CELEX: 62018CJ0255
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Smernica 2014/59/EÚ
Ozdravenie a riešenie krízových situácií úverových inštitúcií
Vnútroštátne mechanizmy financovania
Orgán pre riešenie krízových situácií
Štátny fond
Články 103 a 104
Povinnosť uhradiť príspevok
Príspevky ex ante a mimoriadne príspevky ex post
Výpočet
Oneskorené prebratie smernice
Delegované nariadenie (EÚ) 2015/63
Články 12 a 14
Pojem ‚zmena štatútu‘
Vplyv na povinnosť uhradiť príspevok

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ z 15. mája 2014, ktorou sa stanovuje rámec pre ozdravenie a riešenie krízových situácií úverových inštitúcií a investičných spoločností a ktorou sa mení smernica Rady 82/891/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EÚ, 2012/30/EÚ a 2013/36/EÚ a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 a (EÚ) č. 648/2012 (
Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 190
), a delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2015/63 z 21. októbra 2014, ktorým sa dopĺňa smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ, pokiaľ ide o príspevky
ex ante
do mechanizmov financovania riešenia krízových situácií (
Ú. v. EÚ L 11, 2015, s. 44
).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi State Street Bank International GmbH (ďalej len „SSBI“) a Banca d’Italia, ktorý sa týka úhrady príspevkov do vnútroštátneho fondu na riešenie krízových situácií v Taliansku.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2014/59
Odôvodnenia 103 až 105 smernice 2014/59 znejú takto:
„(103)
… Bez ohľadu na úlohu centrálnych bánk pri poskytovaní likvidity finančnému systému aj v časoch vysokej záťaže je dôležité, aby členské štáty stanovili mechanizmy financovania, ktoré zabránia tomu, aby sa finančné prostriedky potrebné na takéto účely čerpali z vnútroštátnych rozpočtov. Práve finančný sektor ako celok by mal financovať stabilizáciu finančného systému.
(104)
Všeobecne platí, že členské štáty by mali zriadiť svoje vnútroštátne mechanizmy financovania prostredníctvom fondov, ktorý by bol ovládané orgánmi pre riešenie krízových situácií a využívané na účely stanovené v tejto smernici. …
(105)
V zásade by mali príspevky pochádzať z príslušného sektora, a to nezávisle od akéhokoľvek riešenia krízovej situácie, ktorému by mali predchádzať. Keď predchádzajúce finančné prostriedky nestačia na pokrytie strát alebo nákladov vzniknutých používaním mechanizmov financovania, mali by sa vyzberať ďalšie príspevky, ktorými sa pokryjú dodatočné náklady alebo straty.“
Článok 100 ods. 1, 4 a 5 uvedenej smernice stanovuje:
„1.   Členské štáty zriadia jeden alebo viaceré mechanizmy financovania s cieľom zabezpečiť, aby orgán pre riešenie krízových situácií účinne uplatňoval nástroje na riešenie krízových situácií a príslušné právomoci.
…
4.   Na účely odseku 3 by mechanizmy financovania mali zahŕňať najmä právomoc:
a)
zvýšiť príspevky
ex ante
uvedené v článku 103 s cieľom dosiahnuť cieľovú úroveň bližšie určenú v článku 102;
b)
zvýšiť mimoriadne príspevky
ex post
uvedené v článku 104, ak príspevky uvedené v písmene a) sú nedostatočné, a
c)
právomoc uzavrieť zmluvy o pôžičkách a iných formách podpory podľa článku 105.
5.   Okrem prípadu, keď je to umožnené podľa odseku 6, každý členský štát zriadi svoje vnútroštátne mechanizmy financovania na účely stanovené v článku 101 ods. 1 prostredníctvom fondu, ktorého použitie môže byť aktivované orgánom pre riešenie krízových situácií príslušného členského štátu.“
Článok 102 ods. 1 tej istej smernice stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby do 31. decembra 2024 dostupné finančné prostriedky v ich mechanizmoch financovania dosiahli prinajmenšom 1 % sumy krytých vkladov všetkých inštitúcií povolených na ich území. Členské štáty môžu stanoviť cieľové úrovne presahujúce túto sumu.“
Pod názvom „Príspevky
ex ante
“ článok 103 smernice 2014/59 stanovuje:
„1.   Členské štáty s cieľom dosiahnuť cieľovú úroveň bližšie určenú v článku 102 zabezpečia, aby sa príspevky od inštitúcií povolených na ich území vrátane pobočiek z Únie získavali prinajmenšom raz za rok.
…
4.   Členské štáty zabezpečia, aby bola povinnosť platiť príspevky podľa tohto článku vynútiteľná na základe vnútroštátnych právnych predpisov a aby sa splatné príspevky v plnej miere uhradili.
