CELEX: 62018CJ0773
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Sociálna politika
Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní
Smernica 2000/78/ES
Články 2 a 6
Zákaz akejkoľvek diskriminácie na základe veku
Odmena úradníkov
Diskriminačný systém odmeňovania
Doplatok k odmene vypočítanej podľa predchádzajúceho diskriminačného zaradenia
Nová diskriminácia
Článok 9
Náhrada škody z dôvodu diskriminačnej právnej úpravy
Prekluzívna lehota na podanie žiadosti o náhradu škody
Zásady ekvivalencie a efektivity

Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článkov 2, 6, 9 a 17 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní (
Ú. v. ES L 303, 2000, s. 16
; Mim. vyd. 05/004, s. 79), ako aj článku 21 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
Tieto návrhy boli podané v rámci troch sporov medzi TK (C‑773/18), UL (C‑774/18) a VM (C‑775/18) na jednej strane a Land Sachsen‑Anhalt (spolková krajina Sasko‑Anhaltsko, Nemecko) na druhej strane vo veci žiadostí o zaplatenie náhrady škody z dôvodu diskriminácie na základe veku, ktorú údajne utrpeli pri ich zaradení do platového stupňa pri ich prijatí do zamestnania ako sudca alebo úradník uvedenej spolkovej krajiny.
Právny rámec
Právo Únie
Podľa článku 1 smernice 2000/78 „účelom tejto smernice je ustanovenie všeobecného rámca pre boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní na základe náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie, s cieľom zaviesť v členských štátoch uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania“.
Článok 2 tejto smernice stanovuje:
„1.   Na účely tejto smernice sa pod pojmom ‚zásada rovnakého zaobchádzania‘ rozumie, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama diskriminácia založená na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1.
2.   Na účely odseku 1:
a)
o priamu diskrimináciu ide, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou;
b)
o nepriamu diskrimináciu ide, keď zdanlivo neutrálne ustanovenie, kritérium alebo prax by uviedla osoby určitého náboženstva alebo viery, s určitým zdravotným postihnutím, určitého veku alebo určitej sexuálnej orientácie do nevýhodného postavenia v porovnaní s inými osobami, iba ak:
i)
takýto predpis, kritérium alebo zvyklosť sú objektívne odôvodnené oprávneným cieľom a prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a nevyhnutné,…
…“
Článok 6 uvedenej smernice stanovuje:
„1.   Bez ohľadu na článok 2 ods. 2 členské štáty môžu stanoviť, že rozdiely v zaobchádzaní z dôvodu veku nie sú diskrimináciou, ak v kontexte vnútroštátnych právnych predpisov sú objektívne a primerane odôvodnené oprávneným cieľom, vrátane zákonnej politiky zamestnanosti, trhu práce a cieľov odbornej prípravy, a ak prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a nevyhnutné.
Takéto rozdiely v zaobchádzaní môžu okrem iného zahrňovať:
a)
stanovenie osobitných podmienok prístupu k zamestnaniu a odbornej príprave, zamestnaniu a povolaniu vrátane podmienok prepúšťania a odmeňovania pre mladých a starších pracovníkov a osoby s opatrovateľskými povinnosťami, aby sa podporila ich profesionálna integrácia alebo aby sa zabezpečila ich ochrana;
b)
stanovenie podmienok minimálneho veku, odbornej praxe alebo rokov služby pre prístup k zamestnaniu alebo k určitým výhodám, ktoré so zamestnaním súvisia;
c)
stanovenie hornej vekovej hranice uchádzačov, ktorá vyplýva z osobitných požiadaviek odbornej prípravy pre obsadzované miesto alebo z nutnosti primeranej doby zamestnania pred odchodom do dôchodku.
2.   Bez ohľadu na článok 2 ods. 2, členské štáty môžu určiť, že v zamestnaneckých systémoch sociálneho zabezpečenia stanovenie veku pre možnosť alebo nárok na odchod do starobného alebo invalidného dôchodku vrátane stanovenia odlišných vekových hraníc v uvedených systémoch pre zamestnancov alebo skupiny alebo kategórie zamestnancov a využitie vekového kritéria v kontexte takýchto systémov v poistných matematických výpočtoch nie je diskrimináciou na základe veku za predpokladu, že dôsledkom tohto nebude diskriminácia na základe pohlavia.“
Článok 9 tejto istej smernice znie takto:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby súdne a/alebo správne konania vymáhania povinností podľa tejto smernice, keď to považujú za vhodné aj vrátane zmierovacieho konania, boli dostupné pre všetky osoby, ktoré sa cítia poškodené z dôvodu opomenutia uplatnenia zásady rovnakého zaobchádzania, a to aj keď sa už skončil vzťah, v ktorom sa napadnutá diskriminácia vyskytla.
…
3.   Odseky 1 a 2 nemajú žiadny vplyv na vnútroštátne pravidlá vzťahujúce sa na lehoty podaní, ktoré sa týkajú zásady rovnakého zaobchádzania.“
Článok 17 smernice 2000/78 stanovuje:
„Členské štáty ustanovia pravidlá ukladania sankcií za porušenie vnútroštátnych ustanovení prijatých podľa tejto smernice a vykonajú všetky opatrenia potrebné na ich uplatňovanie. Sankcie, ktorých súčasťou môže byť náhrada za ujmu pre obeť, musia byť účinné, primerané a odstrašujúce. Členské štáty oznámia tieto ustanovenia Komisii najneskôr do 2. decembra 2003 a bezodkladne všetky neskoršie zmeny a doplnky, ktoré majú na ne vplyv.“
Nemecké právo
Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (všeobecný zákon o rovnosti zaobchádzania) zo 14. augusta 2006 (BGBl. I, s. 1897, ďalej len „AGG“) má podľa svojho § 1 za cieľ zabrániť alebo odstrániť akékoľvek znevýhodnenie na základe rasy alebo etnického pôvodu, pohlavia, náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie.
§ 7 ods. 1 AGG stanovuje:
„Pracovníci nesmú byť diskriminovaní z niektorého z dôvodov uvedených v § 1…“
§ 15 AGG s názvom „Náhrada škody“ stanovuje:
„1.   V prípade porušenia zákazu diskriminácie je zamestnávateľ povinný nahradiť škodu, ktorá týmto porušením vznikla. To neplatí, pokiaľ zamestnávateľ nie je za porušenie tejto povinnosti zodpovedný.
