CELEX: 62015CJ0361
Обжалване
Интелектуална собственост
Промишлен дизайн на Общността
Регламент (ЕО) № 6/2002
Член 5
Новост
Член 6
Оригиналност
Член 7
Публично разгласяване
Член 63
Правомощия на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) при събирането на доказателствата
Доказване в тежест на молителя в производство за обявяване на недействителност
Изисквания, свързани с възпроизвеждането на по-ранния промишлен дизайн
Промишлен дизайн, представляващ отходен душ канал
Отхвърляне от апелативния състав на искането за обявяване на недействителност

С жалбите си Easy Sanitary Solutions BV (наричано по-нататък „ESS“) и Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) искат отмяна на решение на Общия съд на Европейския съюз от 13 май 2015 г., Group Nivelles/СХВП — Easy Sanitairy Solutions (отходен душ канал) (T‑15/13, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“,
EU:T:2015:281
), с което този съд отменя решението на трети апелативен състав на EUIPO от 4 октомври 2012 г. (преписка R 2004/2010‑3), постановено в производството за обявяване на недействителност между I-Drain BVBA и ESS (наричано по-нататък „спорното решение“).
Правна уредба
Съгласно съображение 12 от Регламент (ЕО) № 6/2002 на Съвета от 12 декември 2001 година относно промишления дизайн на Общността (
OВ L 3, 2002 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 33, стр. 70) „[з]акрилата не следва да се разпростира върху тези съставни части, които не са видими при обичайна употреба на определен продукт, нито върху особеностите на детайл, които не са видими, когато той е монтиран, нито пък върху особеностите на детайлите, които не отговарят сами по себе си на изискванията за новост и[…]оригиналност. Следователно, тези особености на определен дизайн, които […] са изключени от закрила поради тези причини, не следва да се отчитат при оценка на това, дали други особености на този дизайн отговарят на изискванията за закрила“.
Съгласно съображение 14 от Регламент № 6/2002 „преценката за наличието на оригиналност на един дизайн следва да се основава на това дали цялостното впечатление, което той създава у информирания потребител се различава ясно от впечатлението, което създава у него корпуса [от] дизайн[и], като се вземе предвид естеството на продукта, към който е приложен дизайн[ът] или в който същият е включен[,] и по-специално, промишления[т] сектор, който го произвежда[,] и степента на свобода на автора на дизайна при разработването му“.
Член 3, буква a) от този регламент предвижда:
„По смисъла на настоящия регламент:
а)
„промишлен дизайн“ е видимият външен вид на целия продукт или на част от него, определен, по-специално, от особеностите на линиите, контурите, цветовете, формата, строежа и/или материалите на самия продукт и/или орнаментите му“.
Озаглавеният „Условия на закрила“ член 4 от посочения регламент предвижда в параграф 1:
„Закрилата на промишлен дизайн чрез промишления дизайн на Общността се осигурява в зависимост от това, доколко той е нов и оригинален“.
Под заглавие „Новост“ член 5 от същия регламент предвижда:
„1.   Промишленият дизайн се счита за нов, ако липсва идентичен промишлен дизайн, който е общодостъпен:
а)
в случая на нерегистриран промишлен дизайн на Общността, преди датата, на която промишленият дизайн, за който се иска закрила е станал общодостъпен за първи път.
б)
в случая на регистриран промишлен дизайн на Общността, преди датата на подаване на заявка за регистрация на промишления дизайн, за който се иска закрила или, ако се претендира за приоритет, преди датата на приоритета.
2.   Промишлените дизайни се считат за идентични, когато техните особености се различават само в несъществени детайли“.
Озаглавеният „Оригиналност“ член 6 от Регламент № 6/2002 гласи:
„1.   Промишленият дизайн се счита за оригинален, ако общото впечатление, което създава у информирания потребител, се различава от това, което създава върху такъв потребител всеки друг промишлен дизайн, който е разгласен публично:
а)
в случая на нерегистриран промишлен дизайн на Общността, преди датата на първото публично разгласяване на промишления дизайн, за който се иска закрила;
б)
в случая на регистриран промишлен дизайн на Общността, преди датата на подаване на заявка за регистрация на промишления дизайн, за който се иска закрила или, ако се претендира приоритет, преди датата на приоритета.
2.   За да се определи оригиналността, се отчита степента на свобода на автора при разработването на промишления дизайн“.
Озаглавеният „Оповестяване“ член 7 от този регламент гласи в параграф 1 следното:
„За целите на прилагането на членове 5 и 6, един промишлен дизайн се счита за общодостъпен, ако е публикуван, след регистрация или по друг начин, или изложен, използван в търговията или оповестен по друг начин[п]реди предвижданата дата в член 5, параграф 1, буква а) и член 6, параграф 1, буква а) или член 5, параграф 1, буква б) и член 6, параграф 1, буква б), освен ако няма разумен начин, по който тези събития[…] да са станали известни в редовната бизнес практика на специализираните среди от съответния сектор, действащ[и] в рамките на Общността. Промишленият дизайн не се счита за общодостъпен, обаче, ако е оповестен пред трета страна при изрични или мълчаливи условия за поверителност“.
Член 10 от посочения регламент гласи:
„1.   Обхватът на закрилата, предоставяна от промишления дизайн на Общността, се разпростира върху всеки промишлен дизайн, който не създава у информирания потребител различно цялостно възприятие.
2.   За да се определи обхват[ът] на закрилата, се отчита степента на свобода на автора на промишления дизайн при разработване на дизайна“.
Под заглавие „Права, предоставяни от промишления дизайн на Общността“, член 19 от същия регламент гласи в параграф 1 следното:
„Регистрираният промишлен дизайн на Общността дава на своя притежател изключителното право да използва и да забранява на всеки друг използването на промишления дизайн, без негово съгласие. Горепосоченото използване обхваща по-специално, създаването, предлагането, разпространението на пазара, вноса, износа или използването на продукт, в който е включен или към който е приложен промишленият дизайн[,] или складирането на такъв продукт за тези цели“.
Съгласно член 25, параграф 1, буква б) от Регламент № 6/2002 „[п]ромишлен дизайн на Общността може да бъде обявен за недействителен, само ако […] не отговаря на условията, определени от членове 4 до 9“.
Член 36 („Условия, на които трябва да отговаря заявката“) от този регламент предвижда в параграфи 2 и 6 следното:
„2.   Заявката включва и указания за продуктите, в които е предназначен да бъде включен или към които ще се прилага промишления[т] дизайн.
[…]
6.   Информациите, предвидени в параграф 2 […] не засягат обхвата на закрилата на промишления дизайн като такъв“.
Член 52, параграф 1 от посочения регламент предвижда, че извън случаите по член 25, параграфи 2, 3, 4 и 5 всяко физическо или юридическо лице, както и обществен орган, оправомощен за тази цел, може да подаде до EUIPO искане за обявяване на недействителност на регистриран промишлен дизайн на Общността.
Съгласно член 53, параграф 1 от същия регламент, отнасящ се до разглеждането на искането за обявяване на недействителност, ако EUIPO счете за допустимо такова искане, тя проверява дали посочените в член 25 основания са пречка за запазването на регистрирания промишлен дизайн на Общността. Съгласно параграф 2 от посочения член 53 при разглеждане на искането по реда на Регламент (ЕО) № 2245/2002 на Комисията от 21 октомври 2002 година за прилагане на Регламент (ЕО) № 6/2002 (
ОВ L 341, 2002 г. стр. 28
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 39, стр. 14) EUIPO кани страните, толкова често, колкото е необходимо, да представят в съответния срок своите обяснения по съобщения от другите страни или от самата служба.
Член 61 от Регламент № 6/2002 гласи:
„1.   Решенията на апелативните [състави], които се произнасят по жалбите, могат да се обжалват пред Съда на Европейските общности.
2.   [Жалбата] може да бъде [подадена] на основание некомпетентност, нарушение на съществени процесуални изисквания, нарушение на Договора, на настоящия регламент или на правна норма, свързана с приложението им[,] или злоупотреба с власт.