Členské štáty stanovia primerané regulačné a účtovné povinnosti, ako aj povinnosti v oblasti vykazovania a iné povinnosti s cieľom zabezpečiť, aby sa splatné príspevky v plnej miere uhradili. Členské štáty zabezpečia opatrenia na riadne overenie správnej úhrady príspevkov. …
5.   Sumy získané v súlade s týmto článkom sa použijú iba na účely bližšie určené v článku 101 ods. 1.
…
7.   Komisia je oprávnená prijímať delegované akty v súlade s článkom 115 s cieľom bližšie určiť koncepciu prispôsobovania príspevkov úmerne k rizikovému profilu inštitúcií podľa odseku 2 tohto článku…
…
8.   Komisia je v súlade s článkom 115 splnomocnená prijať delegované akty…
…“
Podľa článku 104 tejto smernice:
„1.   Ak dostupné finančné prostriedky nestačia na pokrytie strát, nákladov a iných výdavkov, ktoré vznikli použitím mechanizmov financovania, členské štáty zabezpečia, aby sa od inštitúcií povolených a ich území získali mimoriadne príspevky
ex post
, ktoré pokryjú ďalšie potrebné sumy. Tieto mimoriadne príspevky
ex post
sa rozdelia medzi inštitúcie v súlade s pravidlami stanovenými v článku 103 ods. 2.
…
2.   Článok 103 ods. 4 až 8 sa uplatňuje na príspevky získané podľa tohto článku.
…“
Článok 130 ods. 1 uvedenej smernice znie takto:
„Členské štáty do 31. decembra 2014 uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a administratívne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou. Komisii bezodkladne oznámia znenie týchto ustanovení.
Členské štáty uplatňujú tieto opatrenia od 1. januára 2015.
…“
Delegované nariadenie 2015/63
Článok 4 tohto delegovaného nariadenia stanovuje:
„1.   Orgány pre riešenie krízových situácií určujú ročné príspevky, ktoré má uhrádzať každá inštitúcia, pomerne k jej rizikovému profilu na základe informácií, ktoré poskytla inštitúcia, v súlade s článkom 14 a pomocou metodiky stanovenej v tomto oddiele.
2.   Orgán pre riešenie krízových situácií určuje ročný príspevok uvedený v odseku 1 na základe ročnej cieľovej úrovne mechanizmu financovania riešenia krízových situácií, a to zohľadnením cieľovej úrovne, ktorá sa má dosiahnuť do 31. decembra 2024 v súlade s odsekom 1 článku 102 smernice 2014/59/EÚ, a na základe priemernej výšky krytých vkladov v predchádzajúcom roku, vypočítavanej každý štvrťrok, všetkých inštitúcií povolených na jeho území.“
Pod názvom „Nové inštitúcie pod dohľadom alebo zmena štatútu“ článok 12 uvedeného nariadenia stanovuje:
„1.   Ak je inštitúcia inštitúciou, nad ktorou sa novo vykonáva dohľad len počas určitej časti príspevkového obdobia, čiastočný príspevok sa určuje uplatnením metodiky stanovenej v oddiele 3 na hodnotu jej ročného príspevku vypočítaného za nasledujúce príspevkové obdobie odkazom na počet plných mesiacov príspevkového obdobia, počas ktorých sa nad inštitúciou vykonáva dohľad.
2.   Zmena štatútu inštitúcie (vrátane malých inštitúcií) počas príspevkového obdobia nemá vplyv na ročný príspevok, ktorý sa má v danom roku uhradiť.“
Článok 14 ods. 1 toho istého nariadenia stanovuje:
„1.   Inštitúcie predkladajú orgánu pre riešenie krízových situácií poslednú schválenú ročnú účtovnú závierku, ktorá je k dispozícii pred 31. decembrom roka predchádzajúceho príspevkovému obdobiu, spolu so stanoviskom štatutárneho audítora alebo audítorskej spoločnosti v súlade s článkom 32 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/34/EÚ [z 26. júna 2013 o ročných účtovných závierkach, konsolidovaných účtovných závierkach a súvisiacich správach určitých druhov podnikov, ktorou sa mení smernica Európskeho parlamentu a Rady 2006/43/ES a zrušujú smernice Rady 78/660/EHS a 83/349/EHS (
Ú. v. EÚ L 182, 2013, s. 19
)].“
Článok 20 ods. 1 až 4 delegovaného nariadenia 2015/63 stanovuje:
„1.   … Odchylne od článku 13 ods. 1, pokiaľ ide o príspevky, ktoré sa majú uhradiť v roku 2015, orgány pre riešenie krízových situácií najneskôr do 30. novembra 2015 informujú každú inštitúciu o svojom rozhodnutí, ktorým sa stanovuje ročný príspevok, ktorý majú inštitúcie uhrádzať.
2.   Odchylne od článku 13 ods. 4 a pokiaľ ide o príspevky, ktoré sa majú uhradiť v roku 2015, výška splatná podľa rozhodnutia uvedeného v článku 13 ods. 3 sa uhrádza do 31. decembra 2015.
3.   Odchylne od článku 14 ods. 4 a pokiaľ ide o informácie, ktoré sa majú predložiť orgánu pre riešenie krízových situácií v roku 2015, informácie podľa uvedeného odseku sa predkladajú najneskôr do 1. septembra 2015.