2.   Za škodu, ktorá nie je majetkovou ujmou, môže zamestnanec požadovať primeranú finančnú náhradu škody…
…
4.   Nárok podľa odsekov 1 a 2 je potrebné uplatniť písomne v lehote dvoch mesiacov, ibaže by sa zmluvné strany kolektívnych zmlúv dohodli inak. Lehota začína plynúť v prípade žiadosti o zamestnanie alebo profesijného postupu okamihom doručenia zamietavej odpovede a v ostatných prípadoch diskriminácie okamihom, keď sa zamestnanec o diskriminácii dozvedel.
…“
Podľa § 24 sa ustanovenia AGG uplatňujú
mutatis mutandis
najmä na úradníkov a sudcov.
Spory vo veci samej a prejudiciálne otázky
Žalobkyňa vo veci C‑773/18 vykonáva od 1. januára 2010 funkciu sudkyne na súde spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko. Žalobcovia vo veciach C‑774/18 a C‑775/18 sú úradníkmi tejto spolkovej krajiny od 1. augusta 2006 a 1. januára 2009.
Do 31. marca 2011 boli žalobcovia vo veci samej odmeňovaní v súlade s Bundesbesoldungsgesetz (spolkový zákon o odmeňovaní úradníkov) zo 6. augusta 2002 (BGBl. I, s. 3020) v znení zákona z 12. júla 2006 (BGBl. I, s. 1466) (ďalej len „predchádzajúci spolkový zákon o odmeňovaní úradníkov“). V súlade s týmto zákonom bol základný platový stupeň úradníka alebo sudcu v každej platovej triede stanovený pri jeho prijatí do zamestnania na základe jeho veku.
Súdny dvor vo svojom rozsudku z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), rozhodol, že zásada zákazu diskriminácie na základe veku zakotvená v článku 21 Charty a konkretizovaná v smernici 2000/78, konkrétne v jej článku 2 a článku 6 ods. 1, bráni tomu, aby bol v rámci každej platovej triedy stanovený základný platový stupeň zmluvného zamestnanca vo verejnom sektore pri prijímaní tohto zamestnanca do zamestnania na základe jeho veku.
Podľa informácií vnútroštátneho súdu v nadväznosti na vyhlásenie tohto rozsudku spolková krajina Sasko‑Anhaltsko zaujala rovnaký prístup ako Bundesministerium des Innern (Spolkové ministerstvo vnútra, Nemecko), ktoré dvoma obežníkmi z 27. januára 2012 a 23. marca 2012 vydalo pokyny spolkovým správnym orgánom, aby zamietli akúkoľvek sťažnosť podanú úradníkmi alebo sudcami proti určeniu ich odmeny podľa predchádzajúceho spolkového zákona o odmeňovaní úradníkov z dôvodu, že uvedený rozsudok sa týkal zmluvných zamestnancov a nemožno ho uplatniť na situáciu úradníkov a sudcov.
Z informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom tiež vyplýva, že nemecké správne súdy sa rozchádzajú v otázke, či zásady vyplývajúce z rozsudku z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), možno uplatniť na podmienky odmeňovania úradníkov a sudcov.
Žalobcovia vo veci samej podali 16. decembra 2013 (C‑773/18), 17. februára 2012 (C‑774/18) a 21. decembra 2012 (C‑775/18) sťažnosti spolkovej krajine Sasko‑Anhaltsko proti určeniu ich odmeny do 31. marca 2011, pričom poukázali na diskrimináciu na základe veku. Požadovali najmä vyplatenie náhrady škody stanovenej v § 15 ods. 2 AGG.
Rozsudkami z 19. júna 2014, Specht a i. (
C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
), ako aj z 9. septembra 2015, Unland (
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
), Súdny dvor rozhodol, že článok 2 a článok 6 ods. 1 smernice 2000/78 bránia vnútroštátnemu opatreniu, na základe ktorého je v rámci každej platovej triedy základný platový stupeň úradníka alebo sudcu stanovený pri jeho prijatí do zamestnania na základe jeho veku.
Dvoma zákonmi prijatými 18. decembra 2015 a 8. decembra 2016 spolková krajina Sasko‑Anhaltsko uskutočnila doplatok k odmene, ktorý sa od roku 2008 vzťahoval na všetkých úradníkov a sudcov zamestnaných v jej službe. Za obdobie do 31. marca 2011 bol uvedený doplatok vykonaný vo výške percentuálneho podielu základného platu, ktorý úradníci a sudcovia skutočne poberali v priebehu každého posudzovaného roka podľa predchádzajúceho spolkového zákona o odmeňovaní úradníkov.
Vnútroštátny súd spresňuje, že cieľom tohto doplatku k odmene bolo vykonať dva rozsudky Bundesverfassungsgericht (Spolkový ústavný súd, Nemecko), v ktorých tento súd rozhodol, že odmena sudcov a úradníkov spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko bola nižšia ako zákonné minimum stanovené Grundgesetz (základný zákon), a nariadil jej zvýšiť od roku 2008 odmenu úradníkov a sudcov v jej službe.
V dňoch 24. marca 2016 (C‑773/18), 27. júna 2016 (C‑774/18) a 24. februára 2016 (C‑775/18) boli sťažnosti žalobcov vo veci samej zamietnuté z dôvodu, že boli podané po uplynutí lehoty. V tejto súvislosti sa spolková krajina Sasko‑Anhaltsko najmä domnievala, že žalobcovia mali žiadať o vyplatenie náhrady škody stanovenej v § 15 ods. 2 AGG v dvojmesačnej lehote uvedenej v § 15 ods. 4 AGG, ktorá začala plynúť 8. septembra 2011, teda v deň vyhlásenia rozsudku Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
).
V dňoch 18. apríla 2016 (C‑773/18), 22. júla 2016 (C‑774/18) a 23. marca 2016 (C‑775/18) sa každý zo žalobcov vo veci samej obrátil na vnútroštátny súd so žalobou, ktorými sa domáhali najmä toho, aby bola spolkovej krajine Sasko‑Anhaltsko uložená povinnosť zaplatiť im náhradu škody podľa § 15 ods. 2 AGG.
