CELEX: 62014CJ0438
Преюдициално запитване
Гражданство на Съюза
Член 21 ДФЕС
Свобода на движение и на пребиваване в държавите членки
Закон на държава членка за отмяна на привилегии и забрана за присъждане на нови благороднически титли
Фамилно име на пълнолетно лице, гражданин на тази държава, получено по време на обичайно пребиваване в друга държава членка, на която това лице също е гражданин
Име, съдържащо благороднически елементи
Пребиваване в първата държава членка
Отказ на органите на първата държава членка да впишат в регистъра по гражданско състояние името, придобито във втората държава членка
Обосноваване
Обществен ред
Несъвместимост с основните принципи на германското право

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 18 и 21 ДФЕС.
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff, от една страна, и Standesamt der Stadt Karlsruhe (Служба по гражданско състояние на град Карлсруе) и Zentraler Juristischer Dienst der Stadt Karlsruhe (Централна правна служба на град Карлсруе), от друга страна, по повод отказа на тези органи да променят собствените и фамилното име, вписани в акта за раждане на жалбоподателя в главното производство, и да отбележат в регистъра за гражданското състояние благороднически елементи, които са част от фамилното име, придобито от него в друга държава членка.
Германското право
Член 123, параграф 1 от Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Основния закон на Федерална република Германия) от 23 май 1949 г. (BGBl., наричан по-нататък „Основният закон“) гласи, че „[з]авареното право отпреди създаването на Бундестага запазва действието си, доколкото не противоречи на Основния закон“.
Член 109 от Конституцията на Германската империя (Verfassung des Deutschen Reichs), приета на 11 август 1919 г. във Ваймар (Reichsgesetzblatt 1919, стр. 1383, наричана по-нататък „Ваймарската конституция“), влязла в сила на 14 август 1919 г., гласи:
„Всички германски граждани са равни пред закона.
Мъжете и жените имат поначало еднакви права и задължения на граждани.
Публичноправните привилегии или неравенствата по рождение или поради съсловие подлежат на отмяна. Аристократичните титли се считат само за част от името. Те не могат повече да бъдат присъждани.
Титли може да се присъждат само когато с тях се обозначава длъжност или професия; това не се отнася за академичните степени.
Държавата не може да връчва ордени или медали.
Никой германски гражданин не може да приема титла или орден от чуждестранно правителство“.
С решения от 11 март 1966 г. и от 11 декември 1996 г. Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Германия) приема, че съгласно член 123, параграф 1 от Основния закон член 109 от Ваймарската конституция все още е в сила и в йерархията на нормите има ранг на обикновен федерален закон.
Озаглавен „Личен статут“, член 5 от Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch (Въвеждащ закон към Гражданския кодекс) от 21 септември 1994 г. (BGBl. 1994 I, стр. 2494 и поправка BGBl. 1997 I, стр. 1061), в редакцията си, приложима към фактите в главното производство (наричан по-нататък „EGBGB“), в параграф 1 гласи:
„Когато има препращане към закона на държава, чийто гражданин е лицето, и то е гражданин на повече от една държава, се прилага законът на държавата, с която лицето е свързано най-тясно, по-специално чрез обичайното си пребиваване или през целия си живот. Когато лицето има и германско гражданство, този правен статут има предимство“.
Член 6 от EGBGB, озаглавен „Обществен ред“, гласи следното:
„Не се прилага правна норма на друга държава, чието прилагане води до резултат, който е очевидно несъвместим с основните принципи на германското право. Тя не се прилага по-специално когато прилагането ѝ е несъвместимо с основните права“.
Член 10 от EGBGB, озаглавен „Име“, предвижда по-специално в параграф 1:
„Името на лицето се определя съгласно закона на държавата, на която то е гражданин“.
Член 48 от EGBGB, озаглавен „Избор на име, придобито в друга държава — членка на Европейския съюз“, гласи:
„Когато името на лице се определя съгласно германския закон, то може със заявление до службата по гражданско състояние да заяви избор на име, което е придобило по време на свое обичайно пребиваване в друга държава — членка на Съюза, и което е вписано в регистъра за гражданско състояние в тази държава, ако това не е очевидно несъвместимо с основни принципи на германското право. Изборът на име има обратно действие, считано от деня на вписването в регистъра за гражданско състояние на другата държава членка, освен ако лицето не заяви изрично, че желае изборът на името да има само действие за в бъдеще. Заявлението трябва да бъде официално заверено или официално удостоверено. […]“.
Член 48 от EGBGB е резултат от приемането на Gesetz zur Anpassung der Vorschriften des Internationalen Privatrechts an die Verordnung (EU) № 1259/2010 und zur Änderung anderer Vorschriften des Internationalen Privatrechts (Закон за адаптиране на някои разпоредби на международното частно право към Регламент № 1259/2010 и за изменение на други разпоредби на международното частно право) от 23 януари 2013 г. (BGBl. 2013 I, стр. 101), влязъл в сила на 29 януари 2013 г. Тази разпоредба е въведена в германското право вследствие решение на Съда от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
).