4.   Odchylne od článku 16 ods. 1, systémy ochrany vkladov predkladajú orgánu pre riešenie krízových situácií do 1. septembra 2015 informáciu o výške krytých vkladov k 31. júlu 2015.“
Z článku 21 tohto nariadenia vyplýva, že toto nariadenie sa uplatňuje od 1. januára 2015.
Talianske právo
Článok 78 legislatívneho dekrétu č. 180/2015 zo 16. novembra 2015, ktorým sa do vnútroštátneho práva preberá smernica 2014/59 (GURI č. 267 zo 16. novembra 2015), stanovuje:
„Na umožnenie dosiahnutia cieľov riešenia krízových situácií sa v rámci Banca d’Italia zriadi jeden alebo viacero fondov na riešenie krízových situácií…“
Článok 81 tohto dekrétu znie takto:
„1.   Celková finančná dotácia fondov na riešenie krízových situácií najneskôr do 31. decembra 2024 sa rovná 1 percentu krytých vkladov ku dňu zostavenia poslednej ročnej účtovnej závierky subjektov, ktoré sú povinné platiť príspevky, schválenej týmito subjektmi. …
2.   Na dosiahnutie úrovne uvedenej v odseku 1 sa príspevky vypočítajú a vyberú každoročne čo najrovnomernejším spôsobom rozloženým v čase v súlade s článkom 82, pričom zároveň sa taktiež zohľadní možný procyklický vplyv, spôsobený úhradou príspevkov, na finančnú pozíciu subjektov majúcich povinnosť uhrádzať príspevky.“
Článok 82 ods. 1 uvedeného dekrétu stanovuje:
„Banky so sídlom v Taliansku a talianske pobočky bánk z krajín mimo Únie uhrádzajú pravidelné príspevky do fondov na riešenie krízových situácií každoročne vo výške, ktorú určí Banca d’Italia v súlade s rozhodnutím Európskej komisie podľa článku 103 ods. 7 smernice 2014/59.“
Článok 83 ods. 1 toho istého dekrétu stanovuje:
„Ak finančná dotácia nepostačí na financovanie opatrení uvedených v článku 79 ods. 1, banky so sídlom v Taliansku a talianske pobočky bánk z krajín mimo Únie uhradia do fondov na riešenie krízových situácií mimoriadne príspevky na pokrytie ďalších nákladov vo výške, ktorú určí Banca d’Italia.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
SSBI je bankou so sídlom v Nemecku.
Do 5. júla 2015 vykonávala svoje činnosti v Taliansku prostredníctvom State Street Bank SpA (ďalej len „SSB Taliansko“).
Od 6. júla 2015 po zlúčení pokračovala SSBI, s ktorou sa SSB Taliansko zlúčila, vo výkone jej činnosti na talianskom území prostredníctvom pobočky.
V priebehu rokov 2015 a 2016 Banca d’Italia ako orgán pre riešenie krízových situácií požiadala SSBI, pokiaľ ide o rok 2015, o úhradu príspevkov
ex ante
(ďalej len „pravidelné príspevky“) a mimoriadnych príspevkov
ex post
(ďalej len „mimoriadne príspevky“). Konkrétnejšie oznámeniami z 23. a 26. novembra 2015, ako aj z 1. apríla a 25. mája 2016, Banca d’Italia požiadala SSBI o zaplatenie sumy 1275606 eur z titulu pravidelných príspevkov a sumy 3826819 eur z titulu mimoriadnych príspevkov.
SSBI podala na vnútroštátny súd žalobu o neplatnosť proti týmto aktom, pričom namietala tak úhradu pravidelného príspevku, ako aj úhradu mimoriadneho príspevku.
Na podporu svojej žaloby uviedla niekoľko tvrdení, a to najmä tvrdenie, podľa ktorého vykonávala svoje činnosti na talianskom území len prostredníctvom pobočky, keď jej bola uložená povinnosť vykonať úhradu uvedených príspevkov, a že preto sa na ňu nemôže vzťahovať povinnosť platiť príspevok v Taliansku, ale v Nemecku.
Navyše SSBI najmä uviedla, že k zriadeniu nezávislého orgánu, prostredníctvom ktorého Banca d’Italia vykonáva svoju úlohu orgánu pre riešenie krízových situácií, a to 22. septembra 2015, ako aj k vytvoreniu talianskeho fondu na riešenie krízových situácií 18. novembra 2015, došlo po uvedenom zlúčení, takže spoločnosti SSBI nemohla byť uložená žiadna povinnosť uhradiť príspevok.
Podľa nej jej povinnosť uhradiť príspevok do talianskeho fondu na riešenie krízových situácií nevyplýva ani z článku 12 ods. 2 delegovaného nariadenia 2015/63. Navyše ustanovenia článku 20 ods. 4 tohto nariadenia podporujú jej názor v tom zmysle, že referenčným základom orgánu pre riešenie krízových situácií musí byť postavenie spoločnosti SSBI nie k 31. decembru 2014, ale k 31. júlu 2015.
