni za odlučivanje o sposobnosti EIB‑ova osoblja da obavlja stručne poslove izvan tog tijela. Kao treće, Opći sud je u točkama 94. do 99. te presude odbio EIB‑ovo tumačenje članka 51‑1. Prijelazne uredbe, prema kojem se ta odredba odnosi samo na rijetke situacije u kojima osoba za koju je u EIB‑u utvrđeno da je invalid obavlja izvan njega djelatnost različitu od one koju je obavljala unutar njega.
Opći sud je u točkama 100. i 101. pobijane presude odlučio, s obzirom na to da je odbor za utvrđivanje invalidnosti utvrdio da KL nije sposoban obavljati poslove u EIB‑u i da pojam „invalidnost” u smislu članka 46‑1. Prijelazne uredbe i članka 11.1. Administrativnih odredbi treba ocijeniti samo u odnosu na to tijelo, da je EIB bio dužan utvrditi da je KL invalid, tako da je trebalo smatrati da je EIB povrijedio te odredbe time što je u spornim odlukama utvrdio da je KL radno sposoban i neopravdano odsutan od 18. veljače 2019. Slijedom toga, Opći sud je prihvatio prvi tužbeni razlog iz tužbe osobe KL i poništio je te odluke.
Zahtjevi stranaka pred Sudom
Svojom žalbom EIB od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
prihvati njegove zahtjeve iz prvostupanjskog postupka ako smatra da stanje postupka to dopušta, i
–
naloži osobi KL snošenje troškova obaju postupaka.
KL od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu i
–
naloži EIB‑u snošenje troškova.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi EIB ističe dva žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnom tumačenju pojma „invalidnost”, sastoji se od četiriju dijelova, od kojih prvi i četvrti dio treba ispitati zajedno. Drugi žalbeni razlog, koji je podijeljen na dva dijela koja valja ispitati zajedno, temelji se na iskrivljavanju činjenica koje su navedene u točkama 58. do 81. pobijane presude.
Prvi i četvrti dio prvog žalbenog razloga
Argumentacija stranaka
U okviru prvog dijela prvog žalbenog razloga EIB tvrdi da je Opći sud, time što je u točkama 83. do 85. pobijane presude odlučio da službenik treba biti nesposoban obavljati „svoje ili druge poslove odgovarajuće razine” unutar EIB‑a kako bi ga se smatralo invalidom u smislu članka 46‑1. Prijelazne uredbe i članka 11.1. Administrativnih odredbi, pojam „invalidnost” tumačio na način koji se protivi internim propisima tog tijela.
Kao prvo, EIB je smatrao da se u članku 46‑1. Prijelazne uredbe upotrebom izraza „svoje ili druge poslove odgovarajuće razine” ne pravi razlika između poslova koji se obavljaju unutar EIB‑a i onih koji se obavljaju izvan njega niti se upućuje na razvrstavanje internih poslova tog tijela. Ni u obrascu koji treba ispuniti odbor za utvrđivanje invalidnosti ne pravi se razlika u pogledu toga odnosi li se invalidnost konkretno na EIB ili je treba ocijeniti u odnosu na opće tržište rada, tako da bi Opći sud uvođenjem takvog razlikovanja izmijenio tekst internih propisa o kojima je riječ.
Kao drugo, tumačenje Općeg suda dovodi do miješanja pojma „invalidnost”, kojim se priznaje zaštita potrebna osobi koja je općenito postala nesposobna za rad, i pojma „nesposobnost za rad”, koji je predviđen u većini nacionalnih pravnih poredaka, a odnosi se na zaštitu potrebnu osobi koja je postala nesposobna za rad kod određenog poslodavca.
Kao treće, tim se tumačenjem povređuje cilj invalidske mirovine koji se, s obzirom na to da je to mjera socijalne zaštite, sastoji od nadoknade gubitka primitka od rada koji je zaposlenik pretrpio zbog trajne nesposobnosti da obavlja svoje poslove. Odluka da se službenik može smatrati nesposobnim za rad unutar EIB‑a, ali sposobnim za obavljanje istovrijednog posla izvan tog tijela očito je proturječna tom cilju. Nadalje, to tumačenje ima ozbiljne posljedice za financijsku ravnotežu EIB‑ova sustava mirovina i stvara probleme u pogledu upotrebe javnih sredstava i njihova upravljanja.