3.   Съдът на Европейските общности има юрисдикция, както за [отмяна], така и за [изменение] на атакуваното решение.
[…]
6.   [EUIPO] е длъжна да предприеме съответните мерки по изпълнение на решението на Съда на Европейските общности“.
Съгласно член 63, параграф 1 от този регламент „[в] хода на производството [EUIPO] пристъпва към служебно разглеждане на обстоятелствата. Когато, обаче, има [искане] за обявяване на недействителност, разглеждането се ограничава до [основанията] и исканията, представени от страните“.
Съгласно член 65, параграф 1 от посочения регламент в производството EUIPO може да предприема мерки по събиране на доказателства, и по-специално да изслушва страните и свидетелите, да изисква сведения и представяне на документи и доказателствени материали, или да назначава експертизи.
Член 28, параграф 1, буква б), подточки v) и vi) от Регламент № 2245/2002 гласи:
„1.   Искането, подадено в [EUIPO] за обявяване за недействителност съгласно член 52 от Регламент [№ 6/2002] съдържа:
[…]
б)
името и адреса на притежателя;
[…]
v)
когато основанията за недействителност се основават на факта, че регистрираният промишлен дизайн на Общността не отговаря на изискванията, посочени в членове 5 или 6 от Регламент [№ 6/2002], [означението] и [изображението] на предишните промишлени дизайни, ко[и]то би[ха] могл[и] да стан[ат] пречка за новостта или оригиналния характер на регистрирания промишлен дизайн на Общността, както и документите, доказващи съществуването на тези по-ранни промишлени дизайни;
vi)
посочване на факти, доказателства и аргументи, представени в подкрепа на това искане“.
Обстоятелствата, предхождащи спора
На 28 ноември 2003 г. ESS подава в EUIPO заявка за регистрация на промишлен дизайн на Общността на основание на Регламент № 6/2002. Искането в заявката е за регистрация на промишлен дизайн със следното изображение:
Оспореният промишлен дизайн е регистриран като промишлен дизайн на Общността под номер 000107834‑0025 и е публикуван в Бюлетин на промишлените дизайни на Общността № 19/2004 на 9 март 2004 г. Съгласно регистрацията става въпрос за дизайн на „сифон за душ канал (shower drain)“.
На 31 март 2009 г. регистрацията на оспорения промишлен дизайн е подновена. Подновяването е отбелязано в Бюлетин на промишлените дизайни на Общността № 61/2009 от 2 април 2009 г.
На 3 септември 2009 г. I-Drain, чийто правоприемник е Group Nivelles NV, подава на основание член 52 от Регламент № 6/2002 искане за обявяване на оспорения промишлен дизайн за недействителен. В подкрепа на това искане то твърди, че е налице предвиденото в член 25, параграф 1, буква б) от посочения регламент основание за обявяване на недействителност, а именно че този промишлен дизайн не отговаря на условията по членове 4—9 от същия регламент. Видно от член 4, параграф 1 от Регламент № 6/2002, тези условия се свеждат до това към датата на публичното му разгласяване в съответствие с член 7 от този регламент съответният промишлен дизайн да е нов и оригинален по смисъла съответно на член 5 и член 6 от същия регламент.
В подкрепа на искането си за обявяване на недействителност I-Drain представя извадки от два каталога с изделия на предприятието Blücher (наричани по-нататък „каталозите Blücher“). Каталозите Blücher съдържат в частност следното изображение:
С решение от 23 септември 2010 г. отделът по отмяна на EUIPO обявява оспорения промишлен дизайн за недействителен, с което уважава съответно искането на I-Drain.
В точка 3 от това решение отделът по отмяна на EUIPO посочва, че от доводите на I-Drain ясно личи, че искането му за обявяване на недействителност се основава на твърдението за липса на новост и оригиналност на оспорения промишлен дизайн на Общността. В точка 15 от посоченото решение отделът по отмяна на EUIPO приема, че този промишлен дизайн представлява плоча, колекторна вана и сифон за душ канал (в тесен смисъл), като единствената му видима особеност е горната част на въпросната плоча. Съгласно точка 19 от решението на отдела по отмяна на EUIPO тази плоча обаче била идентична с плочата в центъра на възпроизведеното в точка 23 от настоящото решение изображение, а оспореният промишлен дизайн съвсем не бил нов спрямо изобразения в този документ промишлен дизайн. Освен това в точка 20 от решението си отделът по отмяна на EUIPO отхвърля като неотносим довода на ESS, че плочата в центъра на възпроизведеното в точка 23 от настоящото решение изображение се използва в различна среда от тази, в която е предназначен да се използва продуктът, за който се отнася оспореният промишлен дизайн, тъй като употребата на продукта, в който е включен промишленият дизайн, не е елемент от външния му вид, поради което различието е без значение при сравняването на двата конфликтни дизайна.
На 15 октомври 2010 г. ESS подава жалба на основание членове 55—60 от Регламент № 6/2002 срещу решението на отдела по отмяна на EUIPO.
Със спорното решение трети апелативен състав на EUIPO отменя решението на отдела по отмяна на EUIPO от 23 септември 2010 г. По същество в точки 31—33 от спорното решение той приема, за разлика от отдела по отмяна на EUIPO, че оспореният промишлен дизайн на Общността е нов по смисъла на член 5 от Регламент № 6/2002, тъй като не е идентичен с плочата в центъра на възпроизведеното в точка 23 от настоящото решение изображение, а в сравнение с нея съдържа разлики, които не са нито „минимални“, нито „трудно поддаващи се на обективна преценка“ и които поради това не биха могли да се считат за несъществени. Той връща преписката на отдела по отмяна на EUIPO „за ново разглеждане на искането за обявяване на недействителност на основание член 25, параграф 1, буква б) във връзка с [член 4, параграф 1 и член 6]“ от Регламент № 6/2002.
Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 7 януари 2013 г., Group Nivelles иска отмяна на спорното решение.
С писмения си отговор, подаден в секретариата на Общия съд на 15 юли 2013 г., ESS, като встъпила страна, иска отмяна на спорното решение на непосочено в жалбата основание.
Group Nivelles изтъква едно-единствено основание за обжалване, а именно допусната от трети апелативен състав на EUIPO грешка при сравняването на оспорения промишлен дизайн с по-ранните промишлени дизайни, посочени в подкрепа на искането за обявяване на недействителност. Според него поради тази грешка трети апелативен състав на EUIPO неправилно е приел, че оспореният промишлен дизайн е нов по смисъла на член 5 от Регламент № 6/2002.
ESS изтъква, в подкрепа на искането си за отмяна на спорното решение на основание, различно от посочените от Group Nivelles, че трети апелативен състав на EUIPO е нарушил съществени процесуални правила, като в точка 31 от това решение е приел, че възпроизведеното в точка 23 от настоящото решение изображение показва съвсем обикновен правоъгълен сифон за душ канал, състоящ се от покривна плоча с дупка. Според ESS този извод противоречи на твърденията на страните в хода на производството пред EUIPO и не е мотивиран, което прави спорното решение недостатъчно разбираемо.
С обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че е налице както изтъкнатото от Group Nivelles едно-единствено основание за обжалване, така и посоченото от ESS инцидентно основание за обжалване и поради това отменя спорното решение. За сметка на това Общият съд отхвърля направеното от Group Nivelles искане за изменение на това решение.
Исканията на страните и производството пред Съда
С жалбата си по дело C‑361/15 P ESS иска от Съда:
–
да отмени частично обжалваното съдебно решение и
–
да осъди загубилата страна да заплати съдебните разноски по настоящото производство.
В писмения си отговор по дело C‑361/15 P EUIPO иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди жалбоподателя да заплати направените от нея съдебни разноски.
В писмения си отговор по дело C‑361/15 P Group Nivelles иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди жалбоподателя да заплати направените от Group Nivelles съдебни разноски.