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
[Поправено с определение от 6 октомври 2016 г.] Жалбоподателят в главното производство е германски гражданин, роден на 9 януари 1963 г. в Калрсруе (Германия). При раждането си той получава собственото име Nabiel и фамилното име Bagdadi, които са вписани в регистъра за гражданско състояние на град Карлсруе.
Вследствие административна процедура за промяна на името в град Нюрнберг (Германия) жалбоподателят в главното производство придобива, от една страна, фамилното име Bogendorff и от друга страна, получава, като добавка към собственото име Nabiel името Peter. След осиновяване германското гражданско състояние на жалбоподателя в главното производство е отново променено, така че съгласно това гражданско състояние той вече носи собствените имена Nabiel Peter и фамилното име Bogendorff von Wolffersdorff.
През 2001 г. жалбоподателят в главното производство се премества да живее в Обединеното кралство, където от 2002 г. упражнява професията на консултант по несъстоятелност в Лондон.
През 2004 г. той придобива британско гражданство чрез натурализация, като същевременно запазва германското си гражданство.
Със заявление (Deed Poll) от 26 юли 2004 г., регистрирано на 22 септември 2004 г. в службите на Supreme Court of England and Wales (Върховен съд на Англия и Уелс, Обединеното кралство) и публикувано в
The London Gazette
на 8 ноември 2004 г., жалбоподателят в главното производство променя името си и съгласно британското право той се нарича Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff.
През 2005 г. жалбоподателят в главното производство и съпругата му напускат Лондон за да се установят в Хемниц, Германия, където на 28 февруари 2006 г. се ражда тяхната дъщеря. Оттогава те пребивават там.
Раждането на дъщеря им, която има двойно германско и британско гражданство, е заявено в генералното консулство на Обединеното кралство в Дюселдорф (Германия) на 23 март 2006 г. Собствените имена и фамилното име на дъщеря им, записани в нейния акт за раждане и в британския ѝ паспорт, са Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff.
Службата по гражданско състояние на град Хемниц обаче отказва да я впише под британското ѝ име, като се основава на член 10 от EGBGB. Жалбоподателят в главното производство сезира Oberlandesgericht Dresden (Висш областен съд, Дрезден, Германия) с искане да бъде разпоредено на тази служба да впише в регистъра за гражданско състояние името на дъщеря му така, както то фигурира в акта за раждане, издаден от британските органи.
С решение от 6 юли 2011 г. Oberlandesgericht Dresden (Висш областен съд, Дрезден, Германия) уважава това искане.
Вписването е извършено в съответствие с това разпореждане в град Хемниц. В резултат на това дъщерята на жалбоподателя в главното производство, в качеството си на германска гражданка, носи собствени и фамилно име, идентични с тези, които има като британска гражданка, а именно Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff.
На 22 май 2013 г. жалбоподателят в главното производство инструктира със заявление службата по гражданско състояние на град Карлсруе да впише, в съответствие с член 48 от EGBGB, в регистъра за гражданско състояние собствените и фамилното име, придобити от него съгласно британското законодателство.
Тъй като службата отказва да извърши това вписване, жалбоподателят в главното производство сезира Amtsgericht Karlsruhe (Районен съд, Карлсруе) с искане да разпореди на съответната служба, в приложение на член 49, параграф 1 от Personenstandsgesetz (Закон за гражданското състояние), да промени акта му за раждане с обратно действие, считано от 22 септември 2004 г., така че посочените в него собствени и фамилно му име да бъдат Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff.
Службата по гражданско състояние на град Карлсруе не уважава това искане, като се основава на предвиденото в член 48 от EGBGB изключение поради несъвместимост с основните принципи на германското право.
Amtsgericht Karlsruhe (Районен съд, Карлсруе) отбелязва в това отношение, че в специализираната германска доктрина е обсъждан въпросът с приложното поле на член 48 от EGBGB, приет вследствие решение от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
), който позволява лице, за чието име се прилага германското право, да носи име, придобито при обичайното му пребиваване в друга държава членка, по-специално в хипотезата, при която това име е било придобито независимо от каквато и да е промяна на личния статус, която следва от прилагането на разпоредбите на семейното право. Според посочената юрисдикция практиката на Съда не позволява да се отговори на този правен въпрос. Така решения от 2 октомври 2003 г., Garcia Avello (
C‑148/02
,
EU:C:2003:539
) и от 14 октомври 2008 г.Grunkin и Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
) се отнасят до случаи, в които още от раждането им имената на заинтересованите лица, които могат да бъдат признати от компетентните органи на съответните държави членки, са различни. Делото, по което е постановено решение от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), се отличава от главното производство по това, че в първото дело заинтересованото лице няма двойно гражданство, че разликата в имената е резултат от промяна в личния статус вследствие прилагането на разпоредбите на семейното право, в случая осиновяване, и накрая, що се отнася до носенето на благороднически титли, конституционната идентичност на Република Австрия и тази на Федерална република Германия са сходни само донякъде.