U okviru četvrtog dijela prvog žalbenog razloga EIB tvrdi da je Opći sud u točkama 98. do 100. pobijane presude pogrešno tumačio članak 51‑1. Prijelazne uredbe, kojim se predviđa smanjenje iznosa invalidske mirovine ako osoba za koju je utvrđeno da je invalid obavlja plaćenu djelatnost, kao da obuhvaća situacije u kojima osoba za koju je u EIB‑u utvrđeno da je invalid obavlja bilo kakvu profesionalnu djelatnost. Na raspravi pred Općim sudom EIB je tvrdio da se ta odredba odnosi samo na rijetke situacije u kojima osoba za koju je utvrđeno da je invalid izvan EIB‑a obavlja djelatnost različitu od one koju je obavljala unutar njega.
EIB najprije tvrdi da je tumačenje Općeg suda proturječno jer je taj sud naglasio opću prirodu teksta članka 51‑1. Prijelazne uredbe, a da pritom nije razlikovao prirodu obavljene vanjske djelatnosti, pri čemu je smatrao da se članak 46‑1. te uredbe, koji je također sastavljen općenito, odnosi na pojam „invalidnost” definiran u odnosu na poslove koji se obavljaju unutar EIB‑a.
Nadalje, to tijelo tvrdi da pojam „invalidnost” u smislu članka 51‑1. Prijelazne uredbe i članka 46‑1. te uredbe treba jednako tumačiti. Međutim, ta odredba ne odnosi se samo na poslove koji se obavljaju unutar EIB‑a, nego i na one koji se obavljaju izvan njega. Stoga bi bilo proturječno članak 51‑1. Prijelazne uredbe tumačiti na način da se njime upućuje na osobu za koju je utvrđeno da je invalid i koja izvan EIB‑a obavlja posao koji je iste prirode i jednakog intenziteta kao onaj koji je obavljala unutar tog tijela, tako da bi se taj članak trebao odnositi na drugu vrstu posla.
Naposljetku i podredno, EIB smatra da tumačenje članka 51‑1. Prijelazne uredbe koje je primijenio Opći sud dovodi do situacija stjecanja bez osnove. Naime, ako službenik za kojeg je utvrđeno da je invalid prima EIB‑ovu invalidsku mirovinu dok u punom radnom vremenu radi izvan tog tijela na jednako zahtjevnom radnom mjestu, dovodi se u pitanje stvarna radna sposobnost te osobe.
KL osporava EIB‑ovu argumentaciju.
Ocjena Suda
U okviru prvog i četvrtog dijela svojeg prvog žalbenog razloga EIB u biti tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava jer je pojam „invalidnost” tumačio kako je naveden, među ostalim, u članku 46‑1. Prijelazne uredbe, uzimajući u obzir njegov tekst, kontekst kojeg je ta odredba dio i svrhu dodjele invalidske mirovine. Konkretno, smatra da je Opći sud pogrešno smatrao da se izraz „svoje ili druge poslove odgovarajuće razine”, u smislu te odredbe, odnosi samo na poslove koji se obavljaju unutar EIB‑a.
Najprije, točno je da iz teksta članka 46‑1. Prijelazne uredbe ne proizlazi da se izričito odnosi na druge poslove odgovarajuće razine koji se obavljaju unutar EIB‑a. Taj se članak, u kojem se navodi nesposobnost osiguranika da obavlja „svoje ili druge poslove odgovarajuće razine”, zbog ponavljanja izraza „posao” ipak može tumačiti na način da, osim tog posla službenika o kojem je riječ, obuhvaća i drugi posao unutar EIB‑a.
