CELEX: 62019CJ0398
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Eiropas Savienības pilsonība
LESD 18. un 21. pants
Savienības pilsoņa izdošana trešai valstij
Persona, kas Savienības pilsonību ir ieguvusi pēc savu interešu centra pārcelšanas uz dalībvalsti, kurai lūdz izdošanu
Savienības tiesību piemērošanas joma
Izdošanas aizliegums, kas tiek piemērots tikai attiecīgās valsts valstspiederīgajiem
Brīvas pārvietošanās ierobežojums
Attaisnojums, kas balstīts uz nesodāmības novēršanu
Samērīgums
Tās dalībvalsts informēšana, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai
Dalībvalsts, kam lūdz izdošanu, un piederības dalībvalsts pienākums lūgt, lai trešā valsts, kura lūdz izdošanu, pārsūta krimināllietas materiālus
Neesamība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 18. un 21. pantu, kā arī 2016. gada 6. septembra spriedumu Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar Vācijas iestādēm iesniegtu Ukrainas iestāžu izdošanas lūgumu attiecībā uz Ukrainas un Rumānijas valstspiederīgo BY kriminālvajāšanas veikšanai.
Atbilstošās tiesību normas
Eiropas Padomes Konvencija par izdošanu
1957. gada 13. decembrī Parīzē parakstītās Eiropas Padomes Konvencijas par izdošanu (turpmāk tekstā – “Eiropas Padomes Konvencija par izdošanu”) 1. pantā ir noteikts:
“Līgumslēdzējas [p]uses saskaņā ar šajā [k]onvencijā izklāstītajiem noteikumiem un nosacījumiem apņemas nodot cita citai visas personas, attiecībā uz kurām [p]ieprasītājas [p]uses kompetentās varas iestādes ir uzsākušas procesuālās darbības sakarā ar nodarījumu vai arī attiecībā uz kurām minētās varas iestādes vēlas izpildīt sodu vai aresta orderi.”
Šīs konvencijas 6. pantā “Pilsoņu izdošana” ir paredzēts:
“1.
a)
Līgumslēdzējai [p]usei ir tiesības atteikties izdot savus pilsoņus.
b)
Ikviena [l]īgumslēdzēja [p]use vienlaikus ar parakstīšanu vai iesniedzot ratifikācijas vai pievienošanās dokumentu var iesniegt paziņojumu, kurā tā, ciktāl tas uz šo [l]īgumslēdzēju [p]usi attiecas, definē terminu “pilsonis” šīs [k]onvencijas izpratnē.
c)
Pilsonība ir nosakāma tāda, kāda tā bijusi brīdī, kad pieņemts lēmums par izdošanu. [..]
2.   Ja lūguma [s]aņēmēja [p]use neizdod savu pilsoni, tai pēc [p]ieprasītājas [p]uses lūguma lieta ir jānodod izskatīšanai savām kompetentajām varas iestādēm, lai tās veiktu procesuālās darbības, ja tādas uzskatāmas par nepieciešamām. Šajā nolūkā, izmantojot 12. panta 1. punktā paredzētos līdzekļus, bez maksas ir jānosūta ar nodarījumu saistītā informācija un lietiskie pierādījumi. Pieprasītāja [p]use ir jāinformē par tās lūguma rezultātiem.”
Saskaņā ar minētās konvencijas 12. panta 2. punktu:
“Lūgumam jāpievieno:
a)
notiesājoša sprieduma vai nekavējoties izpildāma aresta ordera vai lēmuma par apcietinājuma piemērošanu, vai līdzvērtīga juridiskā spēka un saskaņā ar [p]ieprasītājas [p]uses likumdošanas aktos noteikto kārtību izdota cita lēmuma oriģināls vai apliecināts noraksts;
b)
to nodarījumu apraksts, sakarā ar kuriem tiek lūgta izdošana, pēc iespējas precīzāk norādot to izdarīšanas laiku un vietu, juridisko kvalifikāciju un atsauces uz piemērojamām tiesību normām, un
c)
piemērojamo tiesību normu kopijas vai, ja tas nav iespējams, piemērojamo likumu apraksts un iespējami precīzs pieprasītās personas apraksts, kā arī jebkura cita informācija, kas palīdzētu noteikt tās identitāti un pilsonību.”
Vācijas Federatīvā Republika ir sniegusi paziņojumu Eiropas Padomes Konvencijas par izdošanu 6. panta izpratnē šādā formulējumā:
“Saskaņā ar [1949. gada 23. maija
Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland
(Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikums;
BGBl
1949 I, 1. lpp.)] 16. panta 2. punkta pirmo teikumu nav atļauta Vācijas pilsoņu izdošana no Vācijas Federatīvās Republikas uz citām valstīm un tāpēc tā ir jāatsaka visos gadījumos.
Termins “pilsonis” Eiropas Padomes Konvencijas par izdošanu 6. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē ir attiecināms uz visiem Vācijas pilsoņiem Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikuma 116. panta 1. punkta izpratnē.”
Pamatlēmums 2002/584/TI
Padomes Pamatlēmuma 2002/584/TI (2002. gada 13. jūnijs) par Eiropas apcietināšanas orderi un par nodošanas procedūrām starp dalībvalstīm (
OV 2002, L 190, 1. lpp.
) 1. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Eiropas apcietināšanas orderis ir tiesas nolēmums, ko izsniedz dalībvalsts, lai cita dalībvalsts apcietinātu un nodotu pieprasīto personu kriminālvajāšanas veikšanai vai lai izpildītu brīvības atņemšanas sodu, vai arī lai piemērotu ar brīvības atņemšanu saistītu drošības līdzekli.
2.   Dalībvalstis izpilda ikvienu Eiropas apcietināšanas orderi, pamatojoties uz savstarpējas atzīšanas principu un saskaņā ar šī pamatlēmuma noteikumiem.”