Tento súd sa na jednej strane pýta, či retroaktívne zvýšenie platov sudcov a úradníkov za obdobie od 1. januára 2008 do 31. marca 2011 nepredstavuje novú diskrimináciu na základe veku, keďže toto zvýšenie predstavuje percentuálny podiel základného platu poberaného na základe diskriminačného zaradenia do platového stupňa vykonaného podľa predchádzajúceho spolkového zákona o odmeňovaní úradníkov.
Na druhej strane sa vnútroštátny súd pýta, či vyhlásenie rozsudku z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), mohlo viesť k začiatku plynutia dvojmesačnej lehoty stanovenej v § 15 ods. 4 AGG na to, aby si žalobcovia vo veci samej uplatnili svoje práva prostredníctvom podania sťažností. Vzhľadom na skutočnosť, že viac ako 60 % takýchto sťažností podaných v spolkovej krajine Sasko‑Anhaltsko bolo zamietnutých z dôvodu nedodržania tejto lehoty, tento súd pochybuje, že úradníci a sudcovia, ktorí sa nachádzali v takej situácii ako žalobcovia vo veci samej, sa mohli už od vyhlásenia uvedeného rozsudku oboznámiť s diskriminačnou povahou výpočtu ich vlastnej odmeny.
Za týchto podmienok Verwaltungsgericht Halle (Správny súd Halle, Nemecko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Je dodatočné percentuálne zvýšenie v rámci systému odmeňovania diskriminujúceho na základe veku novou diskrimináciou, ak percentuálna sadzba zvýšenia je pre všetky stupne jednej platovej triedy rovnako vysoká, a preto sa síce zmení absolútny, nie však relatívny odstup medzi diskriminovanými a nediskriminovanými?
2.
Ak bude odpoveď na prvú otázku kladná, je takéto percentuálne zvýšenie naprieč všetkými vekovými kategóriami odôvodnené, ak dôvodom zvýšenia je to, že počiatočný základný plat je nižší ako minimum stanovené ústavou dotknutého členského štátu?
3.
Bráni právo Únie, najmä článok 9 smernice [2000/78], právnej úprave, podľa ktorej nárok na náhradu škody za odmeňovanie diskriminujúce na základe veku zaniká po dvoch mesiacoch, ak
–
lehota začína plynúť uverejnením rozsudku z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), hoci dotknutá osoba nespadá pod Bundesangestelltentarifvertrag (kolektívna zmluva spolkových zmluvných zamestnancov), ale jej osobná situácia zodpovedá situácii vo [veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 19. júna 2014, Specht a i. (
C‑501/12 à C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
), alebo situácii vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 9. septembra 2015, Unland (
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
)],
–
sa s vyššie uvedeným [rozsudkom z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
)] dotknutí úradníci a sudcovia (zamestnanci) môžu oboznámiť len zo všeobecných verejných prameňov,
–
zamestnávatelia po vydaní vyššie uvedeného rozsudku neuznali, že by ho bolo možné vztiahnuť na úradníkov [alebo] sudcov, a pritom popreli existenciu diskriminácie na základe veku, pričom tento právny názor bol aspoň čiastočne komunikovaný aj navonok,
–
judikatúra prvostupňových správnych súdov v rámci uvedenej lehoty a aj neskôr až do vydania [rozsudku z 19. júna 2014, Specht a i. (
C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
)] existenciu diskriminácie z dôvodu veku väčšinou neuznávala,
–
judikatúra [vnútroštátnych] súdov vyššieho stupňa v tejto lehote neexistovala a prvé rozhodnutie Najvyššieho súdu bolo prijaté až po vydaní [rozsudku z 19. júna 2014, Specht a i. (
C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
)],
–
v pracovnoprávnom vzťahu, ktorý sa uplatňuje na úradníkov alebo sudcov, existujú prekluzívne lehoty len na náhradu niektorých výdavkov, pričom tieto lehoty nesmú byť kratšie ako šesť mesiacov,
–
nároky na mzdu (odmenu za prácu) podliehajú trojročnej premlčacej lehote, ktorá začína plynúť od konca roka, v ktorom sa nárok stal splatným, a oprávnený o nároku vedel alebo o ňom musel vedieť, v opačnom prípade plynie desaťročná premlčacia lehota,
–
vnútroštátne nároky na mzdu (odmenu za prácu), ktoré nie sú stanovené zákonom, sa musia uplatniť včas, t. j. v rámci finančného roka, za ktorý sa uplatňujú?
4.
Má vplyv na odpoveď na tretiu otázku skutočnosť, že je právny stav nejasný alebo zmätočný?
5.
Stačí na začatie plynutia prekluzívnej lehoty, ak okruh znevýhodnených osôb vie o rozdielnom zaobchádzaní, alebo musí byť známy aj dôvod rozdielneho zaobchádzania, teda rozlišovacie kritérium?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej a druhej otázke
O prípustnosti
Spolková krajina Sasko‑Anhaltsko spochybňuje prípustnosť prvej a druhej prejudiciálnej otázky, pričom tvrdí, že nie sú relevantné na vyriešenie sporu vo veci samej. Keďže sa totiž konania vo veci samej týkajú vyplatenia náhrady škody na základe § 15 ods. 2 AGG, nie je dôležité, či žalobcovia vo veci samej majú nárok na doplatok k odmene podľa druhej údajne utrpenej diskriminácie.
V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora v rámci spolupráce medzi týmto súdom a vnútroštátnymi súdmi, zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý musí niesť zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní pre vyhlásenie svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (rozsudok z 27. júna 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
, bod
a citovaná judikatúra).
Z toho vyplýva, že pre otázky týkajúce sa výkladu práva Únie platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor teda môže odmietnuť rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania podanom vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sú mu položené (rozsudok z 27. júna 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci zo spisu, ktorým disponuje Súdny dvor, vyplýva, že žalobcovia vo veci samej pred vnútroštátnym súdom tvrdia, že retroaktívne zvýšenie platov sudcov a úradníkov v období od 1. januára 2008 do 31. marca 2011 spôsobilo začatie plynutia novej lehoty podľa § 15 ods. 4 AGG, keďže spôsobuje novú diskrimináciu na základe veku.
