CELEX: 62021CJ0291
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Súdna spolupráca v občianskych veciach
Nariadenie (ES) č. 655/2014
Konanie týkajúce sa európskeho príkazu na zablokovanie účtov
Podmienky vydania takéhoto príkazu
Článok 4
Pojem ‚rozhodnutie‘
Článok 7
Pojem ‚rozhodnutie, ktorým sa od dlžníka vyžaduje, aby zaplatil veriteľovu pohľadávku‘
Súdne rozhodnutie, ktorým sa dlžníkovi ukladá povinnosť zaplatiť pokutu v prípade porušenia príkazu na zdržanie sa konania
Nariadenie (ES) č. 1215/2012
Článok 55
Pôsobnosť

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 a článku 7 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 655/2014 z 15. mája 2014 o zavedení konania týkajúceho sa európskeho príkazu na zablokovanie účtov s cieľom uľahčiť cezhraničné vymáhanie pohľadávok v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 189, 2014, s. 59), ako aj článku 55 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov [rozhodnutí –
neoficiálny preklad
] v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1).
Tento návrh bol podaný v rámci konania začatého na návrh spoločnosti Starkinvest SRL, ktorého predmetom je výkon súdneho rozhodnutia ukladajúceho povinnosť zaplatiť pokutu za porušenie príkazu na zdržanie sa konania vydaného proti spoločnostiam Soft Paris EURL a Soft Paris Parties LTD, a to prostredníctvom európskeho príkazu na zablokovanie účtov (ďalej len „príkaz na zablokovanie“).

Právny rámec

Právo Únie

Nariadenie č. 1215/2012
Podľa článku 39 nariadenia č. 1215/2012:
„Rozsudok vydaný v členskom štáte, ktorý je v tomto členskom štáte vykonateľný, je vykonateľný [rozhodnutie vydané v členskom štáte, ktoré je v tomto členskom štáte vykonateľné, je vykonateľné –
neoficiálny preklad
] v iných členských štátoch bez toho, aby bolo potrebné vyhlásenie jeho vykonateľnosti.“
Článok 55 tohto nariadenia stanovuje:
„Rozsudok vydaný v niektorom členskom štáte, ktorým sa ukladá pokuta, je vykonateľný [rozhodnutie vydané v niektorom členskom štáte, ktorým sa ukladá pokuta, je vykonateľné –
neoficiálny preklad
], v dožiadanom členskom štáte len vtedy, ak jej výšku určil s konečnou platnosťou súd pôvodu.“

Nariadenie č. 655/2014
Odôvodnenia 12 až 14 nariadenia č. 655/2014 stanovujú:
„(12)      Príkaz na zablokovanie by mal by k dispozícii na účel zabezpečenia pohľadávok, ktoré sú už splatné. Takisto by mal byť k dispozícii pri pohľadávkach, ktoré ešte nie sú splatné, pokiaľ vyplývajú z transakcie alebo udalosti, ku ktorej už došlo, a možno určiť ich výšku, vrátane nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti, ako aj pri občianskoprávnych nárokoch na náhradu škody či uvedenia do pôvodného stavu, ktoré sa zakladajú na skutku, ktorý viedol k začatiu trestného konania.
…
(14)      Podmienkami vydania príkazu na zablokovanie by sa mala zabezpečiť primeraná rovnováha medzi záujmom veriteľa o vydanie príkazu a záujmom dlžníka predísť zneužitiu príkazu.
Preto ak veriteľ podá návrh na vydanie príkazu na zablokovanie predtým, ako dosiahne vydanie rozsudku [súdneho rozhodnutia –
neoficiálny preklad
], súd, na ktorý sa návrh podáva, by sa mal na základe dôkazov predložených veriteľom presvedčiť, že je pravdepodobné, že veriteľ bude vo veci svojej pohľadávky voči dlžníkovi úspešný.
Od veriteľa by sa okrem toho malo vyžadovať v každej situácii, aj vtedy, keď už dosiahol vydanie rozsudku [súdneho rozhodnutia –
neoficiálny preklad
], aby súdu uspokojivo preukázal, že jeho pohľadávka naliehavo potrebuje súdnu ochranu a že bez príkazu by výkon existujúceho alebo budúceho rozsudku [súdneho rozhodnutia –
neoficiálny preklad
] mohol byť zmarený alebo podstatne sťažený, pretože existuje reálne nebezpečenstvo, že dovtedy, kým veriteľ bude môcť dosiahnuť výkon existujúceho alebo budúceho rozsudku [súdneho rozhodnutia –
neoficiálny preklad
], môže dlžník svoj majetok stroviť, skryť alebo zničiť, alebo ho previesť za nižšiu ako skutočnú hodnotu, v neobvyklom rozsahu alebo na základe neobvyklého úkonu.