С жалбата си по дело C‑405/15 P EUIPO иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение и
–
да осъди Group Nivelles и ESS да заплатят направените от нея съдебни разноски.
В писмения си отговор по дело C‑405/15 P ESS иска от Съда:
–
да уважи жалбата по първите две от посочените от EUIPO основания за обжалване и да осъди Group Nivelles да заплати направените от EUIPO съдебни разноски и
–
да отхвърли жалбата по третото посочено от EUIPO основание за обжалване и да осъди последната да заплати направените от ESS съдебни разноски във връзка с това основание за обжалване.
В писмения си отговор по дело C‑405/15 P Group Nivelles иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди EUIPO да заплати направените от Group Nivelles съдебни разноски.
В изявлението при встъпване по дело C‑405/15 P Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение и
–
да го осъди да понесе направените от него съдебни разноски.
С решение на председателя на Съда от 8 юни 2016 г. дела C‑361/15 P и C‑405/15 P са съединени за целите на устната фаза на производството и на решението.
По жалбите
По посочените от EUIPO първо и второ основание за обжалване, а именно нарушение на член 63, параграф 1 и на член 25, параграф 1, буква б) от Регламент № 6/2002, тълкуван във връзка с член 5 от този регламент
Предвид свързаността им посочените от EUIPO първо и второ основание за обжалване следва да се разгледат заедно.
Доводи на страните
На първо място EUIPO твърди, че като е изискал от нея да издири кой е по-ранният промишлен дизайн въз основа на различните извадки от каталози, приложени към искането за обявяване на недействителност, Общият съд е нарушил в точки 74 и 79 от обжалваното съдебно решение член 63, параграф 1 от Регламент № 6/2002, и по-конкретно принципите във връзка с тежестта на доказване и събирането на доказателствата в производство за обявяване на недействителност на регистриран промишлен дизайн на Общността.
Този член 63, параграф 1 се основавал на ясно разпределение на съответните роли на EUIPO и на молителя в производството за обявяване на недействителност на основание членове 5 и 6 от Регламент № 6/2002, което впрочем се потвърждавало от текста на член 28, параграф 1, буква б), подточки v) и vi) от Регламент № 2245/2002.
Така молителят бил длъжен точно да идентифицира релевантните по-ранни промишлени дизайни, като представи техни изображения и доказателства за съществуването им. Освен това трябвало да докаже, че тези по-ранни промишлени дизайни са били общодостъпни по смисъла на член 7 от Регламент № 6/2002. В това отношение EUIPO можела да разгледа искането за обявяване на недействителност само въз основа на фактите, доказателствата, аргументите и съображенията, посочени от молителя, без да може вместо него да събира доказателства, нито да издирва кой евентуално е релевантният по-ранен промишлен дизайн измежду изобразените в представените документи.
EUIPO обаче смята, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 74 и 84 от обжалваното съдебно решение е приел, че тя не е правилно идентифицирала изтъкнатия по-ранен промишлен дизайн и че този промишлен дизайн представлява „цялото отходно устройство за течности, предлагано от предприятието Blücher и посочено в подкрепа на искането за обявяване на недействителност“.
Според EUIPO от производството за обявяване на недействителност и съображенията на Group Nivelles пред Общия съд личи, че като по-ранен промишлен дизайн това дружество сочи не цялото приспособление за отвеждане на течности, а само покривната плоча, разгласена както от предприятието Blücher, така и от други предприятия. Eдва на етапа на обжалването пред Общия съд, т.е. със закъснение, Group Nivelles посочило цялото приспособление за отвеждане на течности.
Така, като в точка 79 от обжалваното съдебно решение задължил EUIPO да сравни оспорения промишлен дизайн с цялото приспособление за отвеждане на течност, предлагано от предприятието Blücher, Общият съд по свой почин издирил в представените от Group Nivelles каталози релевантния според него по-ранен дизайн и по този начин нарушил член 63, параграф 1 от Регламент № 6/2002.
На второ място EUIPO твърди, че в точки 77 и 78 от обжалваното съдебно решение Общият съд е нарушил посочените в член 5 от Регламент № 6/2002 правила за преценка дали даден промишлен дизайн на Общността е нов, като я задължил да комбинира различни съставни части на предполагаемия по-ранен промишлен дизайн, когато те са поотделно разгласени.
Съдът вече приел в решението си от 19 юни 2014 г., Karen Millen Fashions (
C‑345/13
,
EU:C:2014:2013
, т.
), че когато се преценява дали даден промишлен дизайн е оригинален по смисъла на член 6 от Регламент № 6/2002, този дизайн може да бъде сравняван не със съчетанието от специфични елементи или части от по-ранни дизайни, а с определени и индивидуализирани по-ранни дизайни. Същото важало и при проверката дали става въпрос за нов промишлен дизайн по смисъла на член 5 от този регламент.
Обстоятелството, че различните съставни части на промишлен дизайн, разгласени поотделно, са предназначени да се използват заедно, не променяло този извод. Всъщност при съчетаването на тези различни съставни части можело да се получи предполагаем външен вид, който обаче е хипотетичен или най-малкото твърде приблизителен, което би попречило на сравнителния анализ на новостта по член 5 от Регламент № 6/2002. EUIPO смята, че по настоящото дело различните особености на по-ранния промишлен дизайн не могат да бъдат достатъчно точно определени и че съчетаването на отделните съставни части, предназначени да бъдат използвани заедно, би изисквало конструктивно усилие и би довело до хипотетична амалгама.
EUIPO допълва, че в точки 68 и 76 от обжалваното съдебно решение Общият съд е отхвърлил тези доводи, тъй като при тях се изхожда от това, че страните не били представили никакво изображение, съчетаващо покривната плоча и колекторната вана, нещо, което според Общия съд не е вярно. EUIPO обаче смята, че този възглед на Общия съд е резултат от изопачаване на фактите, което се потвърждава от сравнението на изображенията, към които Общият съд препраща в обжалваното съдебно решение.
ESS се присъединява към доводите на EUIPO и смята, че твърденията по първото и второто основание за обжалване са основателни.
От своя страна Group Nivelles оспорва доводите на EUIPO и съответно предлага на Съда да отхвърли твърденията по първото и второто основание за обжалване като неоснователни.
Съображения на Съда
Във връзка с първото и второто основание за обжалване EUIPO оспорва по същество извода на Общия съд в точки 77—79 и 84 от обжалваното съдебно решение.
EUIPO твърди, че Общият съд е нарушил, от една страна, член 63, параграф 1 от Регламент № 6/2002, и по-конкретно принципите във връзка с тежестта на доказване и събирането на доказателствата в производство за обявяване на недействителност на регистриран промишлен дизайн. От друга страна, тя смята, че Общият съд е нарушил член 5 от този регламент, и в частност правилата за преценка дали даден промишлен дизайн на Общността е нов, като е изискал от нея да комбинира отделните елементи на един или няколко промишлени дизайна, поотделно разгласени в различни извадки от каталози, приложени към искането за обявяване на недействителност, за да получи завършения външен вид на по-ранния промишлен дизайн.
Що се отнася до събирането на доказателствата, следва да се припомни, че съгласно член 63, параграф 1, първо изречение от Регламент № 6/2002 в хода на производството EUIPO служебно установява фактите. Във второто изречение на тази разпоредба обаче се уточнява, че в производството по искане за обявяване на недействителност се разглеждат само основанията и исканията, представени от страните.
В случая, видно от точка 22 от настоящото решение, Group Nivelles е подало съгласно член 52 от Регламент № 6/2002 искане за обявяване на недействителност на оспорения промишлен дизайн, като е посочило основанието за недействителност по член 25, параграф 1, буква б) от този регламент.