Za týchto podmienok sa Súdny dvor nemôže domnievať, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporov vo veci samej alebo že prvá a druhá otázka sú hypotetickej povahy.
Z toho vyplýva, že tieto prejudiciálne otázky sú prípustné.
O veci samej
Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 2 a 6 smernice 2000/78 majú vykladať v tom zmysle, že bránia opatreniu, ktoré úradníkom a sudcom s cieľom zabezpečiť im primeranú odmenu priznáva doplatok k odmene vo výške percentuálneho podielu zo základného platu, ktorý predtým poberali najmä na základe základného platového stupňa, ktorý bol pre každú platovú triedu stanovený pri ich nástupe do zamestnania na základe ich veku.
Ako vyplýva z článku 2 ods. 1 smernice 2000/78, zásada rovnakého zaobchádzania sa v zmysle tejto smernice chápe ako neexistencia akejkoľvek priamej alebo nepriamej diskriminácie založenej na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1 uvedenej smernice. Článok 2 ods. 2 písm. a) tejto smernice spresňuje, že o priamu diskrimináciu ide vtedy, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 tej istej smernice zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie, ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza s inou osobou.
Treba teda v prvom rade posúdiť, či taký doplatok k odmene, o aký ide vo veci samej, zahŕňa rozdielne zaobchádzanie v zmysle článku 2 ods. 1 smernice 2000/78.
V tejto súvislosti je nesporné, že doplatok k odmene stanovený zákonmi spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko z 18. decembra 2015 a 8. decembra 2016 bol priznaný dotknutým sudcom a úradníkom s cieľom umožniť im poberanie odmeny zodpovedajúcej dôležitosti ich funkcií, ako ukladá základný zákon, za obdobie od 1. januára 2008 do 31. decembra 2011 vo výške percentuálneho podielu základného, predtým poberaného platu v rámci základného platového stupňa, ktorý bol stanovený pre každú platovú triedu pri prijímaní týchto sudcov a úradníkov do zamestnania v závislosti od ich veku, v súlade s predchádzajúcim spolkovým zákonom o odmeňovaní úradníkov. Súdny dvor pritom rozhodol, že článok 2 a článok 6 ods. 1 smernice 2000/78 bránia vnútroštátnemu opatreniu, na základe ktorého je v rámci každej platovej triedy základný platový stupeň úradníka stanovený pri jeho prijatí do zamestnania v závislosti od jeho veku (rozsudok z 19. júna 2014, Specht a i.,
C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
, bod
).
Vnútroštátny súd sa preto pýta, či skutočnosť, že úradníci a sudcovia znevýhodnení z dôvodu veku predchádzajúcim spolkovým zákonom o odmeňovaní úradníkov dostanú z dôvodu ich nižšieho základného platu, než je základný plat úradníkov a sudcov s rovnocennou praxou, ktorí však boli prijatí do zamestnania vo vyššom veku, za obdobie od 1. januára 2008 do 31. marca 2011 nižší doplatok v absolútnom vyjadrení než títo sudcovia a úradníci uvedení ako poslední, predstavuje nové rozdielne zaobchádzanie.
V tejto súvislosti je nepochybne pravda, že samotný doplatok k odmene stanovený v jednotnom percentuálnom vyjadrení základného platu úradníka alebo sudcu nemá vnútornú súvislosť s vekom a nerozlišuje medzi inými dotknutými osobami, než sú tie, ktoré vyplývajú z referenčného systému, ktorý určuje uvedený základný plat.
Ako však uvádza vnútroštátny súd, keďže referenčným systémom je v prejednávanej veci predchádzajúci spolkový zákon o odmeňovaní úradníkov, ktorý určoval základný platový stupeň pre každú platovú triedu pri prijímaní týchto sudcov a úradníkov do zamestnania v závislosti od ich veku, zdá sa, že tento vzťah má za následok, že samotný doplatok k odmene, o ktorý ide vo veci samej, upravený zákonmi spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko z 18. decembra 2015 a 8. decembra 2016, predstavuje nové rozdielne zaobchádzanie s týmito úradníkmi a sudcami v závislosti od veku.
Za týchto podmienok treba konštatovať, že doplatok k odmene, o ktorý ide vo veci samej, skrýva nový rozdiel v zaobchádzaní v zmysle článku 2 ods. 1 smernice 2000/78.
V druhom rade je potrebné preskúmať, či toto rozdielne zaobchádzanie môže byť odôvodnené v zmysle článku 6 ods. 1 smernice 2000/78.
Prvý odsek tohto ustanovenia uvádza, že členské štáty môžu stanoviť, že rozdiel v zaobchádzaní z dôvodu veku nie je diskrimináciou, ak je v kontexte vnútroštátnych právnych predpisov objektívne a primerane odôvodnený oprávneným cieľom vrátane zákonnej politiky zamestnanosti, trhu práce a cieľov odbornej prípravy a ak prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a nevyhnutné.
Súdny dvor opakovane rozhodol, že členské štáty môžu podľa článku 6 ods. 1 prvého pododseku smernice 2000/78 stanoviť opatrenia, ktoré zahŕňajú rozdielne zaobchádzanie na základe veku. Disponujú širokou mierou voľnej úvahy nielen pri sledovaní cieľa určeného spomedzi iných cieľov v oblasti sociálnej politiky a zamestnania, ale aj pri určení opatrení, ktorými možno tento cieľ dosiahnuť (rozsudok z 19. júna 2014, Specht a i.,
C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
, bod
).
Podľa vnútroštátneho súdu rozdielne zaobchádzanie konštatované v bode 39 tohto rozsudku vyplýva zo sledovania cieľa vyplývajúceho zo základného zákona, ktorým je zabezpečenie primeranej odmeny úradníkom a sudcom spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko.
V tejto súvislosti cieľ, ktorým je zabezpečiť úradníkom a sudcom tejto spolkovej krajiny odmenu, ktorá je primeraná dôležitosti úloh, ktoré vykonávajú, sa musí považovať za legitímny cieľ (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. februára 2019, Escribano Vindel,
C‑49/18
,
EU:C:2019:106
, bod
).