…“
Článok 4 tohto nariadenia s názvom „Vymedzenie pojmov“ v bodoch 5, 8 a 11 stanovuje:
„Na účely tohto nariadenia:
…
5.      ‚pohľadávka‘ je nárok na splatenie konkrétnej peňažnej sumy, ktorá je splatná, alebo nárok na splatenie určiteľnej peňažnej sumy vyplývajúcej z transakcie alebo udalosti, ktorá sa už uskutočnila, pokiaľ sa takéhoto nároku možno domáhať na súde;
…
8.      ‚rozsudok [rozhodnutie –
neoficiálny preklad
]‘ je každé rozhodnutie súdu členského štátu bez ohľadu na jeho označenie vrátane rozhodnutia súdneho úradníka o určení trov alebo výdavkov;
…
11.      ‚členský štát pôvodu‘ je členský štát, v ktorom bol vydaný príkaz na zablokovanie.“
Článok 5 uvedeného nariadenia s názvom „Dostupnosť“ znie:
„Príkaz na zablokovanie je veriteľovi dostupný v týchto situáciách:
a)      pred tým, ako veriteľ začne v členskom štáte konanie voči dlžníkovi vo veci samej alebo v ktoromkoľvek štádiu takého konania až do vydania rozsudku alebo uzavretia súdneho zmieru;
b)      po tom, ako veriteľ dosiahol v členskom štáte vydanie rozsudku [rozhodnutia –
neoficiálny preklad
], súdneho zmieru alebo verejnej listiny, ktorými sa od dlžníka vyžaduje, aby zaplatil veriteľovu pohľadávku.“
Článok 6 ods. 3 toho istého nariadenia stanovuje:
„V prípade, že veriteľ už dosiahol vydanie rozsudku [rozhodnutia –
neoficiálny preklad
] alebo súdneho zmieru, právomoc vydať príkaz na zablokovanie v súvislosti s pohľadávkou uvedenou v rozsudku [rozhodnutí  –
neoficiálny preklad
] alebo v súdnom zmieri majú súdy členského štátu, v ktorom sa rozsudok vydal [rozhodnutie vydalo –
neoficiálny preklad
] alebo v ktorom sa súdny zmier schválil alebo uzavrel.“
Článok 7 nariadenia č. 655/2014, nazvaný „Podmienky vydania príkazu na zablokovanie“, stanovuje:
„1.      Súd vydá príkaz na zablokovanie, ak veriteľ predložil dostatočné dôkazy, na základe ktorých je súd presvedčený, že je naliehavo potrebné prijať ochranné opatrenie vo forme príkazu na zablokovanie, pretože existuje reálne nebezpečenstvo, že bez takéhoto opatrenia bude následné vymoženie veriteľovej pohľadávky voči dlžníkovi zmarené alebo podstatne sťažené.
2.      Ak veriteľ v členskom štáte ešte nedosiahol vydanie rozsudku [rozhodnutia –
neoficiálny preklad
], súdneho zmieru ani verejnej listiny, ktorými sa vyžaduje, aby dlžník zaplatil veriteľovu pohľadávku, veriteľ musí tiež predložiť dostatočné dôkazy, ktoré presvedčia súd o tom, že je pravdepodobné, že veriteľ bude vo veci svojej pohľadávky voči dlžníkovi úspešný.“
Podľa článku 8 ods. 2 písm. g) bodu ii) tohto nariadenia:
„Návrh [na vydanie príkazu na zablokovanie] obsahuje tieto informácie:
…
g)      sumu, pre ktorú sa žiada o príkaz na zablokovanie:
…
ii)      v prípade, že veriteľ už dosiahol vydanie rozsudku [rozhodnutia –
neoficiálny preklad
], súdneho zmieru alebo verejnej listiny, výšku istiny uvedenej v rozsudku [rozhodnutí –
neoficiálny preklad
], súdnom zmieri alebo verejnej listine, alebo jej časti a akéhokoľvek úroku a nákladov vymáhateľných podľa článku 15.“
Článok 17 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
„Súd, ktorý začal konať o návrhu na vydanie príkazu na zablokovanie, preskúma, či sú splnené podmienky a požiadavky stanovené v tomto nariadení.“
Podľa článku 48 písm. b) toho istého nariadenia týmto nariadením nie je dotknuté nariadenie č. 1215/2012.