Съгласно член 28, параграф 1, буква б), подточка v) от Регламент № 2245/2002 обаче, когато искането за обявяване на недействителност се основава на факта, че регистрираният промишлен дизайн на Общността не отговаря на изискванията, посочени в членове 5 и 6 от Регламент № 6/2002, искането за обявяване на недействителност трябва да съдържа означението и изображението на предишните промишлени дизайни, които биха могли да се окажат пречка за обявяването на регистрирания промишлен дизайн на Общността за нов и оригинален, както и документите, доказващи съществуването на тези по-ранни промишлени дизайни.
От друга страна, от член 52, параграфи 1 и 2 и член 53, параграфи 1 и 2 от Регламент № 6/2002 следва, че в производство по искане за обявяване на недействителност, основано на член 25 от този регламент, не върху EUIPO или Общия съд, а върху лицето, което изтъква основанието за недействителност по член 25, параграф 1, буква б) от посочения регламент, пада тежестта да докаже наличието на това основание (вж. по аналогия определение от 17 юли 2014 г., Kastenholz/СХВП,
C‑435/13 P
, непубликувано,
EU:C:2014:2124
, т.
).
Следователно, когато молителят изтъква основанието за недействителност по член 25, параграф 1, буква б) от Регламент № 6/2002, той е този, който трябва да докаже, че оспореният промишлен дизайн не отговаря на условията, определени в членове 4—9 от посочения регламент.
Освен това във връзка с твърдението за нарушение на член 5 от Регламент № 6/2002 е важно да се допълни, че след като съгласно тази разпоредба промишленият дизайн се счита за нов, „ако липсва идентичен промишлен дизайн, който е общодостъпен“, то тя изисква преценката дали даден промишлен дизайн е нов да се извършва от гледна точка на един или повече конкретни, определени, индивидуализирани и идентифицирани дизайни измежду съвкупността от по-рано разгласените публично дизайни (вж. по аналогия, що се отнася до член 6 от Регламент № 6/2002, решение от 19 юни 2014 г., Karen Millen Fashions,
C‑345/13
,
EU:C:2014:2013
, т.
).
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 3, буква а) от този регламент промишлен дизайн е „видимият външен вид на целия продукт или на част от него, определен, по-специално, от особеностите на линиите, контурите, цветовете, формата, строежа и/или материалите на самия продукт и/или орнаментите му“. Следователно в рамките на системата, установена с Регламент № 6/2002, външният вид представлява определящият елемент на промишления дизайн.
Затова дадена особеност на промишления дизайн да е видима е основно условие за тази закрила. В този смисъл в съображение 12 от Регламент № 6/2002 се посочва, че закрилата на промишлени дизайни не следва да се разпростира върху тези съставни части, които не са видими при обичайната употреба на съответния продукт, нито върху особеностите на детайл, които не са видими, когато той е монтиран и че поради това тези особености не следва да се вземат предвид, когато се преценява дали други особености на този промишлен дизайн отговарят на условията за предоставяне на закрила.
От гореизложените съображения следва, че както отбелязва по същество генералният адвокат в точки 147 и 149 от заключението си, от съществено значение е инстанциите на EUIPO да разполагат с изображение на по-ранния промишлен дизайн, което да позволи да се схване външният вид на продукта, в който е включен промишленият дизайн, и да се идентифицира по ясен и недвусмислен начин по-ранният промишлен дизайн, за да се извърши в съответствие с членове 5—7 от Регламент № 6/2002 преценката дали оспореният промишлен дизайн е нов и оригинален и сравнението на разглежданите промишлени дизайни, което тя предполага. Всъщност проверката дали оспореният промишлен дизайн действително не е нов или оригинален изисква конкретен и определен по-ранен промишлен дизайн.
Следователно предвид и съображенията в точки 58—64 от настоящото решение страната, която е подала искането за обявяване на недействителност, трябва да представи на EUIPO необходимата информация, и в частност точни и пълни данни за предполагаемия по-ранен промишлен дизайн и негово точно и цялостно изображение, за да покаже, че оспореният промишлен дизайн не може да бъде регистриран надлежно.
По настоящите дела, по-конкретно от точки 64, 65 и 79 от обжалваното съдебно решение, без в това отношение в жалбите до Съда да се твърди изопачаване, е видно, че с подаденото до инстанциите на EUIPO искане за обявяване на недействителност Group Nivelles не е представило цялостно изображение на промишления дизайн, за който се твърди, че е по-ранен.
Същевременно в точка 79 от обжалваното съдебно решение Общият съд посочва, че след като е ясно от каталозите Blücher, че покривната плоча в центъра на възпроизведеното в точка 23 от настоящото решение изображение е предназначена да бъде комбинирана с предлагани от предприятието Blücher колекторни вани и сифони, също показани в каталозите, за да образува цялостно приспособление за отвеждане на течности, EUIPO следва при преценката на новостта на оспорения промишлен дизайн да го сравни по-конкретно с приспособление за отвеждане на течности, състоящо се от въпросната покривна плоча, съчетана с другите елементи на предлагано от предприятието Blücher приспособление за отвеждане на течности.
Така Общият съд задължава EUIPO да съчетае, когато извършва нужното сравнение на съответните промишлени дизайни за целите на преценката дали оспореният промишлен дизайн е нов по смисъла на член 5 от Регламент № 6/2002, отделните елементи на един или няколко промишлени дизайна, за да получи завършения външен вид на този промишлен дизайн, въпреки че молителят не го е възпроизвел изцяло.
От EUIPO обаче не бива да се изисква, когато преценява дали оспореният промишлен дизайн е нов, да съчетава отделните елементи на по-ранния промишлен дизайн, тъй като задача на молителя е да представи цялостно изображение на този по-ранен промишлен дизайн. Освен това всяко евентуално съчетание би било, както отбелязва генералният адвокат в точка 152 от заключението си, несъвършено, тъй като неминуемо ще е само приблизително.
При това положение, както правилно поддържа EUIPO и противно на приетото от Общия съд в точка 78 от обжалваното съдебно решение, обстоятелството, че оспореният промишления дизайн представлява само комбинация на вече общодостъпни промишлени дизайни, по отношение на които вече е било посочено, че са предназначени да бъдат използвани заедно, не може — при липсата точно означение и точно изображение на промишления дизайн, за който се твърди, че е по-ранен — да е от значение за целите на преценката на признака „новост“ по смисъла на член 5 от Регламент № 6/2002.
В това отношение следва да се допълни, че обстоятелството, отбелязано от Общия съд в точка 68 от обжалваното съдебно решение, че ESS, встъпила страна пред Общия съд, е представило извадки от каталог на предприятието Blücher, различни от представените от Group Nivelles в искането за обявяване на недействителност, които съдържат изображение на покривна плоча като тази в центъра на възпроизведеното в точка 23 от настоящото решение изображение, която е поставена върху колекторна вана с отходен сифон под нея, не може да санира липсата на точно означение и точно изображение на по-ранния промишлен дизайн, посочен от Group Nivelles. EUIPO действително може да вземе предвид подобно обстоятелство, за да предприеме действия по събиране на доказателства на основание член 65, параграф 1 от Регламент № 6/2002, но за сметка на това не може да съчетава отделните елементи на един или на няколко промишлени дизайна, поотделно публично разгласени в различни извадки от каталози, приложени към искането за обявяване на недействителност, за да получи завършения външен вид на посочения по-ранен промишлен дизайн. Всъщност, без да е нужно да се разглежда доводът на EUIPO, че в точки 68 и 76 от обжалваното съдебно решение били изопачени фактите, достатъчно е да се отбележи, че в това решение Общият съд изобщо не посочва, че представеното от ESS изображение е цялостно изображение на конкретния по-ранен промишлен дизайн, за който Group Nivelles твърди, че е по-ранен.
От горното следва, че в точки 77—79 и 84 от обжалваното съдебно решение Общият съд е допуснал грешка при прилагането на правото, като е изискал от EUIPO да съчетае — за целите на преценката за новост на оспорения промишлен дизайн — отделните елементи на един или на няколко промишлени дизайна, фигуриращи в различни извадки от каталозите Blücher, приложени към искането за обявяване на недействителност, въпреки че молителят не е възпроизвел изцяло промишления дизайн, който сочи като по-ранен.
