CELEX: 62020CJ0674
Преюдициално запитване
Вътрешен пазар
Член 114, параграф 2 ДФЕС
Изключване на данъчни разпоредби
Директива 2000/31/ЕО
Услуги на информационното общество
Електронна търговия
Телематичен портал за посредничество във връзка с недвижими имоти
Член 1, параграф 5, буква a)
Изключване на данъчната област
Определение
Регионална правна уредба относно данък за обектите за туристическо настаняване
Разпоредба, задължаваща посредниците да предоставят на данъчните органи при писмено искане определени данни относно дейността на такива обекти с цел да се определят лицата
платци на този данък
Член 56 ДФЕС
Липса на дискриминация
Липса на ограничение

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 1, параграф 5, буква а) и член 15, параграф 2 от Директива 2000/31/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 година за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар (Директива за електронната търговия) (
ОВ L 178, 2000 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 29, стр. 257), на членове 1—3 от Директива 2006/123/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2006 година относно услугите на вътрешния пазар (
ОВ L 376, 2006 г., стр. 36
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 58, стр. 50), както и на член 56 ДФЕС.
Запитването е отправено в рамките на подадена от Airbnb Ireland UC жалба за отмяна на член 12 от постановлението на Région de Bruxelles-Capitale (регион Брюксел-столица, Белгия) от 23 декември 2016 г., с което се въвежда регионален данък за обектите за туристическо настаняване.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2000/31
Съгласно съображение 12 от Директива 2000/31:
„Необходимо е да се изключат от приложното поле на настоящата директива определени дейности въз основна на това, че свободата на предоставяне на услуги в тези сфери не може на този етап да бъде гарантирана съгласно Договора или съществуващото вторично законодателство; изключването на тези дейности не трябва да засяга инструментите, които биха се оказали необходими за правилното функциониране на вътрешния пазар; данъчното облагане, и по-специално данък добавена стойност върху голям брой услуги, които са обхванати от настоящата директива, трябва да се изключи от приложното поле на настоящата директива“.
Съображение 13 от посочената директива гласи следното:
„Настоящата директива няма за цел да определи правила в областта на фискалните задължения, нито пък предотвратява съставянето на документи, които засягат фискални аспекти на електронната търговия“.
Съображение 21 от тази директива гласи:
„Обхватът на координираната област не засяга бъдещата хармонизация в Общността по отношение на услугите на информационното общество и бъдещото законодателство, прието на национално ниво в съответствие със законодателството на Общността; координираната област обхваща само изисквания във връзка с онлайн дейности, като онлайн информация, онлайн реклама, онлайн пазаруване, онлайн сключване на договори […]“.
Член 1 от Директива 2000/31, озаглавен „Цел и приложно поле“, гласи:
„1.   Настоящата директива има за цел да допринесе за нормалното функциониране на вътрешния пазар, като осигурява свободното движение на услуги на информационното общество между държавите членки.
2.   Настоящата директива сближава, до степен, необходима за постигането на целта, посочена в параграф 1, определени национални разпоредби за услугите на информационното общество по отношение на вътрешния пазар, установяване на доставчиците на услуги, търговските съобщения, електронните договори, отговорността на посредниците, кодекси за поведение, извънсъдебно уреждане на спорове, средства за правна защита и сътрудничество между държавите членки.
[…]
5.   Настоящата директива не се прилага за:
a)
данъчната област;
[…]“.
Член 3, параграф 2 от посочената директива гласи:
„Държавите членки не могат, по причини, свързани с координираната област, да ограничават свободата на предоставяне на услуги на информационното общество от друга държава членка“.
Съгласно член 3, параграф 4 от посочената директива дерогация от тази забрана е възможна, при условие че тя е пропорционална с оглед на преследваната цел, само по съображения, свързани с обществения ред, опазването на общественото здраве, обществената сигурност или защитата на потребителите.
Член 15, параграф 2 от същата директива гласи:
„Държавите членки могат да установят задължения за доставчиците на услуги на информационното общество за бързо информиране на компетентните публични органи за предполагаеми незаконни действия или информация, предоставена на получателите на техните услуги, или задължения за предаване на компетентните органи, по тяхно искане, на информация[,] която позволява идентифицирането на получатели на техните услуги, с които те имат договори за съхраняване на данни“.
Директива 2006/123
Член 1 от Директива 2006/123, озаглавен „Предмет“, гласи:
„1.   Настоящата директива установява общи разпоредби за улесняване упражняването на свободата на установяване за доставчиците на услуги и свободното движение на услуги, като същевременно се запазва високото качество на услугите.
[…]“.
Съгласно член 2 от тази директива, озаглавен „Обхват“:
„1.   Настоящата директива се прилага за услуги, предоставяни от доставчици, установени в държава членка.
[…]
3.   Настоящата директива не се прилага в областта на данъчното облагане“.
Член 3 от същата директива, озаглавен „Отношения с други разпоредби на правото на [Съюза]“, предвижда:
„1.   „Ако разпоредбите на настоящата директива влизат в противоречие с разпоредба на друг акт на [Съюза], регулираща специфични аспекти на достъпа до или упражняването на дейност по предоставяне на услуги в специфичен сектор или за специфични професии, предимство има разпоредбата на другия акт на [Съюза] и тя се прилага към тези специфични сектори или професии. […]
[…]
3.   Държавите членки прилагат разпоредбите на настоящата директива в съответствие справилата на Договора за правото на установяване и свободното движение на услуги“.