При тези обстоятелства Amtsgericht Karlsruhe (Районен съд, Карлсруе) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС да бъдат тълкувани в смисъл, че органите на държава членка са длъжни да признаят промяна в името на гражданин на тази държава, когато той същевременно е гражданин и на друга държава членка и по време на обичайното си пребиваване в другата държава членка в резултат на промяна в името си, която не е обусловена от промяна в семейното му положение, е придобил име, което е свободно избрано и съдържа няколко благороднически титли, ако по всяка вероятност не би съществувала бъдеща съдържателна връзка с тази държава, а в първата държава членка, въпреки конституционната отмяна на благородническите титли, заварените към момента на отмяната благороднически титли в имената може да продължат да бъдат използвани като част от имената?“.
По преюдициалния въпрос
Предварителни бележки
Следва веднага да се отбележи, че г‑н Bogendorff von Wolffersdorff е сезирал запитващата юрисдикция с искане за промяна не само на фамилното му име, но и на собственото му име от Nabiel Peter на Peter Mark Emanuel. Следователно изразът „промяна на името“ във въпроса следва да се разбира в смисъл, че визира отказа на органите в държава членка да признаят както собствените имена, така и фамилното име, придобити от гражданин на тази държава по време на обичайното му пребиваване в друга държава членка, на която той също е гражданин.
При това положение следва да се приеме, че с въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали членове 18 и 21 ДФЕС трябва да бъдат тълкувани в смисъл, че органите на държава членка са длъжни да признаят фамилното и собствените имена на неин гражданин, когато той е гражданин и на друга държава членка, в която е придобил свободно избрано от него име, съдържащо няколко благороднически елемента. В частност тя пита дали причини, свързани с конституционния избор в първата държава членка и с отмяната на благородническите титли, могат да ѝ позволят да не признае получена при тези условия промяна на собствените имена и на фамилното име.
Член 20 ДФЕС предоставя на всяко лице, което притежава гражданство на държава членка, статута на гражданин на Съюза (вж. решение от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, т.
и цитираната съдебна практика). Жалбоподателят по главното производство, който е гражданин на две държави членки, се ползва от този статут.
Съдът нееднократно е отбелязвал, че статутът на гражданин на Съюза е предвиден да бъде основният статут на гражданите на държавите членки (вж. решение от 12 май 2011 г. по дело Runevič-Vardyn и Wardyn
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, т.
и цитираната съдебна практика).
Този статут позволява на тези от гражданите, които се намират в същото положение, да получат в приложното поле ratione materiæ на Договора, независимо от гражданството им и без да се засягат изрично предвидените в това отношение изключения, същото правно третиране (вж. решение от 12 май 2011 г.Runevič-Vardyn и Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, т.
и цитираната съдебна практика).
Сред положенията, попадащи в приложното поле ratione materiæ на правото на Съюза, се числят тези, свързани с упражняването на основните свободи, гарантирани от Договора, и по-специално свързаните със свободата на движение и на пребиваване на територията на държавите членки, предвидена в член 21 ДФЕС (вж. решения от 20 септември 2001 г., Grzelczyk,
C‑184/99
,
EU:C:2001:458
, т.
, от 11 юли 2002 г., D’Hoop,
C‑224/98
,
EU:C:2002:432
, т.
и от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, т.
).
Въпреки че съгласно действащото право на Съюза правилата, уреждащи вписването в актовете за гражданско състояние на фамилното и собственото име на лицата, са от компетентността на държавите членки, при упражняване на тази компетентност последните все пак трябва да спазват правото на Съюза и особено разпоредбите на Договора относно свободата, призната на всеки гражданин на Съюза, да се движи и да пребивава на територията на държавите членки (вж. решения от 2 октомври 2003 г., Garcia Avello,
C‑148/02
,
EU:C:2003:539
, т.
, от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
, т.
, от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, т.
и
и от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, т.
).
В главното производство е безспорно, че жалбоподателят в него е гражданин на две държави членки и в качеството си на гражданин на Съюза е упражнил своята свобода да се движи и да пребивава в държава членка, различна от неговата държава членка по произход, в съответствие с член 21 ДФЕС.
При това положение отказът на органите на държава членка да признаят името, придобито от неин гражданин в друга държава членка, на която той също е гражданин, при обстоятелства като разглежданите в главното производство трябва да се провери предвид само тази разпоредба (вж. по аналогия решение от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, т.
).
По наличието на ограничение
В самото начало следва да се отбележи, че собственото и фамилното име на едно лице са част от неговата самоличност и личен живот, чиято защита е предвидена в член 7 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), както и в член 8 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“).