Ďalej treba podľa samotného znenia článku 6 ods. 1 smernice 2000/78 overiť, či v rámci širokej miery voľnej úvahy priznanej členským štátom a pripomenutej v bode 42 tohto rozsudku sú prostriedky vynaložené na dosiahnutie tohto cieľa primerané a nevyhnutné.
V tejto súvislosti sa použitie doplatku k odmene stanoveného podľa jednotného percentuálneho podielu základného platu vo všeobecnosti javí ako vhodné na dosiahnutie cieľa, ktorým je zabezpečiť úradníkom a sudcom, aby dostali odmenu na úrovni, ktorá je primeraná dôležitosti úloh, ktoré vykonávajú.
Pokiaľ ide o otázku, či toto opatrenie ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie uvedeného legitímneho cieľa, vnútroštátny súd sa pýta, či malo byť zvýšenie odmeny stanovené inými spôsobmi, najmä odkazom na najvyšší platový stupeň v dotknutej platovej triede.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v bodoch 63, 72 a 86 rozsudku z 19. júna 2014, Specht a i. (
C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
), Súdny dvor v podstate rozhodol, že články 2 a 6 smernice 2000/78 nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorej cieľom je odstrániť diskrimináciu na základe veku, ktorá sa na prechodné obdobie odvoláva na systém predchádzajúcich odmien založený na rozdielnom zaobchádzaní na základe veku v rozsahu, v akom je tento odkaz nevyhnutný na zabezpečenie ochrany nadobudnutých práv, a jej účinky sa postupne zmierňujú až nakoniec zaniknú.
V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 81 tohto rozsudku uviedol, že ujma, ktorú by takýto prechodný režim mohol spôsobiť dotknutým úradníkom, je mimoriadne zložitá, pokiaľ ide najmä o počet dotknutých úradníkov a neexistenciu platného referenčného systému, ktorý by umožnil porovnanie medzi zvýhodnenými a znevýhodnenými úradníkmi.
V bode 96 uvedeného rozsudku z toho Súdny dvor vyvodil, pokiaľ ide o obdobie predchádzajúce nadobudnutiu účinnosti novej vnútroštátnej právnej úpravy, že doplatok k odmene vypočítaný s odkazom na najvyšší platový stupeň dotknutej platovej triedy sa uplatní len v prípade existencie platného referenčného systému a že takýto referenčný systém neexistoval v rámci predchádzajúceho spolkového zákona o odmeňovaní úradníkov, keďže diskriminačné aspekty tohto zákona sa potenciálne dotýkali všetkých dotknutých úradníkov.
Vzhľadom na tieto prvky judikatúry je potrebné dospieť k záveru, že pokiaľ také opatrenie, o aké ide vo veci samej, zodpovedá potrebe zabezpečiť ochranu nadobudnutých práv v kontexte, ktorý sa vyznačuje najmä vysokým počtom dotknutých úradníkov a sudcov, ako aj neexistenciou platného referenčného systému a nevedie k tomu, že sa z časového hľadiska zachová rozdiel v zaobchádzaní na základe veku, články 2 a 6 smernice 2000/78 nebránia tomu, aby sa s takýmto predchádzajúcim režimom odmeňovania spájal doplatok k odmene, ktorého cieľom je zabezpečiť úradníkom a sudcom počas krátkeho obdobia pred nadobudnutím účinnosti novej právnej úpravy, ktorá má odstrániť diskrimináciu založenú na veku, vyplácanie odmeny, ktorá je primeraná dôležitosti úloh, ktoré vykonávajú.
Za týchto podmienok a s výhradou overení, ktoré prináleží vykonať vnútroštátnemu súdu, sa nezdá, že by opatrenie dotknuté vo veci samej išlo nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa spočívajúceho v zabezpečení primeranej odmeny úradníkov a sudcov spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko, ako ho ukladá základný zákon.
Z toho vyplýva, že na prvú a druhú otázku treba odpovedať tak, že články 2 a 6 smernice 2000/78 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia opatreniu, ktoré úradníkom a sudcom s cieľom zabezpečiť im primeranú odmenu priznáva doplatok k odmene vo výške percentuálneho podielu zo základného platu, ktorý predtým poberali najmä na základe základného platového stupňa, ktorý bol pre každú platovú triedu stanovený pri ich nástupe do zamestnania na základe ich veku, pokiaľ toto opatrenie zodpovedá potrebe zabezpečiť ochranu nadobudnutých práv v kontexte, ktorý sa vyznačuje najmä vysokým počtom dotknutých úradníkov a sudcov, ako aj neexistenciou platného referenčného systému a nevedie k tomu, že sa z časového hľadiska zachová rozdiel v zaobchádzaní na základe veku.
O tretej až piatej otázke
Svojou treťou až piatou otázkou, ktoré treba tiež preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 9 smernice 2000/78, ako aj zásady ekvivalencie a efektivity majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby členský štát stanovil začiatok plynutia dvojmesačnej prekluzívnej lehoty na podanie žiadosti o náhradu škody vyplývajúcej z opatrenia predstavujúceho diskrimináciu na základe veku na deň vyhlásenia rozsudku Súdneho dvora, ktorý konštatoval diskriminačnú povahu podobného opatrenia, najmä ak v uvedenom členskom štáte existuje spor týkajúci sa možnosti premietnuť závery vyplývajúce z tohto rozsudku na dotknuté opatrenie.
Na úvod treba uviesť, že je nesporné, že AGG preberá smernicu 2000/78 do nemeckého práva, že cieľom § 15 ods. 2 AGG je prispieť k splneniu povinností, ktoré Spolkovej republike Nemecko vyplývajú z článku 17 tejto smernice, a že toto ustanovenie AGG z tohto dôvodu stanovuje náhradu nemajetkovej ujmy spôsobenej diskrimináciou na základe veku.
Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že získanie takejto náhrady závisí iba od preukázania existencie diskriminácie, že škoda sa v súlade s ustálenou vnútroštátnou judikatúrou odhaduje paušálne na 100 EUR mesačne za obdobie, počas ktorého pretrvávala diskriminácia, a že práva založené na § 15 ods. 2 AGG sa musia podľa § 15 ods. 4 AGG uplatniť písomne u zamestnávateľa v lehote dvoch mesiacov od okamihu, keď sa zamestnanec dozvedel o diskriminácii.