To tumačenje potkrepljuje činjenica da izraz „posao”, koji se upotrebljava u članku 46‑1. Prijelazne uredbe, čini pravni pojam koji proizlazi iz propisâ. Osim toga, valja utvrditi da se u članku 46‑1. Prijelazne uredbe ne upotrebljava izraz koji ima širi doseg, kao što je izraz „plaćena djelatnost” iz članka 51‑1. Prijelazne uredbe, koji upućuje na zapošljavanje na općem tržištu rada.
Nadalje, što se tiče konteksta članka 46‑1. Prijelazne uredbe, kao prvo, EIB pravilno smatra da pojam „invalidnost” u smislu članaka 46‑1. i 51‑1. Prijelazne uredbe treba jednako tumačiti. Iz toga se ipak ne može zaključiti da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 96. do 98. pobijane presude odlučio da se potonji članak, s obzirom na općenitu formulaciju svojeg teksta, ne može shvatiti kao da se odnosi isključivo na djelatnost koja se obavlja izvan EIB‑a i koja se razlikuje od djelatnosti koju je unutar tog tijela obavljala osoba za koju je utvrđeno da je invalid, nego ga treba tumačiti kao da se odnosi na obavljanje bilo koje djelatnosti, uključujući djelatnost čija razina odgovara razini djelatnosti koju je ta osoba obavljala unutar EIB‑a.
U tom pogledu, s jedne strane, valja odbiti EIB‑ovu tvrdnju prema kojoj je tumačenje članaka 46‑1. i 51‑1. Prijelazne uredbe koje je primijenio Opći sud proturječno jer su obje te odredbe, prema mišljenju tog tijela, sastavljene općenito, dok se Opći sud oslonio samo na općenitu prirodu druge odredbe. Naime, kao što proizlazi iz točke 39. ove presude, u članku 51‑1. Prijelazne uredbe upotrebljava se općenit pojam „plaćena djelatnost”, dok se u članku 46‑1. te uredbe upotrebljava izraz „posao”, koji, kao što to proizlazi iz te točke 39., upućuje na odredbe propisâ koje se primjenjuju na osoblje neke institucije ili određenog tijela.
S druge strane, tumačenje članka 51‑1. Prijelazne uredbe koje je primijenio Opći sud u skladu je s tumačenjem članka 46‑1. te uredbe, prema kojem se izraz „drugi poslovi odgovarajuće razine” odnosi na drugi posao unutar EIB‑a. Naime, bilo bi proturječno smatrati da se u skladu s člankom 46‑1. Prijelazne uredbe za osobu utvrdilo da je invalid jer je nesposobna obavljati svoj posao ili drugu djelatnost odgovarajuće razine na općem tržištu rada i istodobno priznati da ta osoba u skladu s člankom 51‑1. te uredbe može obavljati takvu djelatnost.
Kao drugo, valja odbiti EIB‑ov argument prema kojem tumačenje pojma „invalidnost” odgovara tumačenju tog pojma u različitim nacionalnim porecima, dok tumačenje koje je primijenio Opći sud odgovara pojmu „nesposobnost za rad” u tim porecima. U tom je pogledu dovoljno istaknuti, kao što je to EIB učinio u svojoj žalbi, da su Prijelazna uredba i Administrativne odredbe dio EIB‑ova regulatornog okvira koji je svojstven tom tijelu i razlikuje se od pravila nacionalnog prava.
Naposljetku, iako je točno da se dodjelom invalidske mirovine ispunjava socijalni cilj jer se njime nastoji osigurati da osoba koja je fizički ili duševno nesposobna trajno obavljati svoje ili druge poslove odgovarajuće razine može sama skrbiti za vlastite potrebe, tumačenje članka 46‑1. Prijelazne uredbe, prema kojem taj drugi posao treba biti unutar EIB‑a, u skladu je s tim ciljem s obzirom na strukturu te uredbe.
Naime, mehanizam koji se predviđa u članku 51‑1. Prijelazne uredbe, kojim se invalidska mirovina smanjuje ako njezin iznos, iznos mirovinskih doplataka za djecu i dobitak od plaćene djelatnosti koju obavlja osoba za koju je utvrđeno da je invalid prelazi iznos neto primitaka od rada koji je ta osoba primala u trenutku u kojem je utvrđeno da je invalid, ima za učinak prestanak isplate te invalidske mirovine kada zainteresirana osoba nastavi obavljati djelatnost čiji je dobitak najmanje jednak primitku od rada koji je primala kada je obavljala poslove unutar EIB‑a.