Макар член 7 от Хартата да не споменава това изрично, собственото и фамилното име на лицето несъмнено засягат неговия личен и семеен живот, тъй като са начин за личностно самоопределяне и указват връзката с дадено семейство (вж., що се отнася до член 8 от ЕКЧП, решения от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, т.
и цитираната съдебна практика, както и от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, т.
).
Национална правна уредба, с която някои граждани на съответната държава се поставят в по-неблагоприятно положение единствено поради обстоятелството че са упражнили правото си на свободно движение и пребиваване в друга държава членка, представлява ограничение на свободите, признати на всеки гражданин на Съюза с член 21, параграф 1 ДФЕС (вж. по-специално решения от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
, т.
, от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, т.
и от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, т.
).
От практиката на Съда следва, че отказът на органите на държава членка да признаят името на гражданин на тази държава, упражнил правото си на свободно движение и пребиваване на територията на друга държава членка, както това име е определено в последната държава членка, може да ограничи упражняването на уреденото с член 21 ДФЕС право на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки. Всъщност използването на две различни имена за едно и също лице може да доведе до объркване и неудобства (вж. в този смисъл решение от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, т.
,
,
,
и
).
В случая отказът на германските органи да признаят промяната в собствените и фамилното име на германски гражданин, получена съгласно законодателството на друга държава членка, на която той също е гражданин, може да представлява такова ограничение. От практиката на Съда обаче следва, че за да съставлява ограничение на признатите в член 21 ДФЕС свободи, отказът да се променят собствените и фамилното име на гражданин на държава членка и да се признаят собствените и фамилното име, придобити от него в друга държава членка, трябва да е от естество да породи за него „сериозни неудобства“ от административен, професионален и частен характер (вж. в този смисъл решение от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn, C
391/09
,
EU:C:2011:291
, т.
и цитираната съдебна практика).
Така Съдът е установил, че винаги когато използваното в конкретен случай име не съответства на посоченото в документа, представен от лицето, за да удостовери самоличността си, или когато името, посочено в два представени заедно документа, е различно, тази разлика във фамилното име може да породи съмнения относно самоличността на лицето, както и относно автентичността на представените документи или истинността на съдържащите се в тях сведения (решение от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
, т.
).
Съдът е установил също, що се отнася до лице, гражданин на държава членка, която отказва да признае името, придобито от него поради осиновяването му в друга държава членка, в която лицето пребивава, конкретната опасност лицето да се окаже принудено поради разликата в имената да разсейва съмненията относно самоличността си, може да възпрепятства упражняването на произтичащото от член 21 ДФЕС право (вж. в този смисъл решение от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, т.
).
В случая германското правителство изразява своите съмнения относно вредоносния характер за жалбоподателя в главното производство в неговия личен и професионален живот на неудобствата, които следват от различията в носените от него собствени имена и фамилно име. Нито едно обстоятелство не сочело, че придобитото в Обединеното кралство име е от съществено значение при самоопределянето на жалбоподателя в главното производство и неговата връзка с дадено семейство.
От друга страна, по време на заседанието пред Съда жалбоподателят в главното производство твърди, че се е натъквал на сериозни неудобства по смисъла на съдебната практика, цитирана в точка 38 от настоящото решение, особено при регистрирането в Германия на клон на дружеството с ограничена отговорност, учредено от него в Обединеното кралство, за което се наложило той, в качеството си на германски гражданин, да удостоверява самоличността си с помощта на германски документи, на които фигурира име, различно от посоченото в документите от Обединеното кралство, при откриването на банкова сметка за това дружество, както и при обикновени пътни проверки, при които му се налагало да представя британското си свидетелство за управление на моторно превозно средство, и съгласно германския Закон за документите за самоличност, германски документ за самоличност.
В това отношение следва да се напомни, че множество действия от ежедневието както в публичната, така и в частната сфера изискват доказване на самоличността, а когато става дума за семейство, доказване на естеството на семейните връзки, съществуващи между различните негови членове (решение от 12 май 2011 г., Runevič-Vardyn и Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, т.
).
Тъй като жалбоподателят в главното производство притежава две гражданства, както германските, така и британските органи могат да му издадат официални документи, като например паспорт. Той обаче е регистриран с различни собствени и фамилно име в германския регистър по гражданско състояние и при британските органи. Всъщност собствените имена и фамилното име Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff, които фигурират в британските му паспорт и свидетелство за управление, не са идентични на собствените имена и фамилното име Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff, вписани в германските регистри за гражданско състояние и германските документи за самоличност.
Също както в делото, по което е постановено решение от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), конкретната опасност при обстоятелства като тези в главното производство лицето да се окаже принудено поради разликата в имената да разсейва съмненията относно самоличността си може да възпрепятства упражняването на произтичащото от член 21 ДФЕС право.
Освен това е важно да се отбележи, че доколкото непълнолетната дъщеря на жалбоподателя в главното производство има два паспорта на името Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff, издадени съответно от органите на Обединеното кралство и вследствие решението на Oberlandesgericht Dresden (Висш областен съд, Дрезден), от германските органи, жалбоподателят в главното производство също рискува, поради различното от това на дъщеря му име, което фигурира в неговия германски паспорт, да срещне трудности при установяване на семейните си връзки с нея.
Следователно отказът на органите на държава членка да признаят собствените имена и фамилното име на неин гражданин, определени и регистрирани във втора държава членка, на която той също е гражданин, представлява ограничение на свободите, признати на всеки гражданин на Съюза с член 21 ДФЕС.
По наличието на обосновка
Съгласно постоянната съдебна практика пречка за свободното движение на лицата може да бъде обоснована само ако се основава на обективни съображения и е пропорционална на следваната от националното право легитимна цел (вж. решения от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
, т.
и от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, т.
).
Запитващата юрисдикция посочва четири съображения, които биха могли да обосноват отказа да се признаят и регистрират собствените имена и фамилното име, получени от жалбоподателя в главното производство в Обединеното кралство. Тези съображения са изведени от принципите на устойчивост и на неизменност на името, от обстоятелството, че промяната на името в Обединеното кралство е резултат от съзнателен избор, без каквато и да била връзка с промяна в личния статус вследствие прилагане на разпоредбите на семейното право, от факта, че избраното име е дълго и сложно, както и от причини, свързани с германския конституционен избор и с отмяната на благородническите титли.
По принципите за устойчивост и за неизменност на името
Според запитващата юрисдикция причината, поради която германското право не разрешава промяната на името по желание на лицето, ако тя не е свързана с каквато и да била промяна в личния статус вследствие прилагане на разпоредбите на семейното право, се корени главно в принципите на устойчивост и на неизменност на името, тъй като то трябва да представлява надежден и траен признак за самоопределяне на лицето.
При все това, както Съдът приема в точки 30 и 31 от решение от 14 октомври 2008 г.Grunkin и Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
) — в което германските органи изтъкват принципите на сигурност и на неизменност в подкрепа на възприемането на гражданството на лицето като критерий на привързване при определянето на неговото име — макар сами по себе си те да могат да бъдат оправдани, не подобава на тези принципи се отдаде такова значение, което да обосновава отказ на компетентните национални органи на държава членка да признаят името на засегнатото лице, както вече е определено и регистрирано в друга държава членка.
По доброволния характер на промяната на името
Според запитващата юрисдикция разликата между името в британския и името в германския паспорт на жалбоподателя в главното производство не се дължи нито на обстоятелствата при неговото раждане, нито на осиновяване, нито на друга промяна в личния му статут, а следва от неговото решение да промени името си в Обединеното кралство. Това решение е било продиктувано само от лични съображения. Запитващата юрисдикция иска да установи дали такъв избор заслужава защита.
Следва да се отбележи, че в заседанието пред Съда германското правителство посочи, че за разлика от твърдяното от службата по гражданско състояние на град Карлсруе, приложното поле на член 48 от EGBGB не се свежда само до положения от сферата на семейното право. Според това правителство посочената разпоредба, приета вследствие решение от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
), създава правно основание, позволяващо на лице, за което се прилага германското право, да избере име, придобито и регистрирано в друга държава членка, стига да не е налице несъвместимост с основните принципи на германското право. Това правителство уточни, че вписването на това име може да бъде извършено със заявление на съответното лице в службата по гражданско състояние, в което лицето посочва, че желае да носи името, придобито в друга държава членка, вместо името, което следва от прилагането на германското право в областта на гражданското състояние на лицата, като се изисква името да е било придобито в друга държава членка по време на обичайно пребиваване, а именно пребиваване с определена продължителност, довело до определена социална интеграция. Това изискване цели да попречи на германските граждани, само с цел да заобиколят националното си законодателство в областта на гражданското състояние на лицата, да пребивават за кратко в друга държава членка с по-изгодно законодателство, за да придобият желаното от тях име.
В това отношение, както бе отбелязано в точка 35 от настоящото решение, името на едно лице е част от неговата самоличност и личен живот и неговата защита е гарантирана в член 7 от Хартата, както и в член 8 от ЕКЧП.
В решение на ЕСПЧ от 25 ноември 1994 г. Stjerna/Финландия (ECLI:CE:ECHR:1994:1125JUD001813191, § 38 и 39) Европейският съд по правата на човека признава решаващата роля на името за самоопределянето на лицата и приема, че отказът на финландските органи да разрешат на молителя да приеме ново специфично фамилно име, не може при всички случаи да представлява намеса в упражняването на правото на заинтересованото лице на зачитане на неговия личен живот, какъвто би бил например случаят със задължението да се смени фамилното име. Този съд обаче признава, че може да са налице действителни причини, поради които дадено лице да пожелае промяна на името, и същевременно допуска, че законови ограничения на подобна възможност могат да бъдат обосновани в обществен интерес; например за да се осигури точно регистриране на населението или да се защитят начините за личностно самоопределяне и за да се свържат в семейство носителите на дадено име.
При тези условия следва да се приеме, че сам по себе си доброволният характер на промяната на името не засяга общ интерес и следователно само той не би могъл да обоснове ограничение на член 21 ДФЕС. Ето защо германските органи не биха могли да откажат да признаят име, получено законосъобразно от германски гражданин в друга държава членка, само защото промяната на името е извършена поради лични съображения, и без да вземат предвид мотивите за тази промяна.
Що се отнася в частност до изразения по повод доброволните промени на имената стремеж да се възпрепятства заобикалянето на националното право в областта на гражданското състояние на лицата, когато свободното движение и произтичащите от него права се упражняват единствено с тази цел, следва да се напомни, че в точка 24 от решение от 9 март 1999 г., Centros (
C‑212/97
,
EU:C:1999:126
) Съдът вече е постановил, че всяка държава членка има правото да предприема мерки, с които да попречи на опитите на някои свои граждани, като злоупотребяват с предоставените от Договора възможности, да заобикалят прилагането на тяхното национално право, и че е недопустимо правните субекти да се позовават на правните норми на Съюза с цел злоупотреба или измама.
От това следва, че отказът да се признае британското име на жалбоподателя в главното производство, не може да бъде обоснован само с факта, че промяната на името е извършена по негова инициатива, без да се вземат предвид мотивите за тази промяна.
По дължината на името
Според запитващата юрисдикция германският правен ред преследва и целта да се избягват имена, които са непропорционално дълги или твърде сложни. В това отношение тя изтъква, че избраното от жалбоподателя в главното производство име Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff е с необичайна дължина в Германия.
В това отношение Съдът вече е приел в точка 36 от решение от 14 октомври 2008 г.Grunkin и Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
) — в отговор на довода на германското правителство, че германското право не позволява определянето на съставни имена поради причини от практическо естество, за да ограничи дължината на имената — че подобни съображения за улесняване на администрацията не са достатъчни, за да обосноват пречка пред свободното движение.
По отмяната на привилегиите и по забраната да се носят благороднически титли или отново да се създава привидност за благороден произход
Според централната правна служба на град Карлсруе и германското правителство в главното производство обективната причина, която да обоснове пречка за свободното движение, може да бъде изведена от принципа за равенство на германските граждани пред закона, както и от конституционния избор за отмяна на привилегиите и неравенствата по рождение или поради съсловие, и за забрана на носенето на самите благороднически титли, установени по-конкретно в член 109, трета алинея от Ваймарската конституция във връзка с член 123 от Основния закон. Признаването на свободно избрано име, съставено от няколко благороднически титли, което е било придобито в друга държава членка и не е получено вследствие промяна в личния статус поради прилагане на разпоредбите на семейното право, би означавало отново да се създаде благородническа титла, което би било в противоречие с германския обществен ред.
Германското правителство сочи, че съгласно член 123 от Основния закон във връзка с член 109, трета алинея от Ваймарската конституция в Германия се отменят всички привилегии или неравенствата по рождение или поради съсловие. Макар да е възможно благородническите титли, носени при влизането в сила на Ваймарската конституция, да останат като част от името и да бъдат прехвърлени поради обстоятелство, свързано с личния статус, създаването и предоставянето на нови благороднически титли е забранено. Германското правителство уточнява, че съгласно постоянната национална съдебна практика даването — чрез промяна на името — на име, съдържащо благородническа титла като част от това име, също попада в обхвата на предвидената с член 109, трета алинея от Ваймарската конституция забрана и че също така е забранено отново да се създава привидност за благороден произход на лицето, по-специално с изменение на името. Според германското правителство целта на тези разпоредби, които са част от германския обществен ред, била да се гарантира равно третиране на всички германски граждани.
В това отношение централната правна служба на град Карлсруе и германското правителство се позовават на точка 94 от решение от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), в което Съдът приема, че отказът на органите на държава членка да признаят всички части от фамилното име на гражданин на тази държава, определено в друга държава членка, в която този гражданин пребивава, при осиновяването му като пълнолетно лице от гражданин на втората държава членка, тъй като фамилното име включва благородническа титла, която е недопустима в първата държава членка съгласно конституционното ѝ право, не може да се приеме за мярка, с която необосновано се накърнява свободата на движение или пребиваване на гражданите на Съюза.