Delegované nariadenie 2015/63 sa teda na túto spoločnosť v období od 1. januára do 5. júla 2015 nevzťahovalo, čo má za následok neexistenciu akejkoľvek jej povinnosti uhradiť príspevky.
Subsidiárne SSBI dospela k záveru, že môže podliehať len povinnosti uhradiť pravidelné príspevky zodpovedajúce obdobiu, počas ktorého SSB Taliansko vykonávala svoje činnosti v Taliansku.
Banca d’Italia odmietla tvrdenia spoločnosti SSBI, pričom potvrdila povinnosť tejto spoločnosti uhradiť príspevok. Uviedla najmä, že nemecký orgán pre riešenie krízových situácií nemohol prihliadnuť na zlúčenie, ktorého predmetom bola SSB Taliansko, a že na rozdiel od toho, čo tvrdí SSBI, neexistencia povinnosti uhradiť príspevok v Taliansku by viedla k tomu, že SSBI by unikla povinnosti uhradiť príspevok tak v Taliansku, ako aj v Nemecku.
Banca d’Italia tak v prejednávanej veci potvrdila uplatnenie článku 12 ods. 2 delegovaného nariadenia 2015/63, keďže príspevok do talianskeho fondu na riešenie krízových situácií zaťažuje všetky banky so sídlom v Taliansku, ako aj okrem iného všetky pobočky bánk z krajín mimo Európskej únie k tomuto dňu.
Za týchto podmienok Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre Lazio, Taliansko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Spadá medzi ‚zmeny štatútu‘, ktoré podľa článku 12 [delegovaného nariadenia] nemajú vplyv na povinnosť uhradiť príspevok, tiež zlúčenie inštitúcie, nad ktorou predtým vykonával dohľad národný orgán pre riešenie krízových situácií, s materskou spoločnosťou so sídlom v inom členskom štáte, ku ktorému došlo v príspevkovom období, a uplatní sa uvedené pravidlo aj v prípade, keď k zlúčeniu a následnému zániku došlo v roku 2015, teda v čase, keď členský štát ešte formálne nezriadil orgán pre riešenie krízových situácií a štátny fond a príspevky ešte neboli vypočítané?
2.
Majú sa článok 12 v spojení s článkom 14 [delegovaného nariadenia] a články 103 a 104 smernice 2014/59 vykladať v tom zmysle, že inštitúcia je povinná uhradiť celý príspevok za daný rok a nie jeho pomernú časť podľa mesiacov, keď podliehala dohľadu orgánu pre riešenie krízových situácií prvého členského štátu, obdobne ako je to stanovené pre inštitúciu, nad ktorou sa ‚novo vykonáva dohľad‘ podľa článku 12 ods. 1 [delegovaného nariadenia], aj v prípade zlúčenia s materskou spoločnosťou so sídlom v inom členskom štáte v priebehu príspevkového roka?
3.
Uplatňujú sa v zmysle smernice 2014/59, [delegovaného nariadenia] a zásad, ktoré upravujú systém opatrení na riešenie krízových situácií bánk, pravidlá stanovené pre pravidelný príspevok, najmä článok 12 ods. 2 [delegovaného nariadenia], aj na mimoriadny príspevok, pokiaľ ide o okamih určenia subjektov, ktoré sú povinné uhrádzať príspevok, a výšku príspevku, s prihliadnutím na jeho povahu a podmienky jeho uloženia?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej časti prvej otázky a o druhej otázke
Prvou časťou svojej prvej otázky a svojou druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má pojem „zmena štatútu“ v zmysle článku 12 ods. 2 delegovaného nariadenia 2015/63 vykladať v tom zmysle, že zahŕňa takú operáciu, o akú ide vo veci samej, v súvislosti s ktorou inštitúcia, ktorá predtým podliehala dohľadu vnútroštátneho orgánu pre riešenie krízových situácií, prestane byť počas príspevkového obdobia pod dohľadom tohto orgánu v nadväznosti na cezhraničné zlúčenie s jej materskou spoločnosťou, a či je v dôsledku toho táto operácia irelevantná, pokiaľ ide o povinnosť inštitúcie uhradiť všetky pravidelné príspevky splatné za príslušný príspevkový rok.
V tejto súvislosti treba na jednej strane uviesť, že podľa ustálenej judikatúry z požiadavky jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje nijaký výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah pôsobnosti, si v zásade vyžaduje autonómny a jednotný výklad v celej Únii (rozsudok z 11. apríla 2019, Tarola,
C‑483/17
,
EU:C:2019:309
, bod
a citovaná judikatúra).
Článok 12 ods. 2 delegovaného nariadenia 2015/63 neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov určiť zmysel a dosah pojmu „zmena štatútu“. Uvedený pojem sa musí na účely uplatňovania uvedeného delegovaného nariadenia považovať za samostatný pojem práva Únie, ktorý sa má vykladať jednotne na území všetkých členských štátov.