Видно от практиката на Съда обаче, грешка при прилагане на правото, допусната от Общия съд, не може да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение, ако диспозитивът на това решение изглежда обоснован поради други правни съображения (вж. решения от 18 юли 2013 г., FIFA/Комисия,
C‑204/11 P
,
EU:C:2013:477
, т.
и от 11 май 2017 г., Dyson/Комисия,
C‑44/16 P
,
EU:C:2017:357
, т.
).
В това отношение следва да се отбележи, че постановената в диспозитива на обжалваното съдебно решение отмяна на спорното решение е правилна. Всъщност, видно по-конкретно от точка 67 от обжалваното съдебно решение, промишленият дизайн, който Group Nivelles сочи пред EUIPO като по-ранен, е предлагано от предприятието Blücher цялостно приспособление за отвеждане на течности. Доколкото в това отношение EUIPO изобщо не твърди изопачаване на фактите, доводът му, че Group Nivelles посочило подобно цялостно приспособление за първи път в жалбата пред Общия съд, не може да бъде приет.
Както обаче бе припомнено в точка 70 от настоящото решение, от точки 64, 65 и 79 от обжалваното съдебно решение следва, че Group Nivelles не е представило в подаденото до инстанциите на EUIPO искане за обявяване на недействителност цялостно изображение на въпросния промишлен дизайн.
Въпреки това в спорното решение трети апелативен състав на EUIPO преценява дали оспореният промишлен дизайн е нов, като го сравнява с покривната плоча, представена от Group Nivelles в подкрепа на искането му за обявяване на недействителност и фигурираща в центъра на изображението, възпроизведено в точка 23 от настоящото решение. Тази покривна плоча не представлява промишления дизайн, сочен от Group Nivelles като по-ранен. Следователно, като е посочил в точка 31 от спорното решение, че „[п]о-ранният промишлен дизайн (D1) се състои от съвсем обикновен и правоъгълен сифон за душ канал, представляващ покривна плоча с дупка“, трети апелативен състав на EUIPO е основал спорното решение на неправилни мотиви, което в достатъчно степен обосновава решението на Общия съд да отмени това решение.
От изложеното следва, че грешката при прилагане на правото, която, както бе констатирано в точка 72 от настоящото решение, е допуснал Общият съд, не може да доведе до отмяна на обжалваното съдебно решение, тъй като постановената в диспозитива на последното отмяна на спорното решение се явява правилна поради други правни съображения. Затова посочените от EUIPO първо и второ основание за обжалване трябва да се отхвърлят като безпредметни.
По посоченото от ESS първо основание за обжалване, а именно нарушение в точки 115—123 от обжалваното съдебно решение на член 25, параграф 1, буква б) от Регламент № 6/2002, тълкуван във връзка с член 5 и член 7, параграф 1 от този регламент, както и на членове 10 и 19 и член 36, параграф 6 от посочения регламент
Доводи на страните
С първото основание за обжалване ESS твърди, най-напред, че Общият съд е нарушил член 25, параграф 1, буква б) от Регламент № 6/2002, тълкуван във връзка с член 7, параграф 1 от него, тъй като е приел, от една страна, че по-ранният промишлен дизайн, който е включен във или е приложен към продукт, различен от този, за който се отнася по-късният промишлен дизайн, е по принцип от значение за преценката дали последният е нов по смисъла на член 5 от посочения регламент, и от друга страна, че текстът на последния член изключвал новостта на дизайна, ако идентичен дизайн вече е бил публично разгласен, без значение какъв е продуктът, в който е предназначен да бъде включен или към който ще се прилага този по-ранен промишлен дизайн.
ESS смята, противно на посоченото от Общия съд в точка 119 от обжалваното съдебно решение, че прогласените в споменатия член 7 правила се отнасят единствено до новостта и оригиналността на продуктите от един и същи сектор или на продуктите от едно и също естество и с едно и също предназначение.
ESS счита, че нито подготвителните документи във връзка с Директива 98/71/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 октомври 1998 година относно правната защита на индустриални дизайни (
ОВ L 289, 1998 г., стр. 28
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 24, стр. 106), нито тези във връзка с Регламент № 6/2002 дават основание да се приеме, че хипотезата на използване на промишлен дизайн, приложим към различни продукти, всеки от които с различна функция, е била взета предвид при изработването на този регламент. Така Общият съд неправилно посочил в точка 122 от обжалваното съдебно решение, че „съответният сектор“ по смисъла на член 7, параграф 1 от Регламент № 6/2002 не е ограничен до сектора на продукта, в който е предназначен да бъде включен или към който ще се прилага оспореният промишлен дизайн. Всъщност в такъв случай въпросният промишлен дизайн би могъл да обхване всички сектори, в които може да бъде приложен, дори тези, които нямат връзка със сектора, в който страната, която търси предвидената за промишлените дизайни закрила, иска да го приложи.
ESS изтъква обаче, че за да се счита даден сектор за „съответен“, трябва да има връзка между промишления дизайн и продукта или продуктите, към които въпросният промишлен дизайн е предназначен да бъде приложен, връзка, която се свежда до продуктите, посочени в заявката за регистрация на промишлен дизайн на Общността в съответствие с разпоредбите на член 36, параграф 2 от Регламент № 6/2002.
Широкото тълкуване, което Общият съд дава на израза „съответния сектор“, водело до това споменатата в член 7, параграф 1 от Регламент № 6/2002 категория „специализирани среди“ да обхваща лица, от които се очаква да познават не само сектора на продукта, в който е предназначен да бъде включен или към който ще се прилага оспореният промишлен дизайн, но и други сектори, към които принадлежат продукти, в които също може да бъде включен или към които също може да бъде приложен промишленият дизайн. Не било реалистично обаче да се предполага, че тези лица ще имат такива познания.
По-нататък, ESS смята, че Общият съд е нарушил член 25, параграф 1, буква б) от Регламент № 6/2002, тълкуван във връзка с член 5 от същия, като в точки 115 и 116 от обжалваното съдебно решение е приел, че даден промишлен дизайн на Общността не може да се счита за нов по смисъла на този член 5, параграф 1, ако идентичен промишлен дизайн е разгласен публично преди датите, уточнени в тази разпоредба, макар този по-ранен промишлен дизайн да е предназначен да бъде включен във или приложен към продукт, различен от този или тези, посочени в заявката за регистрация в съответствие с член 36, параграф 2 от Регламент № 6/2002.
Накрая, ESS твърди, че в точки 115 и 116 от обжалваното съдебно решение Общият съд е нарушил членове 10 и 19 и член 36, параграф 6 от Регламент № 6/2002.
ESS смята, че за да се прецени дали даден промишлен дизайн създава различно цялостно зрително възприятие по смисъла на член 6 и член 10, параграф 1 от Регламент № 6/2002, следва да се изходи от гледната точка на „информирания потребител“. Познанията на информирания потребител обаче били ограничени, което влияело върху преценката за оригиналност на регистрирания промишлен дизайн на Общността и за обхвата на закрилата му.
В това отношение ESS намира противоречие между извода в точка 115 от обжалваното съдебно решение и този в точка 132 от същото. Всъщност в посочената точка 132 Общият съд признал, че познанията на информирания потребител били ограничени и че ако информираният потребител на продукта, предвид идентификацията на съответния продукт, в който е включен или към който е приложен промишленият дизайн, не познава по-ранния продукт, в който е бил включен или към който е бил приложен по-ранният промишлен дизайн, този по-ранен промишлен дизайн не може да е пречка по-късният промишлен дизайн да бъде признат за оригинален. При все това, от една страна, оригиналността и обхватът на закрилата на промишлен дизайн са двете страни на един и същи медал, и от друга страна, дори информираният потребител да познава по-ранния продукт, това не означавало задължително, че въпросното обстоятелство може да бъде взето предвид при преценката дали е оригинален промишлен дизайн, който по смисъла на член 36, параграф 2 от Регламент № 6/2002 е предназначен да бъде включен във или приложен към друг продукт.