В това отношение, макар, както подчертава запитващата юрисдикция, германското право да се отличава от разпоредбите на австрийското право, разгледани в делото, по което е постановено решение от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), тъй като първото не предвижда стриктна забрана да се използват и да се прехвърлят благороднически титли, и те могат да бъдат носени като част от името, в настоящото производство следва също да се признае, че разгледан в контекста на германския конституционен избор, член 109, трета алинея от Ваймарската конституция, като израз на посочената в член 4, параграф 2 ДЕС национална идентичност на държава членка, може да послужи за обосновка на ограничение на признатото от правото на Съюза свободно движение на лицата.
Съображенията, свързани с принципа на равенство на германските граждани пред закона и с конституционния избор да се забрани носенето на благороднически титли като такива, следва да се тълкуват като съображения за обществен ред.
Според постоянната съдебна практика обективни съображения, свързани с обществения ред, могат да обосноват отказа на държава членка да признае името на свой гражданин, определено в друга държава членка (вж. в този смисъл решения от 14 октомври 2008 г., Grunkin и Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
, т.
и от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, т.
).
Съдът многократно припомня, че понятието за обществен ред като основание за допускане на изключение от основните свободи трябва да се тълкува стриктно, така че обхватът му не може да бъде определян едностранно от държавите членки без контрол от страна на институциите на Европейския съюз. От това следва, че позоваване на обществения ред може да се прави само в случай на реална и достатъчно сериозна заплаха, засягаща основен обществен интерес (вж. решения от 14 октомври 2004 г., Omega,
C‑36/02
,
EU:C:2004:614
, т.
и цитираната съдебна практика и от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, т.
.
Същевременно конкретните обстоятелства, обосноваващи прибягването до понятието за обществен ред, могат да се различават в отделните държави членки и в различните периоди от време. Ето защо в това отношение е необходимо на компетентните национални органи да се признае свобода на преценка в установените с Договора рамки (вж. решения от 14 октомври 2004 г., Omega,
C‑36/02
,
EU:C:2004:614
, т.
и цитираната съдебна практика и от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, т.
).
В случая германското правителство посочва, че с член 109, трета алинея от Ваймарската конституция, който отменя привилегиите и самите благороднически титли и забранява създаването на титли, които дават привидност за благороден произход на лицето, дори да са под формата на част от името, се прилага по-общият принцип на равенство пред закона на всички германски граждани.
Както отбелязва обаче Съдът в точка 89 от решение от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), безспорно правният ред на Съюза цели да гарантира спазването на принципа на равенство като общ принцип на правото. Този принцип е закрепен и в член 20 от Хартата.
Ето защо няма съмнение, че целта за спазване на принципа на равенство е цел, която е легитимна предвид правото на Съюза.
Мерки, с които се ограничава основна свобода, могат да се обосноват със съображения за обществен ред само ако са в състояние да гарантират осъществяването на преследваните с тях цели и са необходими за защита на интересите, които целят да гарантират, и само доколкото тези цели не могат да бъдат постигнати с по-малко ограничителни мерки (вж. решения от 14 октомври 2004 г., Omega,
C‑36/02
,
EU:C:2004:614
, т.
, от 10 юли 2008 г., Jipa,
C‑33/07
,
EU:C:2008:396
, т.
и от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, т.
).
В това отношение Съдът вече е уточнил, че не е задължително приета от органите на държава членка ограничителна мярка да съответства на споделяна от всички държави членки концепция относно способите за закрила на съответното основно право или законен интерес и че напротив, възможността приетите в тази област разпоредби да са необходими и пропорционални, не е изключена само поради обстоятелството че дадена държава членка е избрала система за закрила, различна от приетата в друга държава членка (решения от 14 октомври 2004 г., Omega,
C‑36/02
,
EU:C:2004:614
, т.
и
и от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, т.
). Следва също да се припомни, че съгласно член 4, параграф 2 ДЕС Съюзът зачита националната идентичност на държавите членки, която включва републиканската форма на държавно управление (решение от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, т.
).
В точка 93 от решение от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
) Съдът приема, че не изглежда непропорционално държава членка да осигури постигането на целта за защита на принципа на равенство чрез забрана на придобиването, притежаването и използването от гражданите ѝ на благороднически титли или елементи, които оставят убеждението, че съответното лице притежава такъв ранг. Той приема още, че отказвайки да признаят съдържащите благороднически елементи части от име като разглежданото в делото, по което е постановено това решение, австрийските длъжностни лица по гражданското състояние явно не са надхвърлили необходимото за постигането на следваната от тях основна конституционна цел.
Както отбелязва запитващата юрисдикция, макар административна практика като разглежданата в главното производство, с която се отхвърлят заявленията за избор на име, да е мотивирана от съображения, свързани с обществения ред, подобни на съображенията, на които се основава посоченото в предходната точка на настоящото решение австрийско законодателство, германският правен ред, за разлика от австрийския правен ред, не съдържа стриктна забрана за запазване на благороднически титли. Макар от датата на влизане в сила на Ваймарската конституция вече да не е възможно да бъдат присъждани нови титли, съществуващите към тази дата са запазвани като част от името. Следователно, независимо от отмяната на благородническите титли, е допустимо имената на германски граждани да съдържат, поради произхода на последните, елементи, които съответстват на предишните благороднически титли. Освен това съгласно действащото към момента германско право в областта на гражданското състояние на лицата придобиването на такива части от името е възможно и при осиновяване.