Pre situácie, o aké ide vo veci samej, bol začiatok plynutia tejto lehoty stanovený v súlade s judikatúrou Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Nemecko) na deň vyhlásenia rozsudku z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
).
Za týchto podmienok treba overiť, či dĺžka tejto lehoty a stanovenie začiatku jej plynutia na 8. september 2011 spĺňajú požiadavky vyplývajúce z článku 9 smernice 2000/78, ako aj zo zásad ekvivalencie a efektivity.
V súlade s týmto ustanovením prináleží členským štátom dbať najmä na to, aby správne konania, ktorých cieľom je dodržiavanie povinností vyplývajúcich zo smernice 2000/78, boli dostupné pre všetky osoby, ktoré sa považujú za poškodené nedodržaním zásady rovnosti zaobchádzania.
Z uvedeného ustanovenia teda vyplýva, že otázka lehôt na začatie konania na zabezpečenie dodržiavania povinností vyplývajúcich z tejto smernice nie je upravená právom Únie (rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, bod
).
Podľa ustálenej judikatúry je preto vecou vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu, aby upravil takéto procesné podmienky za predpokladu, že tieto podmienky nie sú menej priaznivé ako podmienky týkajúce sa podobných žalôb vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právnym poriadkom Únie (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, bod
).
Súdny dvor už mal príležitosť rozhodnúť, že článok 9 smernice 2000/78 nebráni takej lehote, akou je lehota stanovená v § 15 ods. 4 AGG, pod podmienkou, že na jednej strane táto lehota nie je menej výhodná ako lehota týkajúca sa podobných žalôb vnútroštátnej povahy a na druhej strane určenie okamihu, od ktorého uvedená lehota začína plynúť, nespôsobuje nemožnosť alebo nadmerné sťaženie výkonu práv priznaných touto smernicou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, bod
).
Pokiaľ ide o zlučiteľnosť § 15 ods. 4 AGG so zásadou ekvivalencie, Súdny dvor tiež konštatoval, že možnosť získať náhradu majetkovej a nemajetkovej ujmy vyplývajúcej z porušenia zákazu diskriminácie na základe rasy alebo etnického pôvodu, náboženstva alebo presvedčenia, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej identity bola zavedená zákonom AGG, a teda pred prijatím tohto zákona neexistovali rovnocenné postupy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, bod
). Toto konštatovanie sa zdá byť potvrdené skutočnosťami v spise, ktorý má Súdny dvor k dispozícii.
Z toho istého spisu okrem toho vyplýva, že na práva priznané § 15 ods. 2 AGG sa možno odvolávať bez ohľadu na verejnú alebo súkromnoprávnu povahu pracovnoprávneho vzťahu a na to, či sa na tieto vzťahy vzťahuje kolektívna zmluva.
Za týchto podmienok prináleží vnútroštátnemu súdu, aby overil, či žaloby uvedené v tretej prejudiciálnej otázke, ktoré podľa všetkého všetky súvisia s peňažnými nárokmi v súvislosti s pracovnoprávnymi vzťahmi vo verejnej službe, sú podobné ako žaloba o náhradu škody podaná na základe § 15 AGG a obsahujú priaznivejšie procesné podmienky vzhľadom na osobitosti predmetných konaní (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, bod
).
Vnútroštátny súd je totiž jediný, ktorý priamo pozná procesné podmienky takýchto žalôb v oblasti práva verejnej služby, a preto má najlepšie predpoklady na preskúmanie tak predmetu, ako aj podstatných náležitostí údajne podobných vnútroštátnych konaní (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, bod
).
Na účely tohto preskúmania treba pripomenúť, že dodržanie zásady ekvivalencie predpokladá, že dotknuté pravidlo sa uplatňuje bez rozdielu na konania založené na porušení práva Únie a na konania založené na porušení vnútroštátneho práva, ktoré majú podobný predmet a príčinu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. septembra 2018, Rudigier,
C‑518/17
,
EU:C:2018:757
, bod
a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide o zásadu efektivity, treba uviesť, že každý prípad, v ktorom vzniká otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie znemožňuje alebo nadmerne sťažuje uplatňovanie práva Únie, sa musí skúmať s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v celom konaní, jeho priebeh a jeho osobitosti na rôznych stupňoch vnútroštátnych súdov. Z tohto hľadiska treba v prípade potreby zohľadniť najmä ochranu práva na obhajobu, zásadu právnej istoty a riadny priebeh konania (rozsudok z 21. decembra 2016, TDC,
C‑327/15
,
EU:C:2016:974
, bod
a citovaná judikatúra).
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že určenie prekluzívnych lehôt je v zásade v súlade s požiadavkou efektivity, keďže predstavuje uplatnenie základnej zásady právnej istoty, ktorá chráni zároveň dotknutú osobu aj správny orgán. Tieto lehoty totiž nie sú v zásade takej povahy, aby viedli k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv, ktoré priznáva právny poriadok Únie. Vo vnútroštátnych právnych úpravách, ktoré patria do pôsobnosti práva Únie, sú to práve členské štáty, ktoré majú určiť lehoty, najmä vzhľadom na význam rozhodnutí, ktoré sa majú prijať, pre zúčastnené osoby, komplexnosť postupov a právnych predpisov, ktoré sa majú uplatniť, počet osôb, ktoré môžu byť dotknuté, a ďalšie verejné a súkromné záujmy, na ktoré treba prihliadnuť. S touto výhradou môžu členské štáty stanoviť dlhšie alebo kratšie lehoty (rozsudok z 21. decembra 2016, TDC,
C‑327/15
,
EU:C:2016:974
, bod
a citovaná judikatúra).
Pokiaľ ide konkrétne o § 15 ods. 4 AGG, ktorý stanovuje dvojmesačnú lehotu na podanie sťažnosti zamestnávateľovi, Súdny dvor rozhodol, že sa nezdá, že by dĺžka tejto prekluzívnej lehoty mohla viesť k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, body
a
).