Na druhej strane je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je pri výklade ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť jeho znenie, kontext, do ktorého je vložený, ako aj cieľ, ktorý sleduje [pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. mája 2019, PF (Generálna prokuratúra Litvy),
C‑509/18
,
EU:C:2019:457
, bod
].
Pokiaľ ide po prvé o doslovný výklad pojmu „zmena štatútu“ v zmysle článku 12 ods. 2 delegovaného nariadenia 2015/63, je potrebné zdôrazniť, že tento výraz môže zahŕňať, ako to vyplýva z bodu 58 návrhov generálneho advokáta, akýkoľvek druh zmeny v právnej alebo skutkovej situácii inštitúcie, ktorá môže mať vplyv na uplatnenie článku 12 ods. 2 tohto delegovaného nariadenia.
Tento výklad článku 12 ods. 2 delegovaného nariadenia 2015/63 je potvrdený výrazom „vrátane malých inštitúcií“, z ktorého vyplýva, že zmena veľkosti inštitúcie, ktorá je relevantná na účely uplatnenia ustanovení v prospech malých inštitúcií, predstavuje len jednu zo situácií, na ktoré sa vzťahuje uvedené ustanovenie.
Pokiaľ ide po druhé o kontext, do ktorého zapadá článok 12 ods. 2 delegovaného nariadenia 2015/63, treba pripomenúť, že článok 12 ods. 1 uvedeného delegovaného nariadenia stanovuje, že nové inštitúcie, nad ktorými sa vykonáva dohľad len počas určitej časti príspevkového obdobia, uhrádzajú do fondu na riešenie krízových situácií členského štátu len pravidelné príspevky
prorata temporis
vypočítané na základe počtu plných mesiacov prvého príspevkového obdobia, počas ktorých sa nad inštitúciou vykonáva dohľad.
Článok 12 ods. 2 tohto delegovaného nariadenia, ktorý stanovuje, že zmena štatútu inštitúcie nemá vplyv na povinnosť tejto inštitúcie uhradiť pravidelné ročné príspevky za predmetný rok, sa teda vo všeobecnosti týka zmien, ktoré môžu ovplyvniť inštitúciu, zatiaľ čo článok 12 ods. 1 uvedeného delegovaného nariadenia objasňuje metódu výpočtu, ktorá sa výnimočne uplatňuje na inštitúciu, nad ktorou sa vykonáva dohľad len počas určitej časti príspevkového obdobia.
Článok 12 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63 v rozsahu, v akom sa ním zavádza výnimka zo všeobecného pravidla podľa odseku 2 tohto článku, sa vykladá reštriktívne, pričom neumožňuje výklad, ktorý by išiel nad rámec tohto samotného predpokladu, na ktorý sa výslovne vzťahuje uvedené nariadenie (pozri analogicky rozsudky z 1. decembra 2011, Painer,
C‑145/10
,
EU:C:2011:798
, bod
, a zo 6. júna 2019, Weil,
C‑361/18
,
EU:C:2019:473
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
V dôsledku toho sa na operáciu, ktorá predstavuje zmenu štatútu v zmysle článku 12 ods. 2 toho istého delegovaného nariadenia, v zásade nevzťahuje výpočet príspevku stanovený v článku 12 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63.
Po tretie, pokiaľ ide o cieľ sledovaný smernicou 2014/59 a delegovaným nariadením 2015/63, z článku 102 ods. 1 a článku 103 ods. 1 tejto smernice, ako aj z článku 4 ods. 2 uvedeného delegovaného nariadenia vyplýva, že ročný výber pravidelných príspevkov inštitúcií sa zaviedol s cieľom zabezpečiť, aby najneskôr do 31. decembra 2024 dostupné finančné prostriedky v mechanizmoch financovania členských štátov dosiahli prinajmenšom 1 % sumy krytých vkladov všetkých inštitúcií povolených na ich území.
Na dosiahnutie tohto cieľa článok 4 ods. 1 a článok 14 ods. 1 až 3 toho istého delegovaného nariadenia ukladajú vnútroštátnemu orgánu pre riešenie krízových situácií povinnosť vypočítať splatné príspevky s odkazom na účtovné informácie týkajúce sa poslednej schválenej a osvedčenej účtovnej závierky, ktorá je k dispozícii pred 31. decembrom roka predchádzajúceho príspevkovému obdobiu, spolu so stanoviskom štatutárneho audítora alebo audítorskej spoločnosti.
V tejto súvislosti, ako to zdôraznil generálny advokát v bode 72 svojich návrhov, ak by vnútroštátne orgány pre riešenie krízových situácií museli zohľadňovať zmeny právnej a finančnej situácie inštitúcií, ku ktorým došlo počas príslušného roka, ťažko by mohli spoľahlivo vypočítať pravidelné príspevky splatné v priebehu nasledujúceho roka a v dôsledku toho sledovať cieľ, ktorý spočíva v dosiahnutí najneskôr do 31. decembra 2024 prinajmenšom 1 % sumy krytých vkladov všetkých inštitúcií povolených na území členského štátu.