Belgické právo
Zákonom z 31. januára 1980 (
Moniteur belge
z 20. februára 1980, s. 2181) belgický zákonodarca schválil Convention Benelux portant loi uniforme relative à l’astreite et l’Annexe [Beneluxský dohovor o jednotnom zákone o pokutách a Prílohu (jednotný zákon o pokutách)], ktoré boli podpísané v Haagu 26. novembra 1973. Odvtedy v belgickom práve pokutu upravujú články 1385a až 1385h Code judiciaire (Súdny poriadok).
Podľa článku 1385a tohto poriadku:
„Súd môže na návrh účastníka konania uložiť druhému účastníkovi konania pre prípad, ak nedôjde k splneniu hlavnej povinnosti…, povinnosť zaplatiť peňažnú sumu nazývanú pokuta, čím nie je dotknutý prípadný nárok na náhradu škody. …“
Článok 1385b uvedeného poriadku stanovuje:
„Súd môže stanoviť pokutu buď ako jednorazovú sumu, alebo ako sumu určenú časovou jednotkou alebo porušením povinnosti. V týchto dvoch posledných uvedených prípadoch súd môže určiť aj sumu, po ktorej prekročení povinnosť platiť pokuty stráca účinnosť.“
Článok 1385c toho istého poriadku uvádza:
„Pokuta, ktorá sa stala splatnou, patrí v celom rozsahu účastníkovi konania, ktorého návrhu sa vyhovelo. Tento účastník konania ju môže vymáhať na základe toho istého titulu, ktorým bola uložená.“
Článok 1498 Súdneho poriadku stanovuje:
„V prípade ťažkostí spojených s výkonom rozhodnutia sa môže každá dotknutá osoba obrátiť na exekučný súd, pričom podanie takéhoto návrhu nemá odkladný účinok. Exekučný súd v prípade potreby rozhodne o zrušení zablokovania.“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Rozsudkom Tribunal de commerce de Liège (Obchodný súd Liège, Belgicko) z 3. septembra 2013, ktorý bol potvrdený rozsudkom Cour d’appel de Liège (Odvolací súd Liège, Belgicko) zo 6. januára 2015, bola spoločnostiam Soft Paris a Soft Paris Parties pod hrozbou pokuty vo výške 2 500 eur za každé porušenie povinnosti uložená povinnosť zdržať sa akéhokoľvek uvádzania svojich výrobkov a služieb na trh na území Beneluxu pod slovnou ochrannou známkou SOFT PARIS.
Dňa 27. apríla 2021 podala spoločnosť Starkinvest návrh na vydanie platobného rozkazu na zaplatenie sumy 86 694,22 eura, pričom 85 000 eur malo predstavovať pokutu za obdobie od 24. marca 2021 do 27. apríla 2021.
Návrhom podaným do kancelárie Tribunal de première instance de Liège (Súd prvého stupňa Liège, Belgicko) 3. mája 2021 sa Starkinvest domáhala povolenia na výkon európskeho príkazu na zablokovanie účtu do výšky 85 000 eur na zaistenie všetkých peňažných prostriedkov, ktoré sa potenciálne nachádzajú na francúzskych bankových účtoch spoločnosti Soft Paris Parties so sídlom v Írsku.
V rámci analýzy podmienok vydania príkazu na zablokovanie týchto účtov Juge des saisies du Tribunal de première instance de Liège (Exekučný súd pri Súde prvého stupňa Liège), ktorý je vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania, uvádza, že článok 7 nariadenia č. 655/2014 zavádza režim, ktorý rozlišuje dva predpoklady; podľa prvého už veriteľ disponuje exekučným titulom, a teda nemusí odôvodniť dôvodnosť svojej pohľadávky, a podľa druhého veriteľ nedisponuje takýmto titulom, a tak musí predložiť dôkaz, že jeho návrhu smerujúcemu proti dlžníkovi sa pravdepodobne z vecného hľadiska vyhovie.