Tim se mehanizmom također nastoje izbjeći situacije stjecanja bez osnove osobe za koju je utvrđeno da je invalid, kao i negativne posljedice za financijsku ravnotežu EIB‑ova sustava mirovina koje to tijelo navodi.
Iz toga slijedi da se na temelju argumenata koje EIB ističe u okviru prvog i četvrtog dijela prvog žalbenog razloga ne može dokazati da tumačenje pojma „invalidnost” iz članka 46‑1. Prijelazne uredbe koje je Opći sud primijenio u pobijanoj presudi sadržava pogrešku koja se tiče prava. Stoga prvi i četvrti dio tog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovane.
Drugi dio prvog žalbenog razloga
Argumentacija stranaka
U okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga EIB tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 90. do 93. pobijane presude odlučio da su odbori za utvrđivanje invalidnosti koje je uspostavio EIB nadležni samo za odlučivanje o sposobnosti EIB‑ova osoblja za rad unutar tog tijela. U tom pogledu, tvrdi da takav odbor za utvrđivanje invalidnosti donosi medicinska utvrđenja koja treba smatrati konačnima jer su donesena u propisanim uvjetima. Jedina je zadaća liječnika koji su članovi tog odbora da sastave liječničko mišljenje, a ne da se izjašnjavaju o radnom okruženju.
EIB tvrdi da se u članku 46‑1. Prijelazne uredbe invalidnost utvrđena s obzirom na poslove koji se obavljaju unutar EIB‑a ne razlikuje od invalidnosti utvrđene s obzirom na opće tržište rada niti se utvrđuje stroga granica nadležnosti odbora za utvrđivanje invalidnosti zaduženih za ispitivanje zdravstvenog stanja osoba za koje se može utvrditi da su invalidi.
Opasnost od proturječnosti, koju navodi Opći sud, između ocjene EIB‑ova odbora za utvrđivanje invalidnosti i ocjene koju bi mogli donijeti odbori za utvrđivanje invalidnosti koje uspostavljaju druge institucije Unije ili nacionalna tijela je hipotetska. Drugi zdravstveni stručnjaci trebali bi, ako nema novih informacija, podijeliti medicinsku procjenu zbog njezine tehničke prirode. Nadležnost odbora za utvrđivanje invalidnosti ne može se ograničiti mogućnošću da drugi liječnici donesu drukčije zaključke.
KL smatra da je EIB‑ova argumentacija neosnovana.
Ocjena Suda
Kao što to proizlazi iz točaka 37. do 47. ove presude, Opći sud je u točki 100. pobijane presude pravilno odlučio da pojam „invalidnost”, u smislu članka 46‑1. Prijelazne uredbe i članka 11.1. Administrativnih odredbi, treba tumačiti na način da se odnosi na EIB‑ova službenika za kojeg je odbor za utvrđivanje invalidnosti, koji je osnovao EIB, utvrdio da je nesposoban nastaviti s obavljanjem svojih ili drugih poslova odgovarajuće razine unutar tog tijela.
Iz toga nužno slijedi da odbori za utvrđivanje invalidnosti, koje je uspostavilo tijelo o kojem je riječ, koji su u skladu s člankom 48‑1. Prijelazne uredbe nadležni za utvrđivanje invalidnosti u slučaju spora, svoje nadležnosti izvršavaju samo s obzirom na sposobnost dotične osobe da obavlja svoje ili druge poslove odgovarajuće razine unutar EIB‑a.
Valja dodati da, iako je točno da je mišljenje takvog odbora medicinske prirode, u okviru ocjene koju je taj odbor donio ipak treba, kao što to KL tvrdi u svojem odgovoru na žalbu, uzeti u obzir radno okruženje od kojeg se ne mogu odvojiti zadaci koje je zainteresirana osoba dužna ispuniti. To vrijedi tim više kada se invalidnost temelji na psihičkim smetnjama, kao što je to ovdje slučaj.