От друга страна, би било в противоречие с волята на германския законодател германските граждани да използват правото на друга държава членка, за да приемат отново отменени благороднически титли. Системното признаване обаче на промени на имена като разглежданите в главното производство би могло да доведе до този резултат.
Доколкото в Германия е допустима възможността някои лица да носят в имената си елементи, съответстващи на предишни благороднически титли, възниква въпросът дали забраната за свободен избор на ново име, съдържащо предишни благороднически титли, и практиката на германските органи да отказват признаването на такова име, са подходящи и необходими, за да осигурят постигането на целта за защита на обществения ред в тази държава членка, за който е характерен принципът на равенство пред закона на всички германски граждани.
За разлика от делото, по което е постановено решение от 22 декември 2010 г., Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), преценката на пропорционалния характер на практика като разглежданата в главното производство изисква анализ и претегляне на правни и фактически обстоятелства, присъщи на засегнатата държава членка, които следва да извърши по-скоро запитващата юрисдикция, а не Съдът.
В частност запитващата юрисдикция следва да провери дали, като отказват да признаят името, придобито в Обединеното кралство от жалбоподателя в главното производство — тъй като постигането на целта да се гарантира принципа на равенство пред закона на всички германски граждани предполага забрана на германските граждани да придобиват и да използват при определени условия благороднически титли или благороднически елементи, които могат да оставят убеждението, че съответното лице притежава такъв ранг — германските органи по гражданско състояние не са надхвърлили необходимото, за да се постигне осъществяването на преследваната от тях основна конституционна цел.
В това отношение, когато се претеглят правото на свободно движение, признато на гражданите на Съюза с член 21 ДФЕС, и законните интереси, преследвани с въведените от германския законодател ограничения при използването на благороднически елементи и със забраната да се създава отново привидност за благороден произход на лицето, следва да се вземат предвид различни обстоятелства. Макар тези обстоятелства да не могат сами по себе си да послужат за обосновка, те трябва да се вземат предвид при проверката на пропорционалността.
Така, от една страна, следва да се вземе предвид фактът, че жалбоподателят в главното производство е упражнил това право и има както германско, така и британско гражданство, че придобитите в Обединеното кралство части от името, които според германските органи засягат обществения ред, формално нито в Германия, нито в Обединеното кралство представляват благороднически титли и че германската юрисдикция — инструктирала компетентните органи да впишат съставеното от благороднически елементи име на дъщерята на жалбоподателя в главното производство така, както е било регистрирано от британските органи — не е счела, че това вписване противоречи на обществения ред.
От друга страна, следва да се отчете и фактът, че жалбоподателят в главното производство е избрал да промени името си по чисто лични съображения, че разликата в имената, до която този избор води, не се дължи нито на обстоятелства във връзка с раждането му, нито на осиновяване, нито на придобиването на британско гражданство и че избраното в Обединеното кралство име съдържа елементи, които, без формално да представляват благороднически титли в Германия или в Обединеното кралство, създават привидност за благороден произход на съответното лице.
Във всички случаи трябва да се подчертае, че макар, ако бъде възприето, обективното съображение, изведено от обществения ред и от принципа на равенство пред закона на германските граждани, да може да обоснове отказа да се признае промяната на фамилното име на жалбоподателя в главното производство, то не е в състояние да обоснове отказа да се признае промяната на собствените му имена.
Предвид всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 21 ДФЕС трябва да бъде тълкуван в смисъл, че органите на държава членка не са длъжни да признаят името на неин гражданин, когато той е гражданин и на друга държава членка, в която е придобил свободно избрано от него име, което съдържа няколко благороднически елемента, недопустими от правото на първата държава членка, стига да се установи, което е задача на запитващата юрисдикция, че в такъв контекст отказът за признаване е обоснован от съображения, свързани с обществения ред, тъй като е подходящ и необходим, за да се гарантира спазването на принципа на равенство на всички граждани на тази държава членка пред закона.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

Член 21 ДФЕС трябва да бъде тълкуван в смисъл, че органите на държава членка не са длъжни да признаят името на неин гражданин, когато той е гражданин и на друга държава членка, в която е придобил свободно избрано от него име, което съдържа няколко благороднически елемента, недопустими от правото на първата държава членка, стига да се установи, което е задача на запитващата юрисдикция, че в такъв контекст отказът за признаване е обоснован от съображения, свързани с обществения ред, тъй като е подходящ и необходим, за да се гарантира спазването на принципа на равенство на всички граждани на тази държава членка пред закона.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.