Group Nivelles и EUIPO смятат, че твърденията по посоченото от ESS първо основание за обжалване трябва да се отхвърлят като неоснователни.
Съображения на Съда
В точки 115—123 от обжалваното съдебно решение Общият съд по същество приема, че естеството на продукта, в който е включен или към който е приложен по-ранният промишлен дизайн, няма значение за преценката дали оспореният промишлен дизайн е нов по смисъла на член 5 от Регламент № 6/2002. В точка 122 от това решение Общият съд отбелязва, че „съответният сектор“ по смисъла на член 7, параграф 1 от този регламент не е ограничен до сектора на продукта, в който е предназначен да бъде включен или към който ще се прилага оспореният промишлен дизайн.
Съгласно член 5, параграф 1, буква б) от Регламент № 6/2002 промишленият дизайн се счита за нов, ако липсва идентичен промишлен дизайн, който е станал общодостъпен — в случая на регистриран промишлен дизайн на Общността — преди датата на подаване на заявка за регистрация на промишления дизайн, за който се иска закрила, или, ако се претендира за приоритет, преди датата на приоритета.
Съгласно текста на тази разпоредба новостта на промишления дизайн не зависи от продуктите, в които той може да бъде включен или към които може да бъде приложен.
Освен това следва да се припомни, че съгласно член 10, параграф 1 от Регламент № 6/2002 обхватът на закрилата, предоставяна с промишления дизайн на Общността, се разпростира върху „всеки промишлен дизайн“, който не създава у информирания потребител различно цялостно зрително възприятие.
В този смисъл следва да се отбележи, че ако бъде възприет възгледът на ESS, че закрилата на промишления дизайн зависи от естеството на продукта, в който е включен или към който е приложен този промишлен дизайн, тази закрила би обхванала само промишлените дизайни, принадлежащи към определен сектор. Поради това подобен възглед не може да бъде възприет.
Освен това, както правилно приема Общият съд в точка 115 от обжалваното съдебно решение, и от член 36, параграф 6, и от член 19, параграф 1 от Регламент № 6/2002 е видно, че регистрираният промишлен дизайн на Общността предоставя на притежателя си изключителното право да използва съответния промишлен дизайн за всякакви продукти, а не само за посочения в заявката за регистрация продукт.
Всъщност съгласно посочения член 36, параграф 6 информацията в частност по параграф 2 от този член не засяга обхвата на закрилата на промишления дизайн като такъв. Следователно тази информация, която представлява указания за продуктите, в които е предназначен да бъде включен или към които ще се прилага промишленият дизайн, не може да ограничава закрилата на този промишлен дизайн, така както тя е предвидена по-конкретно в член 10 от Регламент № 6/2002.
Що се отнася до член 19, параграф 1 от този регламент, обстоятелството, че там се посочва „продукт“, в който е включен или към който е приложен промишленият дизайн, не позволява да се приеме, че обхватът на закрилата на промишления дизайн на Общността се свежда до продукта, в който е включен или към който е приложен този промишлен дизайн.
При това положение Общият съд правилно постановява в точка 116 от обжалваното съдебно решение, че предвид тълкуванието на членове 10, 19 и 36 от Регламент № 6/2002 даден промишлен дизайн на Общността не би могъл да се счита за нов по смисъла на член 5, параграф 1 от този регламент, ако идентичен на него промишлен дизайн е бил публично разгласен преди уточнените в тази разпоредба дати, въпреки че този по-ранен промишлен дизайн e бил предназначен да бъде включен във или да се прилага към различен продукт. Всъщност фактът, че предоставената на промишления дизайн закрила не обхваща само продуктите, в които е предназначен да бъде включен или към които ще се прилага промишленият дизайн, неминуемо означава, че преценката дали промишленият дизайн е нов също не трябва да обхваща само тези продукти. В противен случай, както отбелязва Общият съд в същата точка, последващата регистрация на промишлен дизайн на Общността, извършена въпреки че вече е разгласен идентичен промишлен дизайн, предназначен да бъде включен във или да се прилага към различен продукт, би позволила на притежателя ѝ да забрани използването на въпросния промишлен дизайн дори по отношение на продукта, за който се отнася по-ранното разгласяване, нещо, което би било абсурдно.
Противно на твърдяното от ESS, това тълкувание не се опровергава с член 7, параграф 1 от Регламент № 6/2002.
Всъщност съгласно член 7, параграф 1, първо изречение от Регламент № 6/2002 за целите на прилагането на членове 5 и 6 от този регламент един промишлен дизайн се счита за общодостъпен, ако е публикуван, след регистрация или по друг начин, или изложен, използван в търговията или оповестен по друг начин преди датата по член 5, параграф 1, букви а) и б) и член 6, параграф 1, букви a) и б) от този регламент, освен ако не е било възможно тези факти да са станали известни в редовната стопанска практика на специализираните среди от съответния сектор, действащи в рамките на Съюза.
Така от текста на член 7, параграф 1, първо изречение от Регламент № 6/2002 се вижда, че съгласно тази разпоредба въпросът дали е налице публично разгласяване зависи единствено от това как фактически то е извършено, а не от продукта, в който е предназначен да бъде включен или към ще се прилага този промишлен дизайн.
Впрочем въпросната разпоредба съдържа правилото, че настъпването на който и да е от изброените в нея факти представлява публично разгласяване на промишлен дизайн, като от това правило има изключение, а именно когато в редовната стопанска практика обстоятелствата, посочени в подкрепа на твърдението, че е било извършено разгласяване, няма как да са станали известни на специализираните среди от съответния сектор, действащи в рамките на Съюза. Следователно изразът „специализираните среди от съответния сектор“ се появява само във връзка с едно изключение и поради това трябва да се тълкува ограничително.
За да се очертае обхватът на това изключение, следва, както е направил Общият съд в точка 120 от обжалваното съдебно решение, да се препрати към Становището на Икономическия и социален комитет по предложението за регламент на Европейския парламент и на Съвета относно промишлените дизайни на Общността (
ОВ C 388, 1994 г., стр. 9
), като предложението, съдържащо се в точка 3.1.4 от това становище, е възпроизведено в член 7 от Регламент № 6/2002. В точка 3.1.2 от въпросното становище се посочва, че така, както е замислена, разпоредбата относно преценката за новост на даден промишлен дизайн на Общността изглежда трудно приложима в редица области и конкретно в текстилната промишленост. В същата точка се допълва, че често продавачите на фалшифицирани стоки се снабдяват с удостоверения, в които невярно се сочи, че оспореният промишлен дизайн преди това вече е бил създаден в трета държава. В точка 3.1.3 от същото становище се заключава, че при тези условия поставената цел следва да бъде разгласяване сред заинтересованите среди в Съюза преди референтната дата.
Така, видно от подготвителните документи във връзка с Регламент № 6/2002, целта на изключението по член 7, параграф 1 от този регламент, отнасящо се до случаите, в които изброените в тази разпоредба факти не представляват публично разгласяване, е да не се допусне за такова разгласяване да се приемат трудно проверими факти, случили се в трети държави, а не да се прави разграничение между отделните сектори на дейност в рамките на Съюза и да се изключи възможността публично разгласяване да представляват отнасящи се до сектор на дейност факти, които няма как да станали известни на специализираните среди в друг сектор в рамките на Съюза.
В този смисъл Общият съд правилно е приел в точка 122 от обжалваното съдебно решение, че „съответният сектор“ по смисъла на член 7, параграф 1 от Регламент № 6/2002 не е ограничен до сектора на продукта, в който е предназначен да бъде включен или към който ще се прилага оспореният промишлен дизайн.