Podľa vnútroštátneho súdu z toho vyplýva, že skúmanie, ktoré má vo veci samej vykonať, závisí od otázky, či sa Starkinvest môže odvolávať na rozsudok Cour d’appel de Liège (Odvolací súd Liège) zo 6. januára 2015 ako na exekučný titul, teda na rozhodnutie, ktorým „sa vyžaduje, aby dlžník zaplatil veriteľovu pohľadávku“ v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 655/2014.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd zdôrazňuje, že tento rozsudok, ktorým sa spoločnosti Starkinvest ukladá povinnosť zaplatiť pokutu v prípade nesplnenia povinnosti zdržať sa konania, nezahŕňa presnú výšku pokuty, keďže táto výška už zo svojej podstaty nie je v deň prijatia tohto rozhodnutia ešte známa. Podľa belgického práva však nie je potrebné pred vydaním príkazu na zablokovanie vyčísliť výšku pokút, pokiaľ je rozhodnutie nariaďujúce zaplatenie pokút vykonateľné a doručené. Príslušný súd rozhoduje o tejto otázke výlučne v rámci konania o námietkach proti výkonu rozhodnutia.
Keďže „pohľadávka“ je definovaná v článku 4 nariadenia č. 655/2014 ako „nárok na splatenie konkrétnej peňažnej sumy, ktorá je splatná, alebo nárok na splatenie určiteľnej peňažnej sumy vyplývajúcej z transakcie alebo udalosti, ktorá sa už uskutočnila, pokiaľ sa takéhoto nároku možno domáhať na súde“, vnútroštátny súd si kladie otázku, či pokutu, ktorej základ a základná výška sú stanovené v súdnom rozhodnutí, ale ktorej vymáhateľná výška závisí od prípadných budúcich porušení povinnosti zo strany dlžníka, možno považovať za pohľadávku v zmysle tohto ustanovenia.
Vnútroštátny súd v podstate uvádza, že v prípade kladnej odpovede by sa rozhodnutie ukladajúce pokutu mohlo považovať za rozhodnutie, ktorým „sa vyžaduje, aby dlžník zaplatil veriteľovu pohľadávku“ v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 655/2014, čo by súd členského štátu pôvodu, na ktorý bol podaný návrh na vydanie príkazu na zablokovanie, zbavilo akejkoľvek právomoci preskúmať zjavnú oprávnenosť predmetnej pohľadávky. Takéto preskúmanie pritom umožňuje exekučnému súdu overiť, či je pokuta, v súvislosti s ktorou bol podaný návrh na vydanie príkazu na zablokovanie účtu, pravdepodobne skutočne splatná, či sa neuplatňuje žiadne pravidlo premlčania a či boli dodržané všetky procesné pravidlá vrátane pravidiel týkajúcich sa informačnej povahy doručenia oznámenia o uložení pokuty.
Okrem toho si vnútroštátny súd kladie otázku, či treba pri výklade, ktorý sa má vykonať, zohľadniť článok 55 nariadenia č. 1215/2012, keďže tento článok stanovuje, že rozhodnutia o uložení pokuty vydané v členskom štáte sú vykonateľné v dožiadanom členskom štáte len vtedy, ak výšku pokuty s konečnou platnosťou určil súd pôvodu.
Okrem toho chce vnútroštátny súd zistiť, či vzhľadom na to, že sa pripúšťa, že súdne rozhodnutie, ktorým sa ukladá pokuta, treba považovať za rozhodnutie, ktorým „sa vyžaduje, aby dlžník zaplatil veriteľovu pohľadávku“ v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 655/2014, a že existencia takéhoto exekučného titulu vedie k tomu, že súd poverený povolením alebo nepovolením výkonu európskeho príkazu na zablokovanie je zbavený svojej voľnej úvahy týkajúcej sa zrejmej oprávnenosti pohľadávky, treba vyžadovať, aby bola výška pokuty vyčíslená vopred.
Za týchto podmienok Juge des saisies du Tribunal de première instance de Liège (Exekučný súd pri Súde prvého stupňa Liège) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Predstavuje doručené súdne rozhodnutie, ktorým sa účastníkovi konania ukladá povinnosť zaplatiť pokutu v prípade porušenia príkazu na zdržanie sa konania, rozhodnutie, ktorým sa vyžaduje, aby dlžník zaplatil veriteľovu pohľadávku v zmysle článku 7 ods. 2 [nariadenia č. 655/2014]?
2.      Vzťahuje sa na súdne rozhodnutie, ktorým sa účastníkovi konania ukladá povinnosť zaplatiť pokutu, aj keď je vykonateľné v štáte pôvodu, pojem ‚rozhodnutie‘ v zmysle článku 4 [nariadenia č. 655/2014], hoci výška pokuty nebola určená podľa článku 55 [nariadenia č. 1215/2012]?“

Konanie na Súdnom dvore
Vnútroštátny súd požiadal Súdny dvor, aby o tejto veci rozhodol v skrátenom konaní v súlade s článkom 105 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
Na podporu svojho návrhu poukázal na povahu návrhu na vydanie európskeho príkazu na zablokovanie, ktorý bol naň podaný, a na skutočnosť, že konanie je prerušené až do poskytnutia výkladu Súdnym dvorom.
Z článku 105 ods. 1 rokovacieho poriadku vyplýva, že predseda Súdneho dvora môže na návrh vnútroštátneho súdu, alebo výnimočne aj bez návrhu, ak si povaha veci vyžaduje jej prejednanie bez zbytočného odkladu, po vypočutí sudcu spravodajcu a generálneho advokáta, rozhodnúť, že prejudiciálne konanie prebehne v skrátenom konaní odchylne od ustanovení uvedeného rokovacieho poriadku.
V prejednávanej veci predseda Súdneho dvora 14. júna 2021 po vypočutí sudcu spravodajcu a generálneho advokáta rozhodol o zamietnutí návrhu na prejednanie veci v skrátenom konaní, keďže dôvody uvedené vnútroštátnym sudcom nemohli preukázať, že v rámci tejto veci boli splnené podmienky definované v článku 105 ods. 1 rokovacieho poriadku.
Skrátené konanie totiž predstavuje procesný nástroj určený na riešenie mimoriadnej naliehavej situácie (pozri rozsudok z 21. decembra 2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, bod 37 a citovanú judikatúru). Samotný záujem osôb podliehajúcich súdnej právomoci, hoci je určite legitímny, na čo možno najrýchlejšom určení rozsahu práv, ktoré im vyplývajú z práva Únie, alebo samotné hospodárske záujmy, a to akokoľvek dôležité a legitímne, nie sú takej povahy, aby samy osebe odôvodnili použitie skráteného konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. novembra 2021, Energieversorgungscenter Dresden‑Wilschdorf, C‑938/19, EU:C:2021:908, body 43 a 45, ako aj citovanú judikatúru).

O prejudiciálnych otázkach
Svojimi dvoma prejudiciálnymi otázkami, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 7 ods. 2 nariadenia č. 655/2014 vykladať v tom zmysle, že súdne rozhodnutie, ktorým sa dlžníkovi ukladá povinnosť zaplatiť pokutu v prípade budúceho porušenia príkazu na zdržanie sa konania a ktoré teda nestanovuje s konečnou platnosťou výšku tejto pokuty, predstavuje rozhodnutie, ktorým sa vyžaduje, aby dlžník zaplatil veriteľovu pohľadávku v zmysle tohto ustanovenia, a tak veriteľ, ktorý navrhuje vydanie príkazu na zablokovanie, je oslobodený od povinnosti predložiť dostatočné dôkazy na presvedčenie tohto súdu, že jeho návrhu vo veci samej proti dlžníkovi sa pravdepodobne vyhovie.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s článkom 17 ods. 1 nariadenia č. 655/2014 súd, na ktorý bol podaný návrh na vydanie príkazu na zablokovanie, skúma, či sú splnené podmienky a požiadavky stanovené v tomto nariadení.
Podmienky vydania príkazu na zablokovanie sú stanovené v článku 7 nariadenia č. 655/2014. Prvý odsek tohto článku v spojení s jeho druhým odsekom v podstate stanovuje, že súd, na ktorý bol podaný návrh vo veci, vydá príkaz na zablokovanie, ak veriteľ, ktorý dosiahol vydanie rozhodnutia, súdneho zmieru alebo verejnej listiny, ktorými sa vyžaduje, aby dlžník zaplatil jeho pohľadávku, predloží dostatočné dôkazy na preukázanie toho, že je naliehavo potrebné prijať ochranné opatrenie. Ak veriteľ ešte nedosiahol vydanie takéhoto rozhodnutia, zmieru alebo úkonu, musí v súlade s druhým odsekom uvedeného článku predložiť dostatočné dôkazy nielen v súvislosti s naliehavosťou požadovaného opatrenia, ale aj pokiaľ ide o pravdepodobnosť, že sa vyhovie jeho návrhu vo veci samej proti dlžníkovi.
Okrem toho treba uviesť, že pojmy „rozhodnutie“ a „pohľadávka“ použité v článku 7 ods. 2 nariadenia č. 655/2014 sú definované v bodoch 5 a 8 článku 4 tohto nariadenia.
Pojem „pohľadávka“ je definovaný v článku 4 bode 5 nariadenia č. 655/2014 ako „nárok na splatenie konkrétnej peňažnej sumy, ktorá je splatná, alebo nárok na splatenie určiteľnej peňažnej sumy vyplývajúcej z transakcie alebo udalosti, ktorá sa už uskutočnila, pokiaľ sa takéhoto nároku možno domáhať na súde“.
Ak je teda možné využiť príkaz na zablokovanie na účely zabezpečenia už splatných pohľadávok, musí to tak byť aj v prípade pohľadávok, ktoré ešte nie sú splatné, pokiaľ vyplývajú z transakcie alebo udalosti, ku ktorým už došlo a ktorých výšku možno určiť pri ich predložení na súde na účely dosiahnutia uvedeného príkazu.
Medzi pohľadávky, ktoré ešte nie sú splatné a ktoré sú uvedené v článku 4 bode 5 nariadenia č. 655/2014, patria, ako sa uvádza v odôvodnení 12 tohto nariadenia, pohľadávky, ktoré súvisia s nárokmi z mimozmluvnej zodpovednosti, ako aj občianskoprávne nároky na náhradu škody či na uvedenie do pôvodného stavu, ktoré sa zakladajú na porušení právnej povinnosti, pričom na pohľadávku, vo vzťahu ku ktorej bolo vydané súdne rozhodnutie ukladajúce pokutu, o ktoré ide vo veci samej, sa takéto predpoklady nevzťahujú.
Ako totiž uviedol generálny advokát v bodoch 65 a 66 svojich návrhov, transakcia alebo udalosť, z ktorých vyplýva pohľadávka, ktorá ešte nie je splatná, uvedená v článku 4 bode 5 nariadenia č. 655/2014, musí predchádzať prijatiu rozhodnutia žiadajúceho od dlžníka zaplatenie pohľadávky, spomenutého v článku 7 ods. 2 tohto nariadenia, čo zjavne nie je prípad prejednávanej veci, keďže nesplnenie príkazu na zdržanie sa konania, ktoré môže viesť k zaplateniu pokuty, môže nastať až po vydaní súdneho rozhodnutia ukladajúceho pokutu.
Pojem „[rozhodnutie]“, ktorý je definovaný v článku 4 bode 8 nariadenia č. 655/2014 ako „každé rozhodnutie súdu členského štátu bez ohľadu na jeho označenie“ sa má vykladať v tom zmysle, že toto rozhodnutie musí byť vykonateľné [pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. novembra 2019, K.H.K. (Zablokovanie bankových účtov), C‑555/18, EU:C:2019:937, bod 44].
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba výraz „[rozhodnutie], ktorým sa vyžaduje, aby dlžník zaplatil veriteľovu pohľadávku“, použitý v článku 7 nariadenia č. 655/2014, chápať ako vykonateľné rozhodnutie ukladajúce dlžníkovi povinnosť zaplatiť určitú alebo určiteľnú sumu v čase prijatia tohto rozhodnutia.
Ako pritom v podstate uviedol generálny advokát v bodoch 62, 63 a 73 svojich návrhov, súdne rozhodnutie, ktorým sa stanovuje základná suma pokuty uloženej v prípade porušenia príkazu na zdržanie sa konania, za predpokladu, že toto rozhodnutie je vykonateľné, síce zahŕňa uloženie povinnosti zaplatiť sumu v teoreticky určiteľnej výške, toto rozhodnutie však nemôže obsahovať presnú výšku pohľadávky, ktorá sa má vymáhať, keďže táto suma závisí od budúcich udalostí, a teda nie je známa v čase prijatia súdneho rozhodnutia ukladajúceho túto pokutu.
Výraz „[rozhodnutie, ktorým] sa vyžaduje, aby dlžník zaplatil veriteľovu pohľadávku“, použitý v článku 7 ods. 2 nariadenia č. 655/2014, treba chápať v jeho kontexte s prihliadnutím na ustanovenia, ktoré predchádzajú tomuto článku 7 ods. 2, ako aj na ustanovenia, ktoré po ňom nasledujú.
Článok 6 nariadenia č. 655/2014 tak vo svojom odseku 3 výslovne stanovuje, že ak veriteľ už dosiahol vydanie rozhodnutia, právomoc „vydať príkaz na zablokovanie v súvislosti s pohľadávkou uvedenou v [rozhodnutí]“ majú súdy členského štátu, v ktorom bolo rozhodnutie vydané.
Rovnako v súlade s článkom 8 ods. 2 písm. g) bodom ii) nariadenia č. 655/2014 môže veriteľ požiadať o vydanie príkazu na zablokovanie vo vzťahu k „výške istiny uvedenej v [rozhodnutí…] alebo jej časti“.
Preto vzhľadom na to, že súdne rozhodnutie, ktorým sa účastníkovi konania ukladá povinnosť zaplatiť pokutu v prípade budúceho porušenia príkazu na zdržanie sa konania, neobsahuje presnú výšku pohľadávky, ktorá sa má vymáhať, nemôže toto rozhodnutie predstavovať „[rozhodnutie, ktorým] sa vyžaduje, aby dlžník zaplatil veriteľovu pohľadávku“ v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 655/2014, ktorým sa veriteľ zbavuje povinnosti predložiť dostatočné dôkazy na presvedčenie súdu, na ktorý bol podaný návrh na vydanie takéhoto príkazu, že jeho návrhu vo veci samej proti dlžníkovi sa pravdepodobne vyhovie.
Tento výklad potvrdzujú ciele nariadenia č. 655/2014, ktorého účelom je zaviesť na úrovni Európskej únie alternatívne konanie k ochranným opatreniam upraveným vnútroštátnym právom, ktoré prostredníctvom záväzných a priamo uplatniteľných ustanovení umožňuje účinne a rýchlo zablokovať finančné prostriedky vedené na bankových účtoch [pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. novembra 2019, K.H.K. (Zablokovanie bankových účtov), C‑555/18, EU:C:2019:937, body 31 a 32].
Cieľom článku 7 nariadenia č. 655/2014 v spojení s jeho odôvodnením 14 je totiž zaviesť spravodlivú rovnováhu medzi záujmami veriteľa a dlžníka vzhľadom na to, že stanovuje odlišné podmienky na vydanie európskeho príkazu na zablokovanie účtov v závislosti od toho, či už veriteľ dosiahol v členskom štáte pôvodu vydanie exekučného titulu, podľa ktorého je dlžník povinný zaplatiť pohľadávku. Konkrétne v prvom prípade musí veriteľ preukázať len naliehavú povahu opatrenia z dôvodu existencie bezprostredného nebezpečenstva, zatiaľ čo v druhom prípade musí tiež presvedčiť súd o
fumus boni iuris
[pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. novembra 2019, K.H.K. (Zablokovanie bankových účtov), C‑555/18, EU:C:2019:937, bod 40].
Ako zdôraznil generálny advokát v bode 75 a nasl. svojich návrhov, výklad článku 7 ods. 2 nariadenia č. 655/2014, podľa ktorého by uloženie povinnosti zaplatiť sumu v teoreticky určiteľnej výške, ale ktorej presná výška zostáva neistá, predstavovalo „[rozhodnutie],… ktorý[m] sa vyžaduje, aby dlžník zaplatil veriteľovu pohľadávku“ v zmysle uvedeného ustanovenia, by mohol narušiť rovnováhu uvedenú v bode 50 tohto rozsudku, ktorá spočíva  vo vyvažovaní, ako vyplýva z odôvodnenia 14 tohto nariadenia, záujmu veriteľa, ktorý sa snaží o dosiahnutie vydania európskeho príkazu na zablokovanie, a záujmu dlžníka, ktorý chce predísť akémukoľvek zneužitiu takéhoto príkazu.
V dôsledku toho je požiadavka, aby bola určená presná výška pohľadávky, ktorá sa má vymáhať, a teda aby bola pokuta vyčíslená pred doručením príkazu na zablokovanie, odôvodnená dodržaním primeranej rovnováhy, ktorá sa má zachovať medzi záujmami veriteľa a záujmami dlžníka.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že belgické právo sa vzhľadom na to, že v oblasti pokút uplatňuje ustanovenia prijaté po schválení Beneluxského dohovoru o jednotnom zákone o pokutách, podpísaného v Haagu 26. novembra 1973, odlišuje od pravidiel platných v ostatných členských štátoch.
Na nápravu týchto ťažkostí, ktoré môžu vyplývať z odlišností medzi právnymi úpravami členských štátov v súvislosti s touto otázkou, bolo do článku 43 Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32) vložené pravidlo, podľa ktorého „cudzie rozhodnutie, ktorým sa ukladá pokuta, je vykonateľné v členskom štáte, v ktorom sa o výkon žiada, len vtedy, ak výšku platby určili s konečnou platnosťou súdy [členského] štátu pôvodu“. Toto pravidlo bolo v rovnakom znení prebraté do článku 49 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov [rozhodnutí –
neoficiálny preklad
] v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42) a v súčasnosti sa v podstate nachádza v článku 55 nariadenia č. 1215/2012 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. septembra 2015, Bohez, C‑4/14, EU:C:2015:563, bod 56).
Nariadenie č. 655/2014 síce neobsahuje rovnocenné pravidlo týkajúce sa pokuty, nemožno však z toho vyvodiť, že zámerom normotvorcu Únie bolo vylúčiť pokuty z pôsobnosti tohto nariadenia. Článok 48 písm. b) uvedeného nariadenia totiž stanovuje, že týmto nariadením nie je dotknuté nariadenie č. 1215/2012. Okrem toho požiadavka, aby sa určila presná výška pohľadávky, ktorá sa má vymáhať, a aby sa vopred vyčíslila pokuta, je nielen v súlade s cieľom efektivity sledovaným nariadením č. 655/2014, ale je tiež v súlade s vyvažovaním záujmov, ku ktorému toto nariadenie pristupuje (pozri analogicky rozsudok z 9. septembra 2015, Bohez, C‑4/14, EU:C:2015:563, body 46 a 57).
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 7 ods. 2 nariadenia č. 655/2014 sa má vykladať v tom zmysle, že súdne rozhodnutie, ktorým sa dlžníkovi ukladá povinnosť zaplatiť pokutu v prípade budúceho porušenia príkazu na zdržanie sa konania a ktoré teda nestanovuje s konečnou platnosťou výšku tejto pokuty, nepredstavuje rozhodnutie, ktorým sa vyžaduje, aby uvedený dlžník zaplatil veriteľovu pohľadávku v zmysle tohto ustanovenia, a tak veriteľ, ktorý navrhuje vydanie príkazu na zablokovanie, nie je oslobodený od povinnosti predložiť dostatočné dôkazy na presvedčenie súdu, na ktorý bol podaný návrh na vydanie tohto príkazu, že jeho návrhu vo veci samej proti dlžníkovi sa pravdepodobne vyhovie.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 655/2014 z 15. mája 2014 o zavedení konania týkajúceho sa európskeho príkazu na zablokovanie účtov s cieľom uľahčiť cezhraničné vymáhanie pohľadávok v občianskych a obchodných veciach
sa má vykladať v tom zmysle, že:
súdne rozhodnutie, ktorým sa dlžníkovi ukladá povinnosť zaplatiť pokutu v prípade budúceho porušenia príkazu na zdržanie sa konania a ktoré teda nestanovuje s konečnou platnosťou výšku tejto pokuty, nepredstavuje rozhodnutie, ktorým sa vyžaduje, aby uvedený dlžník zaplatil veriteľovu pohľadávku, v zmysle tohto ustanovenia, a tak veriteľ, ktorý navrhuje vydanie európskeho príkazu na zablokovanie bankových účtov, nie je oslobodený od povinnosti predložiť dostatočné dôkazy na presvedčenie súdu, na ktorý bol podaný návrh na vydanie tohto príkazu, že jeho návrhu vo veci samej proti dlžníkovi sa pravdepodobne vyhovie.
Podpisy
*
Jazyk konania: francúzština.