Pokiaľ ide o začiatok plynutia prekluzívnej lehoty, Súdny dvor mal príležitosť zdôrazniť, že ju nemožno stanoviť tak, že pracovníkovi hrozí, že v tejto lehote nebude schopný poznať existenciu alebo význam diskriminácie, ktorej bol obeťou, čo by mu znemožnilo uplatniť svoje práva (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, bod
).
V tejto súvislosti Súdny dvor spresnil, že vzhľadom na to, že začiatok plynutia lehoty stanovenej v § 15 ods. 4 AGG je okamih, keď sa pracovník dozvedel o údajnej diskriminácii, toto ustanovenie nemôže viesť k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júla 2010, Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, bod
).
Súdny dvor totiž nepovažuje za nadmerný problém uloženie prekluzívnych lehôt, ktoré začínajú plynúť až odo dňa, keď sa dotknutá osoba dozvedela o údajnej diskriminácii, alebo prinajmenšom sa o nej mala dozvedieť (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. novembra 2019, Flausch a i.,
C‑280/18
,
EU:C:2019:928
, bod
).
Z judikatúry pripomenutej v bodoch 71 až 73 tohto rozsudku však vyplýva, že na to, aby sa osoba mohla oboznámiť s existenciou alebo významom diskriminácie, ktorej je obeťou, musí mať možnosť poznať súčasne rozdielne zaobchádzanie, ktorého je obeťou, dôvod tohto rozdielneho zaobchádzania a diskriminačnú povahu rozdielneho zaobchádzania z tohto dôvodu.
V prejednávanej veci vzhľadom na to, že predchádzajúci spolkový zákon o odmeňovaní úradníkov stanovoval, že základný platový stupeň úradníka alebo sudcu v rámci každej platovej triedy pri jeho prijatí do zamestnania sa určuje na základe jeho veku, žalobcovia vo veci samej mohli od svojho prijatia do zamestnania poznať tak rozdielne zaobchádzanie, ktorého boli predmetom, ako aj jeho dôvod.
V konaniach vo veci samej sa naopak nezdá byť sporné, že žalobcovia nepoznali ani nemohli poznať v čase svojho prijatia do zamestnania diskriminačnú povahu rozdielneho zaobchádzania, ktorému boli vystavení z uvedeného dôvodu. Z návrhov na začatie prejudiciálneho konania totiž vyplýva, že sa s ním oboznámili až krátko pred podaním svojich sťažností.
Vzniká teda otázka, či žalobcovia vo veci samej mohli poznať uvedenú diskriminačnú povahu odo dňa vyhlásenia rozsudku z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), ako rozhodol Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) z dôvodu, že relevantné právne skutočnosti boli týmto rozsudkom dostatočne jasne preukázané.
V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že povaha a rozsah povinnosti, ktorú členským štátom ukladá článok 2 ods. 2 a článok 6 ods. 1 smernice 2000/78, vo vzťahu k vnútroštátnej právnej úprave, akou je predchádzajúci spolkový zákon o odmeňovaní úradníkov, boli objasnené a spresnené od vyhlásenia rozsudku z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
) (rozsudok z 19. júna 2014, Specht a i.,
C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
, bod
).
Je nesporné, že spolková krajina Sasko‑Anhaltsko v tom čase neinformovala svojich zamestnancov o vyhlásení tohto rozsudku, ale že tento rozsudok bol k dispozícii v deň svojho vyhlásenia na internetovej stránke Súdneho dvora. Okrem toho z rozhodnutí vnútroštátneho súdu vyplýva, že uvedený rozsudok bol sprístupnený tak širokej verejnosti prostredníctvom nemeckých médií, ako aj členom odborovej organizácie zastupujúcej úradníkov tejto spolkovej krajiny.
Vnútroštátny súd spresňuje, že z 10667 žiadostí o náhradu škody podľa § 15 ods. 2 AGG podaných orgánom tejto spolkovej krajiny bolo 7071 zamietnutých, z toho 6516 z dôvodu ich oneskoreného podania vzhľadom na lehotu stanovenú v § 15 ods. 4 AGG. Až 4151 z týchto žiadostí bolo teda podaných v tejto lehote, z toho viac ako 700 odborovým zväzom konajúcim za svojich členov.
Vnútroštátny súd pripomína, že na úradníkov a sudcov v službách spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko sa počas obdobia relevantného vo veci samej nevzťahovala právna úprava, ktorej sa týkal rozsudok z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), ale právna úprava, o ktorú išlo vo veciach, v ktorých boli vydané rozsudky z 19. júna 2014, Specht a i. (
C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
), ako aj z 9. septembra 2015, Unland (
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
).
Zdôrazňuje, že po vyhlásení rozsudku z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), spolková krajina Sasko‑Anhaltsko usúdila, podobne ako federálne ministerstvo vnútra vo svojich obežníkoch z 27. januára 2012 a 23. marca 2012, že poznatky vyplývajúce z tohto rozsudku nemožno uplatniť na situáciu úradníkov alebo sudcov v jej službe, pretože sa týkajú len postavenia zmluvných zamestnancov.
Vnútroštátny súd spresňuje, že až do vyhlásenia rozsudkov z 19. júna 2014, Specht a i. (
C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
), ako aj z 9. septembra 2015, Unland (
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
), s týmto stanoviskom súhlasila väčšina nemeckých správnych súdov, pričom k objasneniu, ktoré poskytol Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd), došlo až po vyhlásení rozsudku z 19. júna 2014, Specht a i. (
C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
).
Podľa vnútroštátneho súdu boli teda právne skutočnosti relevantné vo veci samej objasnené len postupne v po sebe nasledujúcich rozsudkoch Súdneho dvora a až do vyhlásenia rozsudkov z 19. júna 2014, Specht a i. (
C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
), ako aj z 9. septembra 2015, Unland (
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
, body
a
), tieto skutočnosti neboli dostatočne jasne preukázané.
Napokon z rozhodnutí vnútroštátneho súdu vyplýva, že žalobcovia vo veci samej sa rýchlo neoboznámili s rozsudkom z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
) a ani nezhodnotili jeho význam, pokiaľ ide o ich vlastnú odmenu.
Z týchto skutočností, najmä z okolnosti, že niekoľko tisícok úradníkov a sudcov spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko podalo svoje žiadosti v lehote stanovenej v § 15 ods. 4 AGG, jasne vyplýva, že začiatok plynutia tejto lehoty, ako bol stanovený v prejednávanej veci, prakticky neznemožňuje výkon práv priznaných § 15 ods. 2 AGG.