Slijedom toga, drugi dio prvog žalbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.
Treći dio prvog žalbenog razloga
Argumentacija stranaka
U okviru trećeg dijela prvog žalbenog razloga EIB smatra da je Opći sud u točkama 86. do 89. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava jer je članke 46‑1. Prijelazne uredbe i članak 11.1. Administrativnih odredbi tumačio po analogiji s člankom 78. Pravilnika o osoblju. U tom pogledu EIB tvrdi da takvo tumačenje po analogiji pretpostavlja postojanje, s jedne strane, uske povezanosti između dvaju pravnih sustava o kojima je riječ i, s druge strane, pravne praznine u prvom sustavu koja nije u skladu s općim načelom prava Unije. Međutim, Opći sud ne navodi postojanje takvih elemenata.
Osim toga, u tekstu članka 46‑1. Prijelazne uredbe poslovi koji se obavljaju unutar EIB‑a ne razlikuju se od poslova koji se obavljaju izvan tog tijela niti se u tom članku, za razliku od članka 78. Pravilnika o osoblju, upućuje na razvrstavanje internih poslova tog tijela. Budući da se oslonio na sličnosti između tih dviju odredbi, Opći sud stoga nije uzeo u obzir te razlike.
EIB dodaje, s jedne strane, da činjenica da se na njega po analogiji primjenjuje članak 78. Pravilnika o osoblju dovodi u pitanje autonomiju njegova „pravnog sustava” u odnosu na druga tijela Unije. S druge strane, EIB‑ova situacija drukčija je od situacije institucija Unije zbog njegove veličine, ali i raznolikosti radnih mjesta koja su u njemu dostupna.
KL osporava EIB‑ovu argumentaciju.
Ocjena Suda
Kao što to proizlazi iz točaka 37. do 47. i 52. ove presude, Opći sud je u točki 100. pobijane presude pravilno odlučio da pojam „invalidnost”, u smislu članka 46‑1. Prijelazne uredbe i članka 11.1. Administrativnih odredbi, treba tumačiti na način da se odnosi na EIB‑ova službenika za kojeg je odbor za utvrđivanje invalidnosti, koji je osnovao EIB, utvrdio da je nesposoban nastaviti s obavljanjem svojih ili drugih poslova odgovarajuće razine unutar tog tijela.
Stoga, čak i pod pretpostavkom da je Opći sud pogrešno temeljio taj zaključak djelomično na tumačenju odredbe o kojoj je riječ po analogiji s člankom 78. Pravilnika o osoblju, kao što to EIB tvrdi u okviru trećeg dijela prvog žalbenog razloga, taj zaključak treba kvalificirati kao bespredmetan.
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, ako je jedan od razloga koje je Opći sud iznio dovoljan za opravdavanje izreke njegove presude, nedostatci koje može sadržavati drugi razlog, koji je također iznesen u toj presudi, u svakom slučaju ne utječu na tu izreku pa je žalbeni razlog koji se poziva na te nedostatke bespredmetan i treba ga odbiti (presuda od 17. listopada 2019., Alcogroup i Alcodis/Komisija,
C‑403/18 P
,
EU:C:2019:870
, t.
53.
i navedena sudska praksa).
U tim okolnostima valja odbiti treći dio prvog žalbenog razloga kao bespredmetan i, slijedom toga, taj žalbeni razlog u cijelosti.
Drugi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim drugim žalbenim razlogom EIB tvrdi da je Opći sud iskrivio činjenice u točkama 58. do 81. pobijane presude jer je smatrao da zaključak odbora za utvrđivanje invalidnosti od 9. studenoga 2018., medicinski nalaz i mišljenje provedeni u okviru tog odbora te obrasci od 16. i 23. siječnja 2019. zajedno čine mišljenje predmetnog odbora.