Preto na to, aby sa vnútroštátnym orgánom pre riešenie krízových situácií umožnilo vypočítať príspevky, a teda dosiahnuť cieľ sledovaný smernicou 2014/59 a delegovaným nariadením 2015/63, treba pojem „zmena štatútu“ stanovený v článku 12 ods. 2 uvedeného delegovaného nariadenia chápať zoširoka tak, že zahŕňa najmä cezhraničné zlúčenie, ktoré sa uskutočnilo v priebehu príspevkového obdobia.
Tento výklad článku 12 ods. 2 delegovaného nariadenia 2015/63 je tiež potvrdený cieľom nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 806/2014 z 15. júla 2014, ktorým sa stanovujú jednotné pravidlá a jednotný postup riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a určitých investičných spoločností v rámci jednotného mechanizmu riešenia krízových situácií a jednotného fondu na riešenie krízových situácií a ktorým sa mení nariadenie (EÚ) č. 1093/2010 (
Ú. v. EÚ L 225, 2014, s. 1
), pričom smernica 2014/59 a toto delegované nariadenie majú tiež za cieľ pripraviť jeho realizáciu.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vytvorenie vnútroštátnych fondov na riešenie krízových situácií v priebehu roka 2015, ako to stanovuje táto smernica a uvedené delegované nariadenie, bolo v priebehu roka 2016 kombinované s plánovaním jednotného fondu na riešenie krízových situácií medzi členskými štátmi, ktoré sú súčasťou bankovej únie na základe nariadenia č. 806/2014, ktorým sa postupne nahrádzajú vnútroštátne fondy na riešenie krízových situácií. Medzivládna dohoda, ktorá objasňuje vykonávanie tohto jednotného fondu na riešenie krízových situácií, vo svojom článku 3 ods. 3 a 5 stanovuje, že príspevky prijaté v súlade s článkami 103 a 104 smernice 2014/59 pred dátumom uplatňovania tejto dohody, teda pred 1. januárom 2016, sa musia tiež previesť do uvedeného jednotného fondu na riešenie krízových situácií.
Z tohto hľadiska sa pojem „zmena štatútu“ nemôže obmedzovať na zmeny inštitúcie v členskom štáte s výnimkou zmien, ktoré sa týkajú viacerých členských štátov, ako sú cezhraničné zlúčenia. Z toho istého dôvodu možno tvrdenie založené na tom, že inštitúcia, ktorá zanikla zlúčením, nemôže využiť fond na riešenie krízových situácií členského štátu, ktorému vyplatila pravidelné príspevky, len odmietnuť.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú časť prvej otázky a na druhú otázku odpovedať tak, že pojem „zmena štatútu“ v zmysle článku 12 ods. 2 delegovaného nariadenia 2015/63 sa má vykladať v tom zmysle, že zahŕňa takú operáciu, o akú ide vo veci samej, v súvislosti s ktorou inštitúcia prestane v priebehu roka podliehať dohľadu národného orgánu pre riešenie krízových situácií v nadväznosti na cezhraničné zlúčenie s jej materskou spoločnosťou, a že v dôsledku toho táto operácia nemá vplyv na povinnosť tejto inštitúcie uhradiť všetky pravidelné príspevky splatné za príslušný príspevkový rok.
O druhej časti prvej otázky
Druhou časťou svojej prvej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 12 ods. 2 delegovaného nariadenia 2015/63 vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na situáciu, v ktorej k cezhraničnému zlúčeniu inštitúcie so sídlom v členskom štáte s jej materskou spoločnosťou so sídlom v inom členskom štáte a následnému zániku tejto inštitúcie došlo počas roka 2015, hoci vnútroštátny orgán pre riešenie krízových situácií ani štátny fond neboli prvým členským štátom ešte formálne vytvorené a príspevky ešte neboli vypočítané.
Najskôr treba zdôrazniť, že toto delegované nariadenie bolo záväzné vo všetkých svojich častiach a priamo uplatniteľné vo všetkých členských štátoch od 1. januára 2015. V dôsledku toho uvedené nariadenie bolo účinné ku dňu cezhraničného zlúčenia dotknutej inštitúcie so svojou materskou spoločnosťou.
Ďalej treba pripomenúť, že smernica 2014/59, ktorá vo svojich článkoch 101 až 104 ukladá členským štátom povinnosť zriadiť vnútroštátne fondy na riešenie krízových situácií, ktoré sú spravované vnútroštátnymi orgánmi a financované vyberaním príspevkov, vo svojom článku 130 ods. 1 stanovuje, že členské štáty do 31. decembra 2014 uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a administratívne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou a tieto opatrenia uplatňujú od 1. januára 2015.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že talianske opatrenie preberajúce uvedenú smernicu do vnútroštátneho práva nadobudlo účinnosť až 16. novembra 2015, čo znamená, že ani vnútroštátny orgán pre riešenie krízových situácií ani štátny fond neboli ešte v Taliansku formálne vytvorené ku dňu cezhraničného zlúčenia dotknutej inštitúcie s jej materskou spoločnosťou.