Vācijas tiesības
Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikums
Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikuma 16. panta 2. punktā ir noteikts:
“Neviens Vācijas pilsonis nevar tikt izdots citai valstij. Ar likumu var noteikt atkāpes, paredzot izdošanu Eiropas Savienības dalībvalstij vai starptautiskai tiesai, ja vien ir nodrošināta tiesiskuma principu ievērošana.”
Kriminālkodekss
Strafgesetzbuch
(Kriminālkodekss) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 7. pantā ir noteikts:
“(1)   Vācijas krimināltiesības ir piemērojamas noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti ārvalstīs, nodarot kaitējumu Vācijas pilsonim, ja noziedzīgais nodarījums ir kriminālsodāms tā izdarīšanas vietā vai uz izdarīšanas vietu neattiecas neviena krimināltiesību jurisdikcija.
(2)   Citiem ārvalstīs izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem Vācijas krimināltiesības ir piemērojamas, ja noziedzīgais nodarījums ir kriminālsodāms tā izdarīšanas vietā vai uz izdarīšanas vietu neattiecas neviena krimināltiesību jurisdikcija un ja noziedzīgo nodarījumu izdarījusī persona
1.
noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas brīdī bija Vācijas pilsonis vai par tādu ir kļuvusi pēc noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas;
2.
noziedzīgā nodarījuma izdarīšanas brīdī bija ārvalstnieks, kas atrodas Vācijas teritorijā, un, lai gan tiesību akti par izdošanu nodarījuma rakstura dēļ pieļauj tās izdošanu, tā netiek izdota, jo izdošanas lūgums nav iesniegts saprātīgā termiņā vai izdošanu ir atteikts veikt, vai izdošana nav izpildāma.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
BY ir Ukrainas un Rumānijas valstspiederīgais. Viņš ir dzimis Ukrainā un dzīvoja šajā valstī, līdz 2012. gadā pārcēlās uz Vāciju. 2014. gadā pēc paša pieprasījuma viņš ieguva Rumānijas pilsonību kā kādreizējā Rumānijas Bukovinas reģionā dzīvojušu bijušo Rumānijas pilsoņu pēcnācējs. Viņš nekad nav dzīvojis Rumānijā.
2016. gada 15. martā, pamatojoties uz Ukrainas tiesas izsniegtu apcietināšanas orderi, Ukrainas Ģenerālprokuratūra izsniedza oficiālu BY izdošanas lūgumu, lai veiktu kriminālvajāšanu par nodarījumiem – Ukrainas valsts uzņēmuma līdzekļu nelikumīgu piesavināšanos. Šis lūgums ar Ukrainas Tieslietu ministrijas starpniecību tika pārsūtīts Vācijas Federatīvās Republikas Tieslietu ministrijai.
2016. gada 26. jūlijā BY tika piemērots pagaidu apcietinājums. Ar iesniedzējtiesas
Kammergericht Berlin
(Berlīnes federālās zemes Augstākā tiesa, Vācija) 2016. gada 1. augusta rīkojumu BY tika piemērots izdošanas apcietinājums. 2016. gada 2. decembrī pēc drošības naudas iemaksas BY saskaņā ar šīs tiesas 2016. gada 28. novembra rīkojumu tika piemērots nosacīts atbrīvošanas pasākums.
Pa to laiku ar 2016. gada 9. novembra vēstuli, kam pievienots iepriekšējā punktā minētais 2016. gada 1. augusta rīkojums,
Generalstaatsanwaltschaft Berlin
(Berlīnes Ģenerālprokuratūra, Vācija) informēja Rumānijas Tieslietu ministriju par izdošanas lūgumu un jautāja, vai Rumānijas iestādes pašas plāno veikt kriminālvajāšanu pret BY kā Rumānijas pilsoni, kurš ārvalstīs ir izdarījis krimināli sodāmus nodarījumus. Ar 2016. gada 22. novembra vēstuli šī ministrija atbildēja, ka Rumānijas iestādes var lemt par kriminālvajāšanas veikšanu, tikai pamatojoties uz Ukrainas iestāžu lūgumu. Pēc papildu lūguma, kurš datēts ar 2017. gada 2. janvāri un ar kuru Berlīnes Ģenerālprokuratūra vēlējās noskaidrot, vai Rumānijas krimināltiesības ļauj veikt šādu kriminālvajāšanu par aplūkotajiem nodarījumiem, minētā ministrija 2017. gada 15. martā atbildēja, ka valsts apcietināšanas ordera izsniegšanas kā nosacījuma Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanai priekšnoteikums ir pietiekami pierādījumi par pieprasītās personas vainu, un lūdza Berlīnes Ģenerālprokuratūru tai izsniegt dokumentus un pierādījumu kopijas, kas attiecas uz nodarījumiem, kuros tiek vainots BY, un ko tai ir nosūtījušas Ukrainas iestādes.
Iesniedzējtiesa norāda, ka tā no šīs sarakstes secina – Rumānijas tiesības principā pieļauj kriminālvajāšanu pret Rumānijas pilsoni par ārvalstī izdarītiem nodarījumiem.
Šīs tiesas ieskatā BY izdošana Ukrainai ir likumīga, bet var būt pretrunā 2016. gada 6. septembra spriedumam Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
), jo Rumānijas tiesu iestādes nav formāli lēmušas par iespējamo Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanu. Minētā tiesa precizē, ka, lai gan Vācijas Federatīvā Republika atsakās izdot savus pilsoņus, attiecībā uz citu dalībvalstu pilsoņiem nekāds izdošanas aizliegums nepastāv. Tomēr tā šaubās par šī sprieduma sekām attiecībā uz tajā izskatāmās lietas iznākumu, ņemot vērā tās specifiskos apstākļus, kas atšķiroties no apstākļiem lietā, kura ir pamatā minētajam spriedumam.
Pirmkārt, iesniedzējtiesa norāda, ka BY ir apmeties Vācijā laikā, kad viņam bija tikai Ukrainas pilsonība, un ka Rumānijas pilsonību viņš ir ieguvis tikai vēlāk. Tātad uz BY uzturēšanos Vācijā neattiecoties ar LESD 21. panta 1. punktu piešķirto tiesību izmantošana. Līdz ar to rodoties jautājums, vai principi, ko Tiesa ir izstrādājusi 2016. gada 6. septembra spriedumā Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
), ir piemērojami BY situācijai.
Otrkārt, iesniedzējtiesa min praktiskas grūtības, īstenojot no minētā sprieduma izrietošos principus. Tā norāda, ka Rumānijas tiesu iestādes var spriest par to, vai tām ir lietderīgi veikt BY kriminālvajāšanu, tikai tad, ja to rīcībā ir pret viņu konstatētie pierādījumi. Taču šie pierādījumi neietilpstot elementos, kas tiek pievienoti izdošanas lūgumam atbilstoši Eiropas Padomes Konvencijas par izdošanu 12. panta 2. punktam, un tādējādi dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, nevarot tos šīm iestādēm pārsūtīt. Katrā ziņā minēto pierādījumu pārsūtīšana dalībvalstij, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai, tāpat kā pilna izdošanas lūguma pārsūtīšana varētu būt vienīgi trešās valsts, kas lūdz izdošanu, suverēna lēmuma priekšmets.
Tādējādi iesniedzējtiesai nav skaidrs, vai tās dalībvalsts iestādēm, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai un kuru dalībvalsts, kam lūdz izdošanu, ir informējusi par izdošanas lūguma esamību, ir pienākums lūgt, lai trešā valsts, kura lūdz izdošanu, pārsūta krimināllietas materiālus, lai tās varētu novērtēt iespēju veikt kriminālvajāšanu pašām. Šāds lūgums varētu izraisīt ievērojamus novilcinājumus, kurus ir grūti pamatot. Praktiski tikpat sarežģīti būtu pieprasīt, lai dalībvalsts, kam lūdz izdošanu, lūgtu trešai valstij vērsties pie dalībvalsts, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai, ar lūgumu veikt šo kriminālvajāšanu.
Treškārt, iesniedzējtiesa precizē, ka Vācijas krimināltiesībās Kriminālkodeksa 7. panta 2. punktā ir paredzēta pakārtota kompetence kriminālvajāšanai par nodarījumiem, kas izdarīti ārvalstīs, neizdošanas gadījumā, tostarp attiecībā uz ārvalstu valstspiederīgajiem. Tai nav skaidrs, vai, lai būtu ievērots LESD 18. pantā ietvertais nediskriminācijas princips, ir jāpiemēro šī tiesību norma un Savienības pilsoņa izdošana ir jāatzīst par nelikumīgu. Tomēr tās ieskatā šāda pieeja apdraudētu kriminālvajāšanas efektivitāti.
Proti, pirmām kārtām, ja, pamatojoties uz šo pakārtoto kompetenci, Savienības pilsoņa izdošana jau no paša sākuma būtu bijusi nelikumīga, apcietināšanas ordera izsniegšana izdošanas nolūkā un tādējādi izdošanas apcietinājuma piemērošana attiecīgajai personai nebūtu iespējama saskaņā ar citu Vācijas tiesību normu. Otrām kārtām, valsts apcietināšanas orderi Vācijā varot izsniegt, tikai pamatojoties uz nopietniem netiešiem pierādījumiem par vainu, kuru esamību var apstiprināt tikai pēc pieprasīto personu inkriminējošo pierādījumu analīzes. Lai iegūtu šos pierādījumus, Vācijas iestādēm būtu jāierosina trešai valstij, kura lūdz izdošanu, ka tās pašas veiks kriminālvajāšanu, vai arī jāaicina to izteikt šādu lūgumu, bet arī tas radītu novēlojumus.
Šajos apstākļos
Kammergericht Berlin
(Berlīnes federālās zemes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai principi, kuri konstatēti Tiesas 2016. gada 6. septembra spriedumā lietā Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
), par LESD 18. un 21. panta piemērošanu gadījumos, kad ir saņemts trešās valsts izdošanas lūgums attiecībā uz Savienības pilsoni, ir piemērojami arī gadījumos, ja kriminālvajāšanā esošā persona savu interešu centru uz dalībvalsti, kurai lūdz izdošanu, ir pārcēlusi laikā, kad tā vēl nebija Savienības pilsonis?
2)
Vai, pamatojoties uz Tiesas 2016. gada 6. septembra spriedumu lietā Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
), piederības dalībvalstij, kura ir tikusi informēta par izdošanas lūgumu, ir pienākums prasīt trešai valstij, kas ir lūgusi izdošanu, pārsūtīt lietas materiālus, lai pārbaudītu vajadzību pārņemt kriminālvajāšanu?
3)
Vai, pamatojoties uz Tiesas 2016. gada 6. septembra spriedumu lietā Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
), dalībvalstij, kurai trešā valsts ir lūgusi izdot Savienības pilsoni, ir pienākums atteikt izdošanu un pašai pārņemt kriminālvajāšanu, ja šai dalībvalstij saskaņā ar savas valsts tiesību aktiem tas ir iespējams?”
Par Tiesas kompetenci
Īrija atsaucas uz to, ka Tiesai nav kompetences izskatīt šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu. Tā norāda, ka uz Savienības pilsoņa tiesisko situāciju Savienības tiesību piemērošanas joma attiecas tikai tad, ja šis pilsonis savas tiesības brīvi pārvietoties ir izmantojis brīdī, kad viņam jau ir bijis Savienības pilsoņa statuss. Taču tas tā neesot bijis BY gadījumā laikā, kad viņš ir pārcēlis savu interešu centru no Ukrainas uz Vāciju. Līdz ar to BY uzturēšanos Vācijā neesot pamatojis ar to tiesību izmantošanu, kas izriet no LESD 21. panta, un neesot rīkojies kā Savienības pilsonis, un tādējādi viņš nevarot atsaukties uz LESD 18. pantu.
Ir jākonstatē, ka šī argumentācija sakrīt ar izvērtējumu attiecībā uz pirmo jautājumu, ar kuru iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 18. un 21. pants, kā tos ir interpretējusi Tiesa 2016. gada 6. septembra spriedumā Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
), ir piemērojami tāda Savienības pilsoņa situācijai kā BY, kurš savu interešu centru ir pārcēlis uz citu dalībvalsti, nevis to, kuras pilsonis viņš ir, laikā, kad viņam vēl nebija Savienības pilsoņa statusa.
Ir acīmredzams, ka Tiesas kompetencē ir sniegt iesniedzējtiesai atbilstīgos interpretācijas elementus, kas tai ļautu noteikt, vai šādai situācijai ir piemērojamas Savienības tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 5. maijs, McCarthy,
C‑434/09
,
EU:C:2011:277
,
43.
un
56.
punkts).
Šo kompetenci neatspēko apstāklis, ka gadījumā, ja uz pirmo jautājumu tiktu sniegta noliedzoša atbilde tādējādi, ka LESD 18. un 21. pants šajā situācijā nebūtu piemērojams, otrais un trešais jautājums vairs nebūtu jāizvērtē.
No tā izriet, ka pieņemt nolēmumu attiecībā uz šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu ir Tiesas kompetencē.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami tāda Savienības pilsoņa situācijai, kas ir kādas dalībvalsts pilsonis, kurš uzturas citas dalībvalsts teritorijā un attiecībā uz kuru trešā valsts pēdējai minētajai dalībvalstij ir iesniegusi izdošanas lūgumu, pat tad, ja šis pilsonis savu interešu centru uz šo citu dalībvalsti ir pārcēlis laikā, kad viņam vēl nebija Savienības pilsoņa statusa.
Ir jāatgādina, ka 2016. gada 6. septembra spriedumā Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
30.
punkts), kas tāpat kā izskatāmā lieta attiecas uz tādas trešās valsts izsniegtu izdošanas lūgumu, ar kuru Savienība nav noslēgusi izdošanas nolīgumu, Tiesa atzina, ka, lai gan noteikumi izdošanas jomā šāda nolīguma neesamības gadījumā ir dalībvalstu kompetencē, situācijas, uz kurām attiecas LESD 18. panta – to aplūkojot kopsakarā ar LESD normām par Savienības pilsonību – piemērošanas joma, aptver it īpaši tās situācijas, uz kurām attiecas ar LESD 21. pantu piešķirtās brīvības pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā izmantošana.
No Tiesas judikatūras izriet, ka uz dalībvalsts pilsoni, kuram tāpēc ir Savienības pilsoņa statuss un kurš likumīgi uzturas citas dalībvalsts teritorijā, attiecas Savienības tiesību piemērošanas joma (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2003. gada 2. oktobris, Garcia Avello,
C‑148/02
,
EU:C:2003:539
,
26.
un
27.
punkts, kā arī 2017. gada 8. jūnijs, Freitag,
C‑541/15
,
EU:C:2017:432
,
34.
punkts).
Līdz ar to sava Savienības pilsoņa statusa dēļ dalībvalsts pilsonim, kurš uzturas citā dalībvalstī, ir tiesības atsaukties uz LESD 21. panta 1. punktu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2004. gada 19. oktobris, Zhu un Chen,
C‑200/02
,
EU:C:2004:639
,
26.
punkts, un 2019. gada 2. oktobris, Bajratari,
C‑93/18
,
EU:C:2019:809
,
26.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra) un uz viņu attiecas Līgumu piemērošanas joma LESD 18. panta – kurā ir ietverts nediskriminācijas pilsonības dēļ princips – izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2018. gada 13. novembris, Raugevicius,
C‑247/17
,
EU:C:2018:898
,
27.
punkts).
Tas, ka šis Savienības pilsonis ir ieguvis kādas dalībvalsts pilsonību un tātad Savienības pilsoņa statusu tikai laikā, kad viņš jau uzturējās citā dalībvalstī, nevis tajā, kuras pilsonību viņš vēlāk ieguva, nevar atspēkot šo apsvērumu. Pretēja interpretācija, ciktāl tā liegtu šādam pilsonim izmantot tiesības, kas ir piešķirtas ar Savienības pilsoņa statusu, apdraudētu šī statusa, kuram ir paredzēts būt dalībvalstu pilsoņu pamatstatusam, lietderīgo iedarbību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 20. septembris, Grzelczyk,
C‑184/99
,
EU:C:2001:458
,
31.
punkts).
Tas pats attiecas uz apstākli, ka Savienības pilsonim, kura izdošana tiek lūgta, ir arī šī lūguma autores trešās valsts pilsonība. Proti, dubultā dalībvalsts un trešās valsts pilsonība nevar attiecīgajai personai atņemt brīvības, kas tai kā dalībvalsts pilsonim izriet no Savienības tiesībām (spriedums, 2018. gada 13. novembris, Raugevicius,
C‑247/17
,
EU:C:2018:898
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pamatlietā no iesniedzējtiesas nolēmuma izriet, ka Rumānijas pilsonis BY kā Savienības pilsonis izmanto savas LESD 21. pantā paredzētās tiesības uzturēties citā dalībvalstī, šajā gadījumā – Vācijas Federatīvajā Republikā, un tādējādi uz viņa situāciju attiecas Līgumu piemērošanas joma LESD 18. panta izpratnē, neņemot vērā apstākli, ka, pirmām kārtām, viņš savu interešu centru uz pēdējo minēto dalībvalsti ir pārcēlis laikā, kad viņš vēl nebija ieguvis Rumānijas pilsonību, un, otrām kārtām, ka viņš ir arī trešās valsts, kura lūdz izdošanu, valstspiederīgais.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami tāda Savienības pilsoņa situācijai, kas ir kādas dalībvalsts pilsonis, kurš uzturas citas dalībvalsts teritorijā un attiecībā uz kuru trešā valsts pēdējai minētajai dalībvalstij ir iesniegusi izdošanas lūgumu, pat tad, ja šis pilsonis savu interešu centru uz šo citu dalībvalsti ir pārcēlis laikā, kad viņam vēl nebija Savienības pilsoņa statusa.
Par otro jautājumu
Iesākumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu ieviestās sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūras ietvaros tai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu šai tiesai izlemt tās izskatīšanā esošo lietu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai iesniegtie jautājumi (spriedumi, 2016. gada 13. septembris, Rendón Marín,
C‑165/14
,
EU:C:2016:675
,
33.
punkts, un 2017. gada 8. jūnijs, Freitag,
C‑541/15
,
EU:C:2017:432
,
29.
punkts).
Šajā gadījumā ar otro jautājumu iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kādi pienākumi, īstenojot 2016. gada 6. septembra sprieduma Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
) 47.–49. punktā minēto informācijas apmaiņu, varētu būt dalībvalstij, kuras pilsonis ir pieprasītā persona, kas ir Savienības pilsonis, attiecībā uz kuru trešā valsts ir iesniegusi izdošanas lūgumu dalībvalstij, kuras teritorijā šī persona uzturas. Tāds, kā to ir formulējusi šī tiesa, šis jautājums ir par iespējama pienākuma esamību dalībvalstij, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai, lūgt, lai trešā valsts, kas lūdz izdošanu, tai pārsūta ar noziedzīgo nodarījumu, kuros tiek vainota šī persona, saistītos lietas materiālus.
Tomēr, tā kā šī informācijas apmaiņa ir balstīta uz šo abu dalībvalstu sadarbību un tā kā lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pamatojumā iesniedzējtiesa aplūko vienas vai otras minētās dalībvalsts pienākumus, lai sniegtu šai tiesai pilnīgu atbildi, ir jāuzskata, ka ar otro jautājumu ir lūgts arī noteikt dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, pienākumus saistībā ar šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto informācijas apmaiņu.
Šajos apstākļos otrais jautājums ir jāpārformulē un jāuzskata, ka ar to iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja dalībvalsts, kuras pilsonis ir pieprasītā persona, kas ir Savienības pilsonis, attiecībā uz kuru trešā valsts ir iesniegusi izdošanas lūgumu citai dalībvalstij, ir no pēdējās minētās saņēmusi informāciju par šī lūguma esamību, vienai vai otrai no šīm dalībvalstīm ir pienākums lūgt trešai valstij, kas lūdz izdošanu, izsniegt krimināllietas materiālus, lai ļautu dalībvalstij, kuras pilsonība ir šai personai, novērtēt iespēju veikt kriminālvajāšanu pašai.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru dalībvalsts noteikumi par izdošanu, kuros, kā pamatlietā, ir paredzēta atšķirīga attieksme atkarībā no tā, vai attiecīgā persona ir šīs dalībvalsts pilsonis vai citas dalībvalsts pilsonis, ar to, ka tie izraisa aizsardzības pret izdošanu, kāda ir pirmās minētās dalībvalsts pilsoņiem, liegšanu citu dalībvalstu pilsoņiem, kuri likumīgi uzturas tās dalībvalsts teritorijā, kurai lūdz izdošanu, var ietekmēt pēdējo minēto brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
32.
punkts, un 2018. gada 10. aprīlis, Pisciotti,
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
,
44.
punkts).
No tā izriet, ka tādā situācijā kā pamatlietā nevienlīdzīgā attieksme, kura izpaužas tādējādi, ka tiek pieļauts izdot Savienības pilsoni, kas ir citas dalībvalsts, nevis tās, kurai lūdz izdošanu, pilsonis, ir jāinterpretē kā brīvības pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā LESD 21. panta izpratnē ierobežojums (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
33.
punkts, un 2018. gada 10. aprīlis, Pisciotti,
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
,
45.
punkts).
Šāds ierobežojums var būt pamatots tikai tad, ja tas ir balstīts uz objektīviem apsvērumiem un ir samērīgs ar valsts tiesībās leģitīmi izvirzīto mērķi (spriedums, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
34.
punkts).
Šajā kontekstā Tiesa ir atzinusi, ka mērķis novērst noziedzīgu nodarījumu izdarījušu personu nesodāmības risku ir uzskatāms par leģitīmu un var pamatot tādu pamatbrīvību ierobežojošu pasākumu, kāds ir paredzēts LESD 21. pantā, ar nosacījumu, ka šis pasākums ir nepieciešams, lai aizsargātu intereses, kuras ar to ir paredzēts garantēt, un tikai tad, ja šie mērķi nevar tikt sasniegti ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
37.
un
38.
punkts, 2018. gada 10. aprīlis, Pisciotti,
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
,
47.
un
48.
punkts, kā arī 2020. gada 2. aprīlis, Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
,
60.
punkts).
Šajā ziņā Tiesa ir atzinusi, ka ir jādod priekšroka informācijas apmaiņai ar dalībvalsti, kuras pilsonība ir attiecīgajai personai, lai vajadzības gadījumā sniegtu šīs dalībvalsts iestādēm iespēju izsniegt Eiropas apcietināšanas orderi kriminālvajāšanas veikšanas nolūkā. Tādējādi, ja dalībvalstij, kurā persona likumīgi uzturas, tiek iesniegts trešās valsts izdošanas lūgums, tai ir pienākums informēt dalībvalsti, kuras pilsonība ir minētajai personai, un vajadzības gadījumā pēc šīs pēdējās dalībvalsts lūguma nodot tai šo pašu personu atbilstoši Pamatlēmuma 2002/584 normām ar nosacījumu, ka pēdējai minētajai dalībvalstij saskaņā ar savas valsts tiesībām ir kompetence veikt kriminālvajāšanu attiecībā uz šo personu par nodarījumiem, kas ir izdarīti ārpus tās valsts teritorijas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
48.
un
50.
punkts, 2018. gada 10. aprīlis, Pisciotti,
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
,
51.
punkts, kā arī 2020. gada 2. aprīlis, Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
,
70.
punkts).
Turklāt, lai saglabātu mērķi novērst tās personas nesodāmību, kuras izdošana ir pieprasīta par nodarījumiem, kuros tā tiek vainota izdošanas lūgumā, Eiropas apcietināšanas orderim, ko, iespējams, ir izsniegusi dalībvalsts, kuras pilsonība ir šai personai, ir jāattiecas vismaz uz tiem pašiem nodarījumiem, kuros minētā persona tiek vainota izdošanas lūgumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 10. aprīlis, Pisciotti,
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
,
54.
punkts).
Turpretim, ja dalībvalsts, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai, nav izsniegusi Eiropas apcietināšanas orderi, dalībvalsts, kam lūdz izdošanu, var veikt izdošanu ar nosacījumu, ka tā, kā ir prasīts Tiesas judikatūrā, ir pārbaudījusi, ka šī izdošana neapdraudēs Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 19. pantā minētās tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
60.
punkts).
Otrkārt, precizējumi par šī sprieduma 43. punktā minētās informācijas apmaiņas īstenošanu, ievērojot iesniedzējtiesas jautājumus, ir jāsniedz šo apsvērumu gaismā.
Šajā ziņā no 2018. gada 10. aprīļa sprieduma Pisciotti (
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
) 55. un 56. punkta būtībā izriet, ka dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, šī sprieduma 43. punktā minēto informēšanas pienākumu izpilda, radot tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai, iespēju pieprasīt šīs personas izdošanu, izsniedzot Eiropas apcietināšanas orderi.
Šajā nolūkā atbilstoši LES 4. panta 3. punkta pirmajā daļā ietvertajam lojālas sadarbības principam, saskaņā ar kuru Savienība un dalībvalstis ar patiesu savstarpējo cieņu palīdz cita citai veikt uzdevumus, ko nosaka Līgumos (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
42.
punkts), dalībvalstij, kam lūdz izdošanu, ir jāinformē tās dalībvalsts kompetentās iestādes, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai, ne tikai par to, ka attiecībā uz viņu ir iesniegts izdošanas lūgums, bet arī par visiem tiesību un faktiskajiem elementiem, kurus saistībā ar šo izdošanas lūgumu ir paziņojusi trešā valsts, kas lūdz izdošanu, tomēr šīm iestādēm ir pienākums attiecībā uz šiem elementiem ievērot konfidencialitāti, ja minētā trešā valsts, kura ir tikusi šajā ziņā pienācīgi informēta, to ir prasījusi. Turklāt dalībvalstij, kurai lūdz izdošanu, minētās iestādes ir jāinformē arī par jebkādām izmaiņām situācijā, kādā atrodas pieprasītā persona, ja tām ir nozīme saistībā ar iespējamo Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanu attiecībā uz to atbilstoši šī sprieduma 43. un 44. punktā izklāstītajam.
Turpretim ne dalībvalstij, kam lūdz izdošanu, ne dalībvalstij, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai, saskaņā ar Savienības tiesībām nevar būt pienākums lūgt, lai trešā valsts, kas lūdz izdošanu, pārsūta krimināllietas materiālus.
Papildus tam, ka šādam pienākumam nav nekāda juridiska pamata pašlaik spēkā esošajās Savienības tiesībās, tas arī nebūtu savienojams ar mērķiem, uz kuriem ir balstīta šī sprieduma 43. punktā minētā informācijas apmaiņa, jo saskaņā ar Tiesas judikatūru šī informācijas apmaiņa iekļaujas mērķī aizsargāt Savienības pilsoņus no pasākumiem, ar kuriem tiem varētu tikt atņemtas LESD 21. pantā paredzētās tiesības uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos, vienlaikus cīnoties pret nesodāmību par noziedzīgiem nodarījumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
47.
punkts).
Ja dalībvalstij, kas lūdz izdošanu, vai dalībvalstij, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai, būtu pienākums lūgt, lai trešā valsts, kura lūdz izdošanu, pārsūta krimināllietas materiālus, izdošanas procedūra varētu tikt ievērojami sarežģīta un tās ilgums varētu tikt būtiski pagarināts, riskējot galu galā apdraudēt mērķi novērst šādu nesodāmību.
Piedevām ir jānorāda, ka šī sprieduma 43. punktā atgādinātā judikatūra ir balstīta uz premisu, saskaņā ar kuru dalībvalsts, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai, pati izvērtē Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanas lietderīgumu, ja dalībvalsts, kam lūdz izdošanu, to ir informējusi par izdošanas lūguma attiecībā uz kādu no tās pilsoņiem esamību. Tāpat ir jāuzskata, ka dalībvalsts, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai, īstenojot savu rīcības brīvību, kas pieder pie tās suverenitātes krimināltiesību jomā, un atbilstoši tās valsts tiesībām, var nolemt lūgt, lai trešā valsts, kura lūdz izdošanu, tai pārsūta krimināllietas materiālus, lai novērtētu iespējamas kriminālvajāšanas lietderīgumu.
No iepriekš minētā izriet – ar nosacījumu, ka ir pienācīgi informētas tās dalībvalsts iestādes, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai, atbilstoši šī sprieduma 48. punktā sniegtajiem precizējumiem, tās dalībvalsts iestādes, kurai lūdz izdošanu, var turpināt izdošanas procedūru un vajadzības gadījumā veikt šīs personas izdošanu, ja dalībvalsts, kuras pilsonība tai ir, nav izsniegusi Eiropas apcietināšanas orderi saprātīgā termiņā, ņemot vērā visus lietas apstākļus.
Šādā gadījumā dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, var šo izdošanu veikt un tai nav pienākuma gaidīt ilgāk par šāda saprātīga termiņa beigām, ka dalībvalsts, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai, pieņems formālu lēmumu, ar ko tā atteiksies izsniegt Eiropas apcietināšanas orderi attiecībā uz šo personu. Pretēja pieeja pārsniegtu to, kas ir sagaidāms no saskaņā ar Savienības tiesībām krimināltiesību jomā pastāvošo sadarbības un savstarpējās palīdzības mehānismu īstenošanas, un radītu risku nepamatoti novēlot izdošanas procedūru.
Šajā ziņā tiesiskās drošības interesēs dalībvalstij, kam lūdz izdošanu, ir jānorāda dalībvalstij, kuras pilsonība ir pieprasītajai personai, saprātīgs termiņš, kura beigās, ja šī pēdējā minētā dalībvalsts nebūs izsniegusi Eiropas apcietināšanas orderi, vajadzības gadījumā tiks veikta šīs personas izdošana. Šāds termiņš ir jānosaka, ņemot vērā visus lietas apstākļus, it īpaši iespējamo apcietinājuma piemērošanu minētajai personai, pamatojoties uz izdošanas procedūru, un lietas sarežģītību.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja dalībvalsts, kuras pilsonis ir pieprasītā persona, kas ir Savienības pilsonis, attiecībā uz kuru trešā valsts ir iesniegusi izdošanas lūgumu citai dalībvalstij, ir no pēdējās minētās saņēmusi informāciju par šī lūguma esamību, ne vienai, ne otrai no šīm dalībvalstīm nav pienākuma lūgt trešai valstij, kas lūdz izdošanu, izsniegt krimināllietas materiālus, lai ļautu dalībvalstij, kuras pilsonība ir šai personai, novērtēt iespēju pašai veikt kriminālvajāšanu attiecībā uz minēto personu. Ar nosacījumu, ka tā ir pienācīgi informējusi dalībvalsti, kuras pilsonība ir šai pašai personai, par izdošanas lūguma esamību, par visiem tiesību un faktiskajiem elementiem, ko saistībā ar šo lūgumu ir paziņojusi trešā valsts, kura lūdz izdošanu, kā arī par jebkādām izmaiņām situācijā, kādā atrodas pieprasītā persona, ja tām ir nozīme saistībā ar iespējamo Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanu attiecībā uz to, dalībvalsts, kam lūdz izdošanu, var šo personu izdot un tai nav pienākuma gaidīt, kamēr dalībvalsts, kuras pilsonība tai ir, atteiksies izsniegt šādu apcietināšanas orderi attiecībā vismaz uz tiem pašiem nodarījumiem, kas ir minēti izdošanas lūgumā, ja pēdējā minētā dalībvalsts atturas no šāda ordera izsniegšanas saprātīgā termiņā, kuru tai šajā nolūkā ir piešķīrusi dalībvalsts, kam lūdz izdošanu, ņemot vērā visus lietas apstākļus.
Par trešo jautājumu
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij, kurai trešā valsts ir iesniegusi izdošanas lūgumu, lai veiktu kriminālvajāšanu pret Savienības pilsoni, kas ir citas dalībvalsts pilsonis, ir pienākums atteikt izdošanu un veikt kriminālvajāšanu pašai, ja tās valsts tiesības tai ļauj to darīt.
Ir jāatgādina, ka izdošana ir procedūra, kuras mērķis ir cīnīties pret tādas personas nesodāmību, kas atrodas citā teritorijā, nevis tajā, kurā tā varbūtēji ir izdarījusi noziedzīgu noziegumu. Lai gan, ņemot vērā maksimu
aut dedere, aut judicare
(izdot vai veikt kriminālvajāšanu), valsts pilsoņu neizdošana parasti tiek kompensēta ar dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, iespēju veikt kriminālvajāšanu attiecībā uz saviem pilsoņiem par smagiem noziegumiem, kas izdarīti ārpus tās teritorijas, šai dalībvalstij parasti nav kompetences tiesāt par šādiem nodarījumiem, ja nedz iespējami izdarītā noziedzīgā nodarījuma izdarītājam, nedz cietušajam nav minētās dalībvalsts pilsonības. Izdošana tādējādi ļauj novērst nesodīšanu par noziedzīgiem nodarījumiem, ko kādas valsts teritorijā ir izdarījušas personas, kuras ir aizbēgušas no šīs teritorijas (spriedums, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
39.
punkts).
Šajā kontekstā Tiesa ir atzinusi, ka valsts tiesību noteikumi, kas ļauj apmierināt izdošanas lūgumu kriminālvajāšanas veikšanai un sprieduma taisīšanai trešā valstī, kurā, kā tiek uzskatīts, ir izdarīts noziedzīgais nodarījums, šķiet piemēroti izvirzītā mērķa sasniegšanai, ja vien nav tāda alternatīva pasākuma, kas mazāk apdraudētu LESD 21. pantā piešķirto tiesību izmantošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 6. septembris, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
,
40.
un
41.
punkts).
Tomēr šajā gadījumā iesniedzējtiesas jautājums iekļaujas kontekstā, kurā – atšķirībā no šī sprieduma 58. punktā izklāstītā – dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, valsts tiesības ļautu šai dalībvalstij veikt kriminālvajāšanu pret ārvalsts valstspiederīgo par noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti ārpus šīs dalībvalsts teritorijas. Tādējādi šī tiesa norāda, ka Kriminālkodeksa 7. panta 2. punktā ir paredzēta par kriminālvajāšanu atbildīgo Vācijas iestāžu pakārtota kompetence veikt kriminālvajāšanu par ārvalstīs izdarītiem nodarījumiem neizdošanas gadījumā, tostarp tad, ja šos nodarījumus ir izdarījis ārvalsts valstspiederīgais.
Vācijas valdība apstrīd šīs iesniedzējtiesas veiktās Kriminālkodeksa 7. panta 2. punkta 2. apakšpunkta interpretācijas pamatotību. Šīs valdības ieskatā šajā tiesību normā paredzētā pakārtotā kompetence ir piemērojama tikai tad, ja trešā valsts, kura lūdz izdošanu, nevar vai nevēlas veikt kriminālvajāšanu. Taču pamatlietā tas tā neesot, līdz ar to minētā tiesību norma nepieļaujot kriminālvajāšanas veikšanu pret BY Vācijā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka attiecībā uz valsts tiesību sistēmas normu interpretāciju Tiesai principā ir pienākums balstīties uz kvalifikāciju, kas izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma. Proti, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Tiesas kompetencē nav interpretēt dalībvalsts iekšējās tiesības (spriedums, 2018. gada 7. augusts, Banco Santander un Escobedo Cortés,
C‑96/16 un C‑94/17
,
EU:C:2018:643
,
57.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādējādi trešais jautājums ir jāizvērtē, pamatojoties uz Kriminālkodeksa 7. panta 2. punkta interpretāciju, kura izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu. Vajadzības gadījumā iesniedzējtiesai būs jāpārbauda šīs interpretācijas pamatotība.