Naopak, ako sa pravdepodobne domnieva vnútroštátny súd, ďalšie skutočnosti nasvedčujú tomu, že za osobitných okolností opísaných týmto súdom bol výkon týchto práv úradníkmi a sudcami spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko nadmerne sťažený, keďže začiatok bol stanovený takým spôsobom, že im hrozilo, že nebudú môcť v lehote dvoch mesiacov poznať existenciu alebo význam diskriminácie, ktorej boli obeťami.
V bodoch 81 až 84 tohto rozsudku bolo totiž pripomenuté, že rozsudok z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), sa netýka vnútroštátnej právnej úpravy uplatniteľnej na žalobcov vo veci samej, že spolková krajina Sasko‑Anhaltsko a príslušné spolkové orgány sa po vyhlásení tohto rozsudku domnievali, že závery vyplývajúce z tohto rozsudku nemožno uplatniť na situáciu úradníkov a sudcov a že až do vyhlásenia rozsudkov z 19. júna 2014, Specht a i. (
C‑501/12 až C‑506/12, C‑540/12 a C‑541/12
,
EU:C:2014:2005
, bod
), ako aj z 9. septembra 2015, Unland (
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
, body
a
), väčšina nemeckých správnych súdov súhlasí s týmto názorom.
Za týchto okolností sa zdá, že vnútroštátny súd sa správne domnieva, že napriek vysvetleniam a objasneniam uvedeným v rozsudku z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), pokiaľ ide o povahu a rozsah povinnosti, ktorú majú členské štáty podľa článku 2 ods. 2 a článku 6 ods. 1 smernice 2000/78, právne prvky relevantné pre posúdenie zlučiteľnosti pravidiel týkajúcich sa odmeňovania úradníkov a sudcov spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko s týmito ustanoveniami neboli vyhlásením tohto rozsudku dostatočne objasnené, a to ani príslušným spolkovým orgánom, ani väčšine nemeckých správnych orgánov.
Za týchto podmienok sa zdá, že existovalo riziko, že úradníci, či dokonca sudcovia spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko, nemohli v lehote dvoch mesiacov od vyhlásenia rozsudku z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), poznať existenciu alebo význam diskriminácie, ktorej boli obeťami.
Zdá sa, že existenciu takéhoto rizika potvrdzuje tak skutočnosť, že podľa zistení vnútroštátneho súdu si žalobcovia vo veci samej okamžite neuvedomili význam tohto rozsudku, pokiaľ ide o ich vlastnú odmenu, ako aj skutočnosť, že viac ako 60 % sťažností podaných úradníkmi a sudcami spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko bolo zamietnutých z dôvodu oneskorenia.
Tieto skutočnosti tak umožňujú pochybovať o tom, že stanovenie začiatku plynutia lehoty stanovenej v § 15 ods. 4 AGG na deň vyhlásenia rozsudku z 8. septembra 2011, Hennigs a Mai (
C‑297/10 a C‑298/10
,
EU:C:2011:560
), dostatočne zohľadnilo kritériá uvedené v bode 69 tohto rozsudku, najmä kritériá týkajúce sa zložitosti právnych predpisov, ktoré sa majú uplatniť, a počtu osôb, ktoré môžu byť dotknuté.
Vnútroštátnemu súdu, ktorý ako jediný priamo pozná spory vo veci samej, však prináleží, aby vzhľadom na všetky relevantné skutkové a právne okolnosti vykonal overenia potrebné na určenie, či začiatok plynutia lehoty stanovenej v § 15 ods. 4 AGG bol stanovený takým spôsobom, že výkon práv úradníkmi a sudcami spolkovej krajiny Sasko‑Anhaltsko, ktoré im priznáva § 15 ods. 2 AGG, bol nadmerne sťažený.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na tretiu až piatu prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že zásada efektivity sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát stanovil začiatok dvojmesačnej prekluzívnej lehoty na podanie žiadosti o náhradu škody vyplývajúcej z opatrenia predstavujúceho diskrimináciu na základe veku na deň vyhlásenia rozsudku Súdneho dvora, v ktorom bola konštatovaná diskriminačná povaha podobného opatrenia, ak hrozí, že v uvedenej lehote nebudú môcť dotknuté osoby poznať existenciu alebo význam diskriminácie, ktorej boli obeťami. Tak to môže byť najmä vtedy, ak v uvedenom členskom štáte existuje spor týkajúci sa možnosti premietnuť na dotknuté opatrenie závery vyplývajúce z tohto rozsudku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie na Súdnom dvore má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní na vnútroštátnom súde, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:

1.
Články 2 a 6 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia opatreniu, ktoré úradníkom a sudcom s cieľom zabezpečiť im primeranú odmenu priznáva doplatok k odmene vo výške percentuálneho podielu zo základného platu, ktorý predtým poberali najmä na základe základného platového stupňa, ktorý bol pre každú platovú triedu stanovený pri ich nástupe do zamestnania na základe ich veku, pokiaľ toto opatrenie zodpovedá potrebe zabezpečiť ochranu nadobudnutých práv v kontexte, ktorý sa vyznačuje najmä vysokým počtom dotknutých úradníkov a sudcov, ako aj neexistenciou platného referenčného systému a nevedie k tomu, že sa z časového hľadiska zachová rozdiel v zaobchádzaní na základe veku.

2.
Zásada efektivity sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát stanovil začiatok dvojmesačnej prekluzívnej lehoty na podanie žiadosti o náhradu škody vyplývajúcej z opatrenia predstavujúceho diskrimináciu na základe veku na deň vyhlásenia rozsudku Súdneho dvora, v ktorom bola konštatovaná diskriminačná povaha podobného opatrenia, ak hrozí, že v uvedenej lehote nebudú môcť dotknuté osoby poznať existenciu alebo význam diskriminácie, ktorej boli obeťami. Tak to môže byť najmä vtedy, ak v uvedenom členskom štáte existuje spor týkajúci sa možnosti premietnuť na dotknuté opatrenie závery vyplývajúce z tohto rozsudku.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.