Поради това Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 123 от обжалваното съдебно решение е приел, че по-ранният промишлен дизайн, включен във или приложен към продукт, различен от този, за който се отнася по-късният промишлен дизайн, е по принцип от значение за преценката дали последният е нов по смисъла на член 5 от Регламент № 6/2002. Всъщност от изложените по-горе съображения следва, че както посочва в споменатата точка Общият съд, последната разпоредба изключва възможността даден промишлен дизайн да се счита за нов, ако преди това идентичен промишлен дизайн е станал общодостъпен, без значение какъв е продуктът, в който е предназначен да бъде включен или към който ще се прилага този по-ранен промишлен дизайн.
Поради това твърденията по посоченото от ESS първо основание за обжалване следва да се отхвърлят.
По изложеното от ESS второ основание за обжалване, а именно нарушение на член 61 от Регламент № 6/2002
Във връзка с второто основание за обжалване ESS поддържа, че Общият съд е превишил пределите на контрола за законосъобразност и съответно е нарушил член 61 от Регламент № 6/2002, като в точка 137, последно изречение от обжалваното съдебно решение е приел, че „противно на предположението, което [ESS], изглежда, прави, [обстоятелството, че покривните плочи са подходящи за индустриална употреба,] не означава, че те не могат да се използват и на други места, по-конкретно в душ кабина, където биха понесли по-слабо натоварване“.
Трети апелативен състав на EUIPO обаче не се бил произнесъл нито по класовете на натоварване, съдържащи се в каталозите Blücher, или тяхното значение, нито по относимостта им към преценката за новост или оригиналност на промишления дизайн. ESS допълва, че точка 137, последно изречение от обжалваното съдебно решение не допринася за извода, до който стига Общият съд, което било видно от точка 138 от това решение, която започва с думите „[т]ака или иначе“.
В това отношение следва да се отбележи, че твърденията по това второ основание за обжалване трябва да се отхвърлят като безпредметни. Всъщност точка 138 от обжалваното съдебно решение, която съдържа извода на Общия съд, че трети апелативен състав на EUIPO е допуснал грешка, започва с думите „[т]ака или иначе“, което показва, че констатацията в точка 137 in fine от обжалваното съдебно решение е в повече, както признава и ESS в писмените си изявления.
Следва впрочем да се подчертае, че тази последна констатация по никакъв начин не би могло да се смята за обосноваваща извода, до който Общият съд стига в точки 138 и 139 от това решение, че трети апелативен състав на EUIPO е допуснал грешка, окачествявайки покривната плоча в центъра на възпроизведеното в точка 23 от настоящото решение изображение като „сифон за душ канал“.
Поради това твърденията по посоченото от ESS второ основание за обжалване следва да се отхвърлят.
По изложеното от EUIPO трето основание за обжалване, а именно нарушение на член 25, параграф 1, буква б) от Регламент № 6/2002 във връзка с членове 6 и 7 от същия
Доводи на страните
Във връзка с третото основание за обжалване EUIPO твърди по същество, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точки 131 и 132 от обжалваното съдебно решение, че при преценката дали оспореният промишлен дизайн е оригинален по смисъла на член 6 от Регламент № 6/2002 естеството на продуктите, до които се отнасят сравняваните промишлени дизайни, влияе на възможността съответният информиран потребител да познава по-ранния промишлен дизайн.
EUIPO смята най-напред, че щом като е общодостъпен по смисъла на член 7 от Регламент № 6/2002, по-ранният промишлен дизайн трябва да бъде сравнен с по-късния промишлен дизайн. Фактът, че при преценката дали е извършено разгласяване се имат предвид „специализираните среди от съответния сектор“, бил без значение за този извод. EUIPO поддържа, че този член 7 съдържа правната фикция, че всеки промишлен дизайн, „който е общодостъпен“, е известен както на потребителите специалисти от съответния сектор, към който принадлежи по-ранният промишлен дизайн, така и на всички информирани потребители на вида продукти, за който се отнася оспореният промишлен дизайн. Подобна констатация се потвърждавала от общия израз „общодостъпен“, използван в посочения член 7, параграф 1.
Споменаването на „специализираните среди от съответния сектор“ имало значение само за изключението от правилото, че всяко действие по предоставяне на разположение на обществеността представлявало надлежно разгласяване. Затова разгласяването на по-ранния промишлен дизайн би било ирелевантно, ако се докаже, че потребителят специалист от съответния сектор не е имал никаква възможност да узнае за разгласяването на този дизайн. Със споменаването на „специализираните среди от съответния сектор“ само се подчертавало, че случаите, в които на разгласяването не се признават никакви правни последици, са изключение.
По-нататък, предлаганият от Общия съд подход означавал да се изиска от молителя да докаже, че са извършени две разгласявания, първото пред потребителите в „специализираните среди от съответния сектор“, а второто — пред потребителите на вида продукт, за който се отнася оспореният промишлен дизайн. С подобно изискване се добавяло условие, което нито буквата, нито духът на член 7, параграф 1 от Регламент № 6/2002 налагат. Всъщност според EUIPO молителят трябва само да докаже, че промишленият дизайн е станал общодостъпен, а не че специалистите действително са узнали за разгласяването му или че информираните потребители познават продуктите, за които се отнася по-ранният промишлен дизайн.
Накрая, EUIPO изтъква, че понятието „разгласяване“ по смисъла на член 7 от Регламент № 6/2002 трябва да се тълкува по същия начин, независимо дали се прилага член 5 от Регламент № 6/2002, отнасящ се до критерия „новост“, или член 6 от този регламент, отнасящ се до критерия „оригиналност“. Ако при извършваната съгласно посочения член 6 проверка се изисква да се доказва още и че информираните потребители, към които е насочен оспореният промишлен дизайн, познават по-ранния промишлен дизайн, това можело да доведе до положение, при което промишлен дизайн, който не е нов, се признава за оригинален, което би било противоречив резултат.
При тези условия EUIPO отбелязва, че в случая не можело Общият съд да задължава трети апелативен състав на EUIPO да проверява дали е възможно потребителите на „сифони за душ канал“ да познават предлаганото от предприятието Blücher приспособление за отвеждане на течности.
Group Nivelles смята, че твърденията по посоченото от EUIPO трето основание за обжалване трябва да се отхвърлят.
Обединеното кралство, което е встъпило по дело C‑405/15 P в подкрепа на EUIPO, счита твърденията по посоченото от EUIPO трето основание за обжалване за основателни.
Съображения на Съда
Що се отнася до релевантността на идентификацията на продукта, в който е включен или към който е приложен промишленият дизайн, за целите на преценката дали този промишлен дизайн е оригинален по смисъла на член 6 от Регламент № 6/2002, Общият съд отбелязва в точка 129 от обжалваното съдебно решение, че потребителят, който следва да се има предвид, е потребителят на продукта, в който е включен или към който е приложен промишленият дизайн. В точка 131 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че не би било изключено информираният потребител на продукта, в който е включен или към който е приложен даден промишлен дизайн, да познава и промишлените дизайни, отнасящи се до други продукти, макар подобна осведоменост да не би могла да се предполага автоматично.
Затова в точка 132 от обжалваното съдебно решение Общият съд постановява, че от значение за преценката е да се идентифицира продуктът, в който е включен или към който е приложен по-ранният промишлен дизайн, на който се прави позоваване, за да се оспори оригиналността по смисъла на член 6 от Регламент № 6/2002 на по-късния промишлен дизайн. Всъщност според Общия съд посредством идентификацията на съответния продукт би могло да се определи дали информираният потребител на продукта, в който е включен или към който е приложен по-късният промишлен дизайн, познава по-ранния промишлен дизайн. В същата точка Общият съд посочва, че едва ако това последно условие бъде изпълнено, по-ранният промишлен дизайн би могъл да се окаже пречка за признаването на по-късния промишлен дизайн за оригинален.
В точка 133 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че макар идентификацията на конкретния продукт, в който е включен или към който е приложен посоченият в подкрепа на искането за обявяване на недействителност по-ранен промишлен дизайн, да не е от значение за преценката дали оспореният промишлен дизайн е нов по смисъла на член 5 от Регламент № 6/2002, тя е от значение за преценката дали оспореният промишлен дизайн е оригинален по смисъла на член 6 от този регламент.