Treba však zdôrazniť, že do článku 20 delegovaného nariadenia 2015/63 boli zahrnuté prechodné ustanovenia s cieľom upraviť lehoty týkajúce sa vyberania pravidelných príspevkov za prvý rok prispievania, teda za rok 2015.
Článok 20 ods. 1 uvedeného delegovaného nariadenia totiž stanovuje, že odchylne od článku 13 ods. 1 tohto delegovaného nariadenia, pokiaľ ide o príspevky, ktoré sa majú uhradiť za rok 2015, vnútroštátne orgány pre riešenie krízových situácií môžu najneskôr do 30. novembra 2015 informovať každú inštitúciu o svojom rozhodnutí, ktorým sa stanovuje ročný príspevok, ktorý majú inštitúcie uhrádzať.
V tomto ohľade vnútroštátny súd spresňuje, že Banca d’Italia vo svojom postavení talianskeho vnútroštátneho orgánu pre riešenie krízových situácií vytvorila 18. novembra 2015 vnútroštátny fond na riešenie krízových situácií a požiadala o úhradu pravidelných a mimoriadnych príspevkov inštitúcie vrátane žalobkyne vo veci samej 23. a 26. novembra 2015.
Z toho vyplýva, že Taliansko prebralo smernicu 2014/59 do svojho vnútroštátneho práva v čase, ktorý v súlade s prechodnými ustanoveniami článku 20 delegovaného nariadenia 2015/63 umožňoval, aby Banca d’Italia ako vnútroštátny orgán pre riešenie krízových situácií požadovala od inštitúcií úhradu pravidelných príspevkov od roku 2015 v súlade s článkom 102 a článkom 103 ods. 1 uvedenej smernice.
Skutočnosť, že dotknutá inštitúcia v čase, keď Banca d’Italia žiadala o úhradu príspevkov, už zanikla v dôsledku cezhraničného zlúčenia, nie je v tomto kontexte relevantná z dôvodu, ako to už bolo uvedené v bode 42 tohto rozsudku, že vnútroštátne orgány pre riešenie krízových situácií musia vypočítať splatné pravidelné príspevky s odkazom na účtovné informácie týkajúce sa poslednej schválenej a osvedčenej účtovnej závierky, ktorá je k dispozícii pred 31. decembrom roka predchádzajúceho príspevkovému obdobiu.
Vzhľadom na uvedené úvahy treba na druhú časť prvej otázky odpovedať tak, že článok 12 ods. 2 delegovaného nariadenia 2015/63 sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na situáciu, v ktorej k cezhraničnému zlúčeniu inštitúcie so sídlom v členskom štáte s jej materskou spoločnosťou so sídlom v inom členskom štáte a následnému zániku tejto inštitúcie došlo počas roka 2015, hoci vnútroštátny orgán pre riešenie krízových situácií ani štátny fond neboli prvým členským štátom ešte formálne vytvorené a príspevky ešte neboli vypočítané.
O tretej otázke
Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa smernica 2014/59 a delegované nariadenie 2015/63 majú vykladať v tom zmysle, že inštitúcia so sídlom v členskom štáte, ktorá sa zlúčila s materskou spoločnosťou so sídlom v inom členskom štáte pred zavedením mimoriadneho príspevku vnútroštátnym orgánom pre riešenie krízových situácií prvého členského štátu, je povinná uhradiť tento príspevok.
Banca d’Italia tvrdí, že odpoveď na túto otázku poskytuje delegované nariadenie 2015/63, osobitne jeho článok 12 ods. 2 Zo samotného názvu tohto nariadenia však vyplýva, že sa týka príspevkov
ex ante
, teda ročných príspevkov. Navyše v článku 12 ods. 2 uvedeného nariadenia sa uvádza len ročný príspevok.
Odpoveď na tretiu otázku preto možno vyvodiť len z výkladu článku 104 smernice 2014/59, ktorý sa vzťahuje, ako to vyplýva z jeho názvu, na „Mimoriadne príspevky
ex post
“. Znenie článku 104 tejto smernice ani odseky 2 a 4 až 8 jej článku 103, uplatniteľné na pravidelné príspevky, na ktoré odkazuje uvedený článok 104, však neobsahujú žiadnu zmienku o dátume, ktorý má slúžiť ako referenčný dátum pre identifikáciu inštitúcií, ktoré sú povinné uhradiť mimoriadny príspevok, a výpočet jeho výšky. Článok 104 uvedenej smernice je preto potrebné vykladať s prihliadnutím na jeho kontext a ciele, ktoré sleduje právna úprava, ktorej je súčasťou (pozri analogicky rozsudok z 10. júla 2019, Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände,
C‑649/17
,
EU:C:2019:576
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s článkom 104 ods. 1 uvedenej smernice členské štáty zabezpečia, aby sa od inštitúcií povolených na ich území získali mimoriadne príspevky, ak dostupné finančné prostriedky nestačia na pokrytie strát, nákladov a iných výdavkov, ktoré vznikli použitím mechanizmov financovania.