U okviru prvog dijela tog žalbenog razloga EIB tvrdi, suprotno onomu što je presudio Opći sud, da zaključak odbora za utvrđivanje invalidnosti od 9. studenoga 2018. te medicinski nalaz i mišljenje provedeni u okviru tog odbora ne mogu biti elementi tog mišljenja jer ga nisu supotpisali svi članovi odbora za utvrđivanje invalidnosti, a rad takvog odbora je kolektivan i načelno zahtijeva da s obzirom na ishod postupka svaki član supotpiše isti dokument.
EIB tvrdi da postoji proturječje u točki 72. pobijane presude, u skladu s kojom je odbor za utvrđivanje invalidnosti 9. studenoga 2018. mogao donijeti zaključak a da pritom nije pregledao osobu KL, koji je predsjednik tog odbora zatim potvrdio 21. studenoga 2018., nakon što je pregledao tu osobu. Prema EIB‑ovu mišljenju, osim činjenice da je to utvrđenje špekulativno, predsjednik takvog odbora ne bi trebao moći zamijeniti njegove ostale članove u sastavljanju ocjene.
Što se tiče ocjene Općeg suda navedene u točki 66. pobijane presude, prema kojoj sadržaj prethodno navedenih dokumenata nisu osporavali ostali članovi odbora za utvrđivanje invalidnosti, EIB naglašava da su svi članovi tog odbora potpisali samo obrasce od 16. i 23. siječnja 2019. i da stoga samo oni čine službeno mišljenje.
Kad je riječ o drugom dijelu tog žalbenog razloga, EIB ističe da utvrđenje iz točke 81. pobijane presude, prema kojem je mišljenje odbora za utvrđivanje invalidnosti bilo da KL više nije mogao obavljati poslove unutar EIB‑a, ali je bio sposoban obavljati profesionalnu djelatnost na općem tržištu rada, ne proizlazi iz obrazaca koje su potpisali svi članovi tog odbora u siječnju 2019.
KL osporava EIB‑ovu argumentaciju.
Ocjena Suda
Iako se EIB poziva na to da je Opći sud iskrivio činjenice, iz njegove argumentacije proizlazi da svojim drugim žalbenim razlogom zapravo želi osporiti pravnu kvalifikaciju Općeg suda u pogledu zaključka odbora za utvrđivanje invalidnosti od 9. studenoga 2018. te medicinskog nalaza i mišljenja provedenih u okviru tog odbora. Prema njegovu mišljenju, nije riječ, kao što je to presudio Opći sud, o dokumentima koje treba uzeti u obzir kako bi se odredio sadržaj mišljenja odbora za utvrđivanje invalidnosti jer samo obrasci od 16. i 23. siječnja 2019. čine mišljenje tog odbora.
U tom se pogledu EIB u biti oslanja na argument prema kojem prve dokumente nisu potpisali svi članovi odbora za utvrđivanje invalidnosti. Na taj način samo ponavlja argumentaciju koju je istaknuo pred Općim sudom a da pritom ne pojašnjava zašto odgovor Općeg suda na tu argumentaciju, kako je osobito naveden u točki 67. pobijane presude, sadržava pogrešku koja se tiče prava.
Međutim, valja podsjetiti na to da žalba u kojoj se čak i ne navodi argumentacija kojom se konkretno identificira pogreška koja se tiče prava navodno počinjena u pobijanoj presudi, nego se samo ponavljaju ili ponovno iznose tužbeni razlozi i argumenti koji su već istaknuti pred Općim sudom u stvarnosti predstavlja zahtjev za preispitivanje tužbe podnesene Općem sudu, što nije u nadležnosti Suda (presuda od 28. siječnja 2021., Qualcomm i Qualcomm Europe/Komisija,
C‑466/19 P
,
EU:C:2021:76
, t.
45.
i navedena sudska praksa).
Stoga drugi žalbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. tog poslovnika, koji se na temelju svojeg članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da je u ovom slučaju KL podnio zahtjev da se EIB‑u naloži snošenje troškova i da to tijelo nije uspjelo u postupku, valja mu naložiti da, osim vlastitih troškova koji se odnose na žalbu, snosi i troškove osobe KL.

Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Europskoj investicijskoj banci (EIB) nalaže se da osim vlastitih troškova snosi i troškove osobe KL.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski