CELEX: 62020CJ0217
Begäran om förhandsavgörande
Direktiv 2003/88/EG
Arbetstidens förläggning
Skydd av arbetstagares hälsa och säkerhet
Artikel 7.1
Rätt till årlig betald semester
Lönenivå
Sänkt lön på grund av arbetsoförmåga

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 7 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden (
EUT L 299, 2003, s. 9
).
Begäran har framställts i ett mål mellan klaganden i det nationella målet och Staatssecretaris van Financiën (statssekreterare med ministerlika befogenheter vid finansministeriet, Nederländerna) angående hur hög lön som klaganden har rätt till under årlig betald semester.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I skälen 2 och 4–6 i direktiv 2003/88 anges följande:
”(2)
I artikel 137 [EG] föreskrivs att gemenskapen skall understödja och komplettera medlemsstaternas verksamhet för att förbättra arbetsmiljön för att skydda arbetstagarnas hälsa och säkerhet. …
…
(4)
Arbetstagarnas säkerhet, hygien och hälsa på arbetsplatsen är ett mål som inte bör vara underkastat rent ekonomiska hänsyn.
(5)
Alla arbetstagare bör ha lämpliga viloperioder. …
(6)
Hänsyn bör tas till Internationella arbetsorganisationens (ILO) principer när det gäller arbetstidens förläggning, inklusive dem som avser nattarbete.”
I artikel 1, med rubriken ”Ändamål och räckvidd”, i direktiv 2003/88 föreskrivs följande:
”1.   I detta direktiv föreskrivs minimikrav på säkerhet och hälsa vid förläggningen av arbetstiden.
2.   Detta direktiv är tillämpligt på
a)
minimitider för … årlig semester …
…”
I artikel 7 med rubriken ”Årlig semester” i nämnda direktiv föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som behövs för att se till att varje arbetstagare får en årlig betald semester om minst fyra veckor i enlighet med vad som föreskrivs genom nationell lagstiftning eller praxis angående rätten till och beviljandet av en sådan semester.
2.   Den årliga semestern får inte utbytas mot kontant ersättning, utom då anställningen avslutas.”
Nederländsk rätt
Enligt artikel 22.1 i Algemeen Rijksambtenarenreglement (allmänna tjänsteföreskrifter för statstjänstemän), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad ARAR), har tjänstemän rätt till årlig semester med bibehållen full lön.
I artikel 37 ARAR föreskrivs följande:
”1.   Vid arbetsoförmåga på grund av sjukdom har tjänstemannen rätt till bibehållen full lön under en period av 52 veckor. Om arbetsoförmågan kvarstår vid utgången av den perioden, har vederbörande därefter rätt att till utbetalning av 70 procent av lönen.
…
5.   Utan hinder av punkt 1 har tjänstemannen, efter den 52-veckorsperiod som avses i punkt 1, rätt till bibehållen full lön för det antal timmar under vilka vederbörande har arbetat eller skulle ha arbetat om vederbörande hade erbjudits ett lämpligt arbete.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Klaganden i det nationella målet är anställd vid Belastingdienst (skattemyndigheten, Nederländerna). Sedan den 24 november 2015 har klaganden varit långtidssjukskriven på deltid och deltar i ett program för återanpassning till arbetslivet.
I enlighet med artikel 37.1 ARAR uppbar klaganden i det nationella målet full lön under det första året av arbetsoförmåga, det vill säga till och med den 24 november 2016, och därefter 70 procent av lönen. Klaganden fick emellertid, med tillämpning av artikel 37.5 ARAR, full lön för de timmar då han ansågs vara arbetsför.
Under sin årliga semester, som klaganden i det nationella målet tog ut mellan den 25 juli och den 17 augusti 2017, erhöll han en lön motsvarande den lön som han hade erhållit sedan den 24 november 2016, det vill säga 70 procent av lönen för de timmar han var arbetsoförmögen och 100 procent av lönen för de timmar han ansågs vara arbetsför.
I ett klagomål till statssekreteraren med ministerlika befogenheter vid finansministeriet invände klaganden i det nationella målet mot storleken på lönen och gjorde gällande att han under denna ledighet borde ha erhållit full lön. Nämnda statssekreterare avslog detta klagomål genom beslut av den 13 oktober 2017, varpå klaganden i det nationella målet överklagade detta beslut till Rechtbank Overijssel (Domstolen i Overijssel, Nederländerna), som är den hänskjutande domstolen.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att enligt artikel 22.1 ARAR har tjänstemän rätt till årlig betald semester med bibehållen ”full lön”. Den hänskjutande domstolen anser att begreppet ”full lön” hänför sig till den lön som man har rätt till under den arbetsperiod som föregår den period under vilken den årliga semestern tas ut (nedan kallad referensperioden), det vill säga, i förevarande fall, den lön som avses i punkt 10 i förevarande dom. Det synsätt som statssekreteraren med ministerlika befogenheter vid finansministeriet företräder är följaktligen förenligt med den nationella lagstiftningen.
Den hänskjutande domstolen har dessutom påpekat att även om det i direktiv 2003/88 föreskrivs en rätt till årlig betald semester om minst fyra veckor, även vid total arbetsoförmåga, innehåller direktivet inte några uppgifter om storleken på den lön som ska utgå under denna årliga semester.
Samma domstol har erinrat om att EU-domstolen i dom av den 16 mars 2006, Robinson-Steele m.fl. (
C‑131/04 och C‑257/04
,
EU:C:2006:177
), och dom av den 20 januari 2009, Schultz-Hoff m.fl. (
C‑350/06 och C‑520/06
,
EU:C:2009:18
), fann att arbetstagaren under sin årliga semester ska få ”ordinarie” lön. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende angett att den lön som klaganden i det nationella målet uppbar under sin årliga semester är densamma som den som han uppbar under referensperioden.
Den hänskjutande domstolen har emellertid även angett att EU-domstolen i punkt 25 i domen av den 20 januari 2009, Schultz-Hoff m.fl. (
C‑350/06 och C‑520/06
,
EU:C:2009:18
), preciserade att syftet med rätten till årlig semester inte är detsamma som syftet med rätten till sjukledighet.
Med hänsyn till det övervägandet vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida den berörda arbetstagarens rätt till årlig betald semester påverkas av den omständigheten att man vid fastställandet av storleken på den lön som ska betalas ut under en period av årlig betald semester beaktar den sänkning av lönen som följer av arbetstagarens arbetsoförmåga.
Mot denna bakgrund beslutade Rechtbank Overijssel (Domstolen i Overijssel) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 7.1 i [direktiv 2003/88] tolkas så, att en arbetstagare inte förlorar sin lön, eller en del av sin lön, på grund av utövandet av sin rätt till årlig semester? Eller ska denna bestämmelse tolkas så, att arbetstagaren fortfarande har rätt till lön under utövandet av sin rätt till årlig semester, oavsett orsaken till att vederbörande inte arbetar under semestern?
2)
Ska artikel 7.1 i [direktiv 2003/88] tolkas så, att den utgör hinder för nationella bestämmelser och nationell praxis enligt vilka en arbetstagare, som är arbetsoförmögen på grund av sjukdom, under sin årliga semester ska uppbära lön på samma nivå som omedelbart innan semesterledigheten inleddes, även om denna lön på grund av långvarig arbetsoförmåga är lägre än lönen vid full arbetsförmåga?
3)
Ska varje arbetstagares rätt till årlig betald semester enligt artikel 7 i [direktiv 2003/88] och EU-domstolens fasta praxis tolkas så, att en sänkning av lönen under semester som tas ut under en period då arbetstagaren är arbetsoförmögen strider mot denna rätt?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den hänskjutande domstolen har ställt sina frågor, som ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida artikel 7.1 i direktiv 2003/88 ska tolkas så, att den utgör hinder för nationella bestämmelser och nationell praxis enligt vilka – när en arbetstagare som är arbetsoförmögen på grund av sjukdom utövar sin rätt till årlig betald semester – sänkningen till följd av arbetsoförmåga av den lön som vederbörande har uppburit under den arbetsperiod som föregår referensperioden, beaktas vid fastställandet av den lön som ska utbetalas under den årliga betalda semestern.
Det ska härvidlag för det första erinras om att det följer av ordalydelsen i artikel 7.1 i direktiv 2003/88 att varje arbetstagare har rätt till årlig betald semester om minst fyra veckor. Denna rätt ska betraktas som en princip av särskild betydelse i unionens sociallagstiftning, varvid de behöriga nationella myndigheternas genomförande av denna princip endast får ske inom de gränser som uttryckligen uppställs i direktiv 2003/88 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juni 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria och Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 och C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det andra ska det påpekas att medan rätten till årlig betald semester föreskrivs i artikel 7.1 i direktiv 2003/88, syftar bestämmelserna i direktivet, såsom framgår av skäl 4 i detsamma, till att förbättra arbetstagarnas säkerhet, hygien och hälsa på arbetsplatsen.
I skäl 5 i direktivet preciseras dessutom att ”[a]lla arbetstagare bör ha lämpliga viloperioder”.
I artikel 1 i direktivet anges följaktligen att det i direktivet fastställs minimikrav på säkerhet och hälsa vid förläggningen av arbetstiden och att direktivet bland annat ska tillämpas på minimitider för årlig semester.
Mot bakgrund av dessa ändamål är det utrett att rätten till årlig semester som slås fast i artikel 7 i direktiv 2003/88 har ett dubbelt syfte: att ge arbetstagaren möjlighet att dels vila sig från de arbetsuppgifter som följer av anställningsavtalet, dels förfoga över en period för avkoppling och rekreation (dom av den 25 juni 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria och Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 och C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, punkt
och där angiven rättspraxis).
En arbetstagare ska normalt sett kunna få åtnjuta faktisk vila i syfte att säkerställa ett effektivt skydd av dennes säkerhet och hälsa (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 januari 2009, Schultz-Hoff m.fl.,
C‑350/06 och C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, punkt
).
Syftet med den rätt till årlig betald semester som föreskrivs i artikel 7.1 i direktiv 2003/88, som skiljer denna ledighet från andra typer av ledighet som har andra syften, såsom rätten till sjukledighet som syftar till att göra det möjligt för arbetstagaren att tillfriskna från en sjukdom (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 juni 2016, Sobczyszyn,
C‑178/15
,
EU:C:2016:502
, punkt
), utgår från antagandet att arbetstagaren faktiskt har arbetat under referensperioden. Målsättningen att ge arbetstagaren möjlighet att komma i åtnjutande av en period för vila, avkoppling och rekreation för att säkerställa skydd för dennes säkerhet och hälsa, förutsätter nämligen att arbetstagaren dessförinnan har bedrivit en verksamhet som motiverar rätten till en sådan period. Följaktligen ska rätten till årlig betald semester i princip beräknas utifrån de perioder av faktiskt arbete som fullgjorts enligt anställningsavtalet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juni 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria och Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 och C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det tredje har EU-domstolen i detta sammanhang preciserat att uttrycket ”årlig betald semester”, som förekommer i artikel 7.1 i direktiv 2003/88, innebär att lön måste utgå under hela den årliga semestern i den mening som avses i direktivet. Arbetstagaren ska med andra ord få ordinarie lön under denna viloperiod (dom av den 13 december 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Arbetstagaren ska nämligen under sin semester lönemässigt befinna sig i en motsvarande situation som under de perioder han eller hon arbetar (dom av den 13 december 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Även om strukturen av en arbetstagares ordinarie lön, som sådan, omfattas av de bestämmelser och den praxis som regleras i medlemsstaternas rätt, har den inte någon inverkan på arbetstagarnas rätt att under sin vilo- och rekreationsperiod åtnjuta ekonomiska villkor som är jämförbara med dem som rör utförandet av arbetet (dom av den 13 december 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Dessutom ska det framhållas att i vissa specifika situationer där arbetstagaren är oförmögen att utföra sina arbetsuppgifter kan inte en medlemsstat som villkor för rätt till årlig betald semester uppställa som krav att arbetstagarna faktiskt måste ha arbetat (dom av den 25 juni 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria och Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 och C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Detta gäller bland annat arbetstagare som är frånvarande från arbetet på grund av sjukskrivning under referensperioden. Det framgår nämligen av domstolens praxis att med avseende på rätten till årlig betald semester likställs dessa arbetstagare med dem som faktiskt har arbetat under denna period (dom av den 25 juni 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria och Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 och C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen har i detta avseende funnit att arbetsoförmåga till följd av sjukdom i princip inte kan förutses och är oberoende av arbetstagarens vilja. Detta följer även av Internationella arbetsorganisationens konvention nr 132 av den 24 juni 1970 om semester, i ändrad lydelse, och de principer som stadgas i denna konvention ska enligt skäl 6 i direktiv 2003/88 beaktas vid tolkningen av direktivet. Enligt artikel 5.4 i nämnda konvention ska frånvaro på grund av sjukdom anses utgöra frånvaro från arbetet ”av sådana skäl, varöver arbetstagaren ej råder” som ska ”räknas in i tjänstetiden” (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 oktober 2018, Dicu,
C‑12/17
,
EU:C:2018:799
, punkt
).
Härav följer att en arbetstagares rätt till det minsta antalet betalda semesterdagar per år som föreskrivs i unionsrätten enligt ovannämnda rättspraxis inte får begränsas av det skälet att denna arbetstagare inte har kunnat uppfylla sin arbetsplikt under referensperioden på grund av sjukdom (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juni 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria och Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 och C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen har således slagit fast att rätten till ordinarie lön under den årliga betalda semesterperioden syftar till att göra det möjligt för arbetstagaren att faktiskt ta ut de semesterdagar som han eller hon har rätt till. Om den ersättning som utbetalas med avseende på årlig betald semester enligt artikel 7.1 i direktiv 2003/88 är lägre än den ordinarie lön som arbetstagaren erhåller under perioder av faktiskt arbete, uppstår risken att arbetstagaren förleds att inte ta ut sin årliga betalda semester (dom av den 13 december 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, punkt
).
I förevarande fall är det utrett att enligt de nationella bestämmelser och den nationella praxis som är tillämpliga i det nationella målet uppgår den lön som utbetalats till klaganden i det nationella målet under hans årliga betalda semester till samma belopp som det som han uppbar under referensperioden. Den nederländska regeringen har i sitt skriftliga yttrande till domstolen dragit slutsatsen att klaganden i det nationella målet under den årliga semestern således befann sig i en ekonomisk situation som var jämförbar med den som han befann sig i under referensperioden.
Det har visserligen inte bestritts att klaganden i det nationella målet under perioden för årlig semester omfattades av ekonomiska villkor som var jämförbara med dem som gäller under dessa arbetsperioder, i den mening som avses i den rättspraxis som det erinrats om i punkt 27 i förevarande dom.
Det ska emellertid för det första konstateras att nationell lagstiftning eller nationell praxis enligt vilka den lön som en arbetstagare uppbär under sin årliga betalda semester är densamma som den som betalades ut till vederbörande under referensperioden, utan att det tas hänsyn till att denna lön har sänkts med anledning av arbetsoförmåga på grund av sjukdom, i huvudsak innebär att rätten till årlig betald semester enligt direktiv 2003/88 villkoras av att arbetstagaren har arbetat heltid under denna period.
För det andra och såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 31 i sitt förslag till avgörande, innebär det förhållandet att en arbetstagare som utövar sin rätt till årlig betald semester får en högre eller lägre lön beroende på om vederbörande är arbetsoförmögen eller inte vid utövandet av denna rätt, att rättighetens värde beror på när rättigheten utövas.
För det tredje ska det framhållas att även om klaganden i det nationella målet, såsom den nederländska regeringen har påpekat, under sin årliga betalda semester har uppburit lön som motsvarar den som betalades ut till honom under referensperioden, är denna lön inte desto mindre lägre än den som han skulle ha erhållit om han inte hade varit arbetsoförmögen på grund av sjukdom under denna period.
Såsom framgår av den rättspraxis som det erinrats om i punkterna 25 och 30 i förevarande dom ska – då arbetsoförmåga till följd av sjukdom i princip inte kan förutses och är oberoende av arbetstagarens vilja – de arbetstagare som är sjukskrivna under referensperioden, med avseende på rätten till årlig betald semester, likställas med dem som faktiskt har arbetat under denna period. Således ska rätten till årlig betald semester i ett sådant fall i princip fastställas på grundval av de perioder av faktiskt arbete som fullgjorts enligt anställningsavtalet, utan hänsyn till den omständigheten att denna lön har sänkts med anledning av arbetsoförmåga på grund av sjukdom.
Med hänsyn till syftet med årlig betald semester, såsom det erinrats om i punkt 25 i förevarande dom, kan dessutom den omständigheten att orsaken till arbetsoförmågan består under arbetstagarens årliga betalda semester inte påverka dennes rätt till en lön som inte har sänkts under denna semester.
Av det anförda följer att tolkningsfrågorna ska besvaras enligt följande. Artikel 7.1 i direktiv 2003/88 ska tolkas så, att den utgör hinder för nationella bestämmelser och nationell praxis enligt vilka – när en arbetstagare som är arbetsoförmögen på grund av sjukdom utövar sin rätt till årlig betald semester – sänkningen till följd av arbetsoförmåga av den lön som vederbörande har uppburit under referensperioden, beaktas vid fastställelsen av den lön som ska utbetalas under den årliga betalda semestern.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

Artikel 7.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/88/EG av den 4 november 2003 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden ska tolkas så, att den utgör hinder för nationella bestämmelser och nationell praxis enligt vilka – när en arbetstagare som är arbetsoförmögen på grund av sjukdom utövar sin rätt till årlig betald semester – nedsättningen till följd av arbetsoförmåga av den lön som vederbörande har uppburit under den arbetsperiod som föregår den period som är föremål för ansökan om årlig semester, beaktas vid fastställelsen av den lön som ska utbetalas under den årliga betalda semestern.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.