В това отношение EUIPO не оспорва, че различното естество на продукта, в който са включени или към който са приложени сравняваните промишлени дизайни, може да се отрази на общото впечатление, което те създават у информирания потребител на оспорения промишлен дизайн. В частност EUIPO счита, че условията за използване на продуктите, до които се отнасят сравняваните промишлени дизайни, са от значение и евентуално могат да повлияят върху общото впечатление, оставено у информирания потребител.
EUIPO обаче смята, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точки 131 и 132 от обжалваното съдебно решение е приел, че естеството на продуктите, в които са включени или към които са приложени сравняваните промишлени дизайни, влияе на възможността информираният потребител на продукта, в който е включен или към който е приложен по-късният промишлен дизайн, да познава по-ранния промишлен дизайн и че едва ако това условие за знание бъде изпълнено, последният би могъл да се окаже пречка за признаването на оригиналността на по-късния промишлен дизайн.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 6 от Регламент № 6/2002 промишленият дизайн се счита за оригинален, ако общото впечатление, което създава у информирания потребител, се различава от това, което създава у такъв потребител всеки друг промишлен дизайн, който е разгласен публично. Съдът вече е приел, че понятието за информиран потребител, на което не е дадено определение в този регламент, може да се разбира като обозначаващо потребител, който не е средно внимателен, а е особено бдителен, било поради личния му опит, било поради по-широките му познания в съответната област (вж. в този смисъл решение от 20 октомври 2011 г., PepsiCo/Grupo Promer Mon Graphic,
C‑281/10 P
,
EU:C:2011:679
, т.
).
Вярно е, че съгласно практиката на Съда определението „информиран“ подсказва, че без да бъде дизайнер или технически експерт, потребителят познава съществуващите в съответния сектор различни промишлени дизайни, има определено равнище на познание относно елементите, които обикновено са включени в тези промишлени дизайни, и поради своя интерес към съответните продукти проявява сравнително висока степен на внимание, когато ги използва (решение от 20 октомври 2011 г., PepsiCo/Grupo Promer Mon Graphic,
C‑281/10 P
,
EU:C:2011:679
, т.
).
Понятието за информиран потребител обаче не бива да се тълкува в смисъл, че само ако този потребител познава по-ранния промишлен дизайн, този по-ранен промишлен дизайн би могъл да се окаже пречка за признаването на оригиналността на по-късния промишлен дизайн. Всъщност подобно тълкувание е в разрез с член 7 от Регламент № 6/2002.
В това отношение е уместно да се отбележи, че съгласно членове 5 и 6 от Регламент № 6/2002, за да се установи дали един промишлен дизайн е нов и оригинален, той следва да се сравни с друг само ако този друг дизайн е бил публично разгласен.
Когато промишлен дизайн се счита за общодостъпен по смисъла на член 7, параграф 1 от Регламент № 6/2002, това има значение както за преценката дали промишленият дизайн, с който е сравняван общодостъпният промишлен дизайн, е нов по смисъла на член 5 от този регламент, така и за преценката дали първият дизайн е оригинален по смисъла на член 6 от посочения регламент.
Освен това, както следва от точки 98—103 от настоящото решение, „съответният сектор“ по смисъла на член 7, параграф 1 от Регламент № 6/2002 не е ограничен до сектора на продукта, в който е предназначен да бъде включен или към който ще се прилага оспореният промишлен дизайн.
Изводът на Общия съд в точка 132 от обжалваното съдебно решение е равнозначен обаче на това за целите на преценката дали даден промишлен дизайн е оригинален по смисъла на член 6, параграф 1 от Регламент № 6/2002 да се изисква по-ранният промишлен дизайн, чието разгласяване вече е доказано по смисъла на член 7, параграф 1 от този регламент, да е познат на информирания потребител на оспорения промишлен дизайн.
Същевременно нищо в посочения член 7, параграф 1 не дава основание да се приеме, че е необходимо информираният потребител на продукта, в който е включен или към който е приложен оспореният промишлен дизайн, да познава по-ранния промишлен дизайн, когато последният е включен във или е приложен към продукт от промишлен сектор, различен от този, до който се отнася оспореният промишлен дизайн.
Ако се възприеме изводът на Общия съд в точка 132 от обжалваното съдебно решение, тогава лицето, което иска оспореният промишлен дизайн да бъде обявен за недействителен, ще трябва да докаже не само че по-ранният промишлен дизайн е общодостъпен по смисъла на член 7, параграф 1 от Регламент № 6/2002, но и че информираният потребител на промишления дизайн, чиято действителност се оспорва, познава този по-ранен промишлен дизайн.
Всъщност това би означавало да се изисква доказване на две разгласявания, първото пред потребителите в „специализираните среди от съответния сектор“, а второто — пред потребителите на вида продукт, за който се отнася оспореният промишлен дизайн. Подобно изискване, освен че би било несъвместимо с припомненото в точка 129 от настоящото решение тълкуване на израза „съответния сектор“, би добавило условие, което нито буквата, нито духът на член 7, параграф 1 от Регламент № 6/2002 налагат и което не би било в съответствие с принципа, произтичащ от член 10, параграф 1 от този регламент, че закрилата, предоставяна с промишления дизайн на Общността, се разпростира върху „всеки промишлен дизайн“, който не създава у информирания потребител различно цялостно зрително възприятие.
Следователно Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като в точка 132 от обжалваното съдебно решение е изискал информираният потребител на оспорения промишлен дизайн да познава продукта, в който е включен или към който е приложен по-ранният промишлен дизайн.
Следва обаче да се отбележи, че тези съображения, които се съдържат в точка 132 от обжалваното съдебно решение, са част от анализ, въз основа на който Общият съд заключава в точки 124 и 133 от това решение, че съответният сектор има значение за преценката дали даден промишлен дизайн е оригинален по смисъла на член 6 от Регламент № 6/2002. EUIPO обаче не оспорва този извод в жалбата си.
Следователно твърденията по посоченото от EUIPO трето основание за обжалване трябва да се отхвърлят като безпредметни.
При това положение и жалбата на ESS, и тази на EUIPO следва да се отхвърлят.
По съдебните разноски
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от този правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
В случая, що се отнася до дело C‑361/15 P, след като Group Nivelles и EUIPO са поискали осъждането на ESS и същото е загубило делото, то следва да бъде осъдено да заплати, освен собствените си съдебни разноски, и тези, направени от Group Nivelles и EUIPO.
Що се отнася до дело C‑405/15 P, след като Group Nivelles е поискало осъждането на EUIPO и същата е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да заплати, освен собствените си съдебни разноски, и тези, направени от Group Nivelles. Освен това, след като ESS е поискало осъждането на EUIPO само във връзка с третото основание за обжалване и EUIPO е загубила по това основание, тя следва да бъде осъдена да понесе и една трета от съдебните разноски, направени от ESS по дело C‑405/15 P, а другите две трети да останат в тежест на ESS.
Член 140, параграф 1 от Процедурния правилник, също приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от този правилник, предвижда, че държавите членки и институциите, встъпили по делото, понасят направените от тях съдебни разноски.
В случая, що се отнася до дело C‑405/15 P, Обединеното кралство следва да понесе направените от него съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Отхвърля жалбите по дела C‑361/15 P и C‑405/15 P.

2)
Easy Sanitary Solutions BV понася, освен собствените си съдебни разноски, и тези, направени от Group Nivelles NV и от Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) по дело C‑361/15 P.

3)
EUIPO понася, освен собствените си съдебни разноски, и тези, направени от Group Nivelles NV по дело C‑405/15 P.

4)
EUIPO понася една трета от съдебните разноски, направени от Easy Sanitary Solutions BV по дело C‑405/15 P, а другите две трети остават в тежест на Easy Sanitary Solutions BV.

5)
Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия понася направените от него съдебни разноски по дело C‑405/15 P.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.