Ņemot to vērā, ir jāuzskata, ka LESD 18. un 21. pants nevar tikt interpretēts tādējādi, ka dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, būtu pienākums atteikties izdot Savienības pilsoni, kas ir citas dalībvalsts pilsonis, un pašai veikt pret to kriminālvajāšanu par nodarījumiem, kas izdarīti trešā valstī, ja tās dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, valsts tiesības pēdējo minēto pilnvaro veikt kriminālvajāšanu pret šo Savienības pilsoni par noteiktiem trešā valstī izdarītiem noziedzīgiem nodarījumiem.
Šādā gadījumā pienākums atteikt izdošanu un patstāvīgi veikt kriminālvajāšanu izraisītu to, ka dalībvalstij, kurai lūdz izdošanu, tiktu atņemta iespēja pašai spriest par lietderīgumu ierosināt kriminālvajāšanu pret minēto pilsoni, pamatojoties uz valsts tiesībām, ievērojot visus konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp izredzes, ka, ņemot vērā pieejamos pierādījumus, šāda kriminālvajāšana noslēgtos ar notiesāšanu krimināllietā. Tādējādi šāds pienākums pārsniegtu robežas, ko Savienības tiesības var noteikt šīs dalībvalsts novērtējuma brīvības īstenošanai attiecībā uz kriminālvajāšanas lietderīgumu tādā jomā kā krimināltiesību akti, kas saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ietilpst dalībvalstu kompetencē, pat ja dalībvalstīm ir pienākums šo kompetenci īstenot, ievērojot Savienības tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 26. februāris, Rimšēvičs un ECB/Latvija,
C‑202/18 un C‑238/18
,
EU:C:2019:139
,
57.
punkts).
No tā izriet, ka tad, ja, kā tas ir pamatlietā, dalībvalstij, kurai lūdz izdošanu, trešā valsts ir iesniegusi izdošanas lūgumu attiecībā uz Savienības pilsoni, kas ir citas dalībvalsts pilsonis, kriminālvajāšanas veikšanai, rodas jautājums vienīgi par to, vai dalībvalsts, kurai lūdz izdošanu, attiecībā uz šo Savienības pilsoni var rīkoties veidā, kas mazāk apdraud viņa tiesību uz brīvu pārvietošanos un uzturēšanos izmantošanu, apsverot iespēju drīzāk nodot šo pilsoni dalībvalstij, kuras pilsonība viņam ir, nekā viņu izdot trešai valstij, kas lūdz izdošanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 10. aprīlis, Pisciotti,
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
,
50.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij, kurai trešā valsts ir iesniegusi izdošanas lūgumu, lai veiktu kriminālvajāšanu pret Savienības pilsoni, kas ir citas dalībvalsts pilsonis, nav pienākuma atteikt izdošanu un veikt kriminālvajāšanu pašai, ja tās valsts tiesības tai ļauj to darīt.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ir piemērojami tāda Eiropas Savienības pilsoņa situācijai, kas ir kādas dalībvalsts pilsonis, kurš uzturas citas dalībvalsts teritorijā un attiecībā uz kuru trešā valsts pēdējai minētajai dalībvalstij ir iesniegusi izdošanas lūgumu, pat tad, ja šis pilsonis savu interešu centru uz šo citu dalībvalsti ir pārcēlis laikā, kad viņam vēl nebija Savienības pilsoņa statusa.

2)
LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja dalībvalsts, kuras pilsonis ir pieprasītā persona, kas ir Savienības pilsonis, attiecībā uz kuru trešā valsts ir iesniegusi izdošanas lūgumu citai dalībvalstij, ir no pēdējās minētās saņēmusi informāciju par šī lūguma esamību, ne vienai, ne otrai no šīm dalībvalstīm nav pienākuma lūgt trešai valstij, kas lūdz izdošanu, izsniegt krimināllietas materiālus, lai ļautu dalībvalstij, kuras pilsonība ir šai personai, novērtēt iespēju pašai veikt kriminālvajāšanu attiecībā uz minēto personu. Ar nosacījumu, ka tā ir pienācīgi informējusi dalībvalsti, kuras pilsonība ir šai pašai personai, par izdošanas lūguma esamību, par visiem tiesību un faktiskajiem elementiem, ko saistībā ar šo lūgumu ir paziņojusi trešā valsts, kura lūdz izdošanu, kā arī par jebkādām izmaiņām situācijā, kādā atrodas pieprasītā persona, ja tām ir nozīme saistībā ar iespējamo Eiropas apcietināšanas ordera izsniegšanu attiecībā uz to, dalībvalsts, kam lūdz izdošanu, var šo personu izdot un tai nav pienākuma gaidīt, kamēr dalībvalsts, kuras pilsonība tai ir, atteiksies izsniegt šādu apcietināšanas orderi attiecībā vismaz uz tiem pašiem nodarījumiem, kas ir minēti izdošanas lūgumā, ja pēdējā minētā dalībvalsts atturas no šāda ordera izsniegšanas saprātīgā termiņā, kuru tai šajā nolūkā ir piešķīrusi dalībvalsts, kam lūdz izdošanu, ņemot vērā visus lietas apstākļus.

3)
LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstij, kurai trešā valsts ir iesniegusi izdošanas lūgumu, lai veiktu kriminālvajāšanu pret Savienības pilsoni, kas ir citas dalībvalsts pilsonis, nav pienākuma atteikt izdošanu un veikt kriminālvajāšanu pašai, ja tās valsts tiesības tai ļauj to darīt.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.