Ako to uviedol generálny advokát v bodoch 86 a 87 svojich návrhov, mimoriadny príspevok sa tak odlišuje od pravidelného príspevku, pokiaľ ide o okamih a účel jeho výberu. Je totiž ťažké predvídať deň výberu mimoriadnych príspevkov, keďže to závisí od dátumu operácií na riešenie krízových situácií, ktoré spôsobujú úbytok prostriedkov v štátnom fonde. Mimoriadne príspevky teda nemožno plánovať rovnakým spôsobom ako pravidelné príspevky, ktoré sa vypočítavajú s odkazom na účtovné informácie týkajúce sa poslednej schválenej a osvedčenej účtovnej závierky, ktorá je k dispozícii pred 31. decembrom roka predchádzajúceho príspevkovému obdobiu, a vyberajú sa za kalendárny príspevkový rok.
Dátum 31. decembra roka predchádzajúceho príspevkovému obdobiu, stanovený v článku 14 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63, je tiež irelevantný vo vzťahu k cieľu sledovanému mimoriadnym príspevkom. Cieľom tohto poplatku
ex post
je totiž zabezpečiť, aby všetky inštitúcie podliehajúce dohľadu vnútroštátneho orgánu uhradili príspevok ku dňu, ku ktorému sa o ňom rozhodlo, a to s prihliadnutím najmä na ich skutočné finančné možnosti a ich skutočné vystavenie riziku finančného zlyhania k tomuto dátumu. Z tohto hľadiska nemôže byť povinná uhradiť tento príspevok inštitúcia, ktorá v čase, keď sa o ňom rozhodlo, prestala spadať pod dohľad vnútroštátneho orgánu v dôsledku zlúčenia s materskou spoločnosťou so sídlom v inom členskom štáte.
Treba totiž zdôrazniť, že zatiaľ čo pravidelný príspevok uhrádzajú všetky inštitúcie, na ktoré sa vzťahuje krytie vnútroštátneho systému pre riešenie krízových situácií minimálne počas časti roka, výber mimoriadneho príspevku od inštitúcie, ktorá už nie je krytá vnútroštátnym systémom pre riešenie krízových situácií, je odôvodnený len v menšej miere rizikom, ktoré hrozí systému z dôvodu činnosti tejto inštitúcie.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 104 smernice 2014/59 sa má vykladať v tom zmysle, že inštitúcia so sídlom v členskom štáte, ktorá sa zlúčila s materskou spoločnosťou so sídlom v inom členskom štáte pred zavedením mimoriadneho príspevku vnútroštátnym orgánom pre riešenie krízových situácií prvého členského štátu, nie je povinná uhradiť tento príspevok.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

1.
Pojem „zmena štatútu“ v zmysle článku 12 ods. 2 delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2015/63 z 21. októbra 2014, ktorým sa dopĺňa smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ, pokiaľ ide o príspevky
ex ante
do mechanizmov financovania riešenia krízových situácií, sa má vykladať v tom zmysle, že zahŕňa takú operáciu, o akú ide vo veci samej, v súvislosti s ktorou inštitúcia prestane v priebehu roka podliehať dohľadu národného orgánu pre riešenie krízových situácií v nadväznosti na cezhraničné zlúčenie s jej materskou spoločnosťou, a že v dôsledku toho táto operácia nemá vplyv na povinnosť tejto inštitúcie uhradiť všetky pravidelné príspevky splatné za príslušný príspevkový rok.

2.
Článok 12 ods. 2 delegovaného nariadenia 2015/63 sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na situáciu, v ktorej k cezhraničnému zlúčeniu inštitúcie so sídlom v členskom štáte s jej materskou spoločnosťou so sídlom v inom členskom štáte a následnému zániku tejto inštitúcie došlo počas roka 2015, hoci vnútroštátny orgán pre riešenie krízových situácií ani štátny fond neboli prvým členským štátom ešte formálne vytvorené a príspevky ešte neboli vypočítané.

3.
Článok 104 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ z 15. mája 2014, ktorou sa stanovuje rámec pre ozdravenie a riešenie krízových situácií úverových inštitúcií a investičných spoločností a ktorou sa mení smernica Rady 82/891/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EÚ, 2012/30/EÚ a 2013/36/EÚ a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 a (EÚ) č. 648/2012, sa má vykladať v tom zmysle, že inštitúcia so sídlom v členskom štáte, ktorá sa zlúčila s materskou spoločnosťou so sídlom v inom členskom štáte pred zavedením mimoriadneho príspevku vnútroštátnym orgánom pre riešenie krízových situácií prvého členského štátu, nie je povinná uhradiť tento príspevok.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.