Белгийско право
С постановление от 23 декември 2016 г. на регион Брюксел-столица относно регионалния данък за обектите за туристическо настаняване (Moniteur belge, 6 януари 2017 г., стр. 509, наричано по-нататък „постановлението от 23 декември 2016 г.“) се въвежда фиксиран по размер данък въз основа на отделна нощувка, дължим от всеки оператор на обект за туристическо настаняване, като последният включва настаняване на туристи в жилища, когато то се извършва срещу заплащане (наричан по-нататък „фиксираният по размер туристически данък“).
Съгласно член 2, точка 8 от постановлението от 23 декември 2016 г. посредник е „всяко физическо или юридическо лице, което срещу заплащане предприема действия във връзка с предлагане на пазара на туристическите услуги на място за настаняване, осигурява туристическа реклама на обект за туристическо настаняване или предлага услуги, чрез които операторите и туристите могат да влязат в пряк контакт помежду си“.
Съгласно член 3 от това постановление фиксираният по размер туристически данък се изчислява, като основният му размер се умножава за всяко място за настаняване, намален за местата за настаняване в жилища, по броя на нощувките, които туристите са осъществили в съответното място за настаняване.
От член 4 от посоченото постановление следва, че фиксираният по размер туристически данък се дължи от оператора на обекта за туристическо настаняване или, ако той е неплатежоспособен или неизвестен, от собственика на недвижимия имот, а от член 7 от същото постановление следва, че данъчнозадълженото лице за този данък трябва да подава до данъчната администрация месечна декларация.
Член 12 от постановлението от 23 декември 2016 г. предвижда:
„За обектите за туристическо настаняване в региона Брюксел-столица, за които извършват посредническа дейност или водят рекламна политика, посредниците са длъжни въз основа на писмено искане да съобщават на посочените от правителството длъжностни лица данните за оператора и координатите на обектите за туристическо настаняване, както и броя нощувки и използвани места за настаняване през изтеклата година.
На посредник, който не изпълни писменото искане по предходната алинея, може да бъде наложена административна глоба в размер на 10000 EUR“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
След влизането в сила на постановлението от 23 декември 2016 г. данъчната администрация на регион Брюксел-столица отправя на 10 февруари 2017 г. искане за информация до Airbnb Ireland относно лицата — платци на фиксирания по размер туристически данък, които използват услугите му (наричано по-нататък „първото искане за информация“).
На 31 март 2017 г. Airbnb Ireland изразява резерви по това искане и предлага то да бъде подложено на обсъждане с регионалните органи. На 8 август 2017 г. посочената администрация му изпраща ново по-точно определено искане за информация относно девет обекта за туристическо настаняване, намиращи се в регион Брюксел-столица (наричано по-нататък „второто искане за информация“).
На 8 септември 2017 г. Airbnb Ireland посочва, че няма да се съобрази с него, поради което на 10 ноември 2017 г. данъчната администрация на регион Брюксел-столица му налага девет глоби, всяка от тях в размер на 10000 EUR.
В периода между първото искане за информация и второто искане за информация на 10 юли 2017 г. Airbnb Ireland подава пред запитващата юрисдикция, а именно Cour constitutionnelle (Конституционен съд, Белгия), жалба за отмяна на член 12 от постановлението от 23 декември 2016 г.
След като посочва, че от парламентарните текстове е видно, че с въвеждането на фиксиран по размер туристически данък постановлението от 23 декември 2016 г. цели да накара туристическия сектор да участва в произтичащите от туризма финансови разходи и да хармонизира данъчното облагане на обектите за туристическо настаняване, намиращи се в регион Брюксел-столица, запитващата юрисдикция уточнява, че посредниците, сред които е Airbnb Ireland, не са нито лица — платци на този данък, нито са натоварени със събирането му, като за сметка на това член 12 от постановлението ги задължава при писмено искане от страна на данъчната администрация да предоставят информация, а неизпълнението на това задължение води до налагането на административна глоба в размер на 10000 EUR.
Като посочва, че съгласно практиката на Съда посредническа услуга, която има за предмет свързване чрез електронна платформа и срещу възнаграждение на потенциални наематели с професионални или непрофесионални наемодатели, предлагащи услуги по краткосрочно настаняване под наем, и която се предоставя заедно с други съпътстващи я услуги, трябва да се квалифицира като „услуга на информационното общество“ по Директива 2000/31 (решение от 19 декември 2019 г., Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
, т.
), запитващата юрисдикция, която счита, че посочените в постановлението от 23 декември 2016 г. посредници са предимно доставчици на такава посредническа услуга, иска да се установи дали посочената директива е релевантна в разглеждания случай, тъй като член 1, параграф 5, буква а) от нея предвижда, че тя не се прилага в „данъчната област“.
Запитващата юрисдикция иска по-конкретно да установи как следва да се тълкува този израз и как следва да се квалифицира член 12 от постановлението от 23 декември 2016 г. в това отношение. Посоченият член е част от данъчноправна уредба, но Airbnb Ireland твърди, че изключването, предвидено в член 1, параграф 5, буква а) от Директива 2000/31, което подлежи на стриктно тълкуване, не е приложимо в случая, поради което член 12 от посоченото постановление попада в приложното поле на тази директива. С въведеното от него задължение за съобщаване обаче член 12 не отговарял на условията, предвидени в член 3, параграф 4 от Директива 2000/31, при които на държавите членки е позволено да приемат мерки, ограничаващи свободното предоставяне на услуги на информационното общество.
При тези условия Cour constitutionnelle (Конституционен съд, Белгия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 1, параграф 5, буква a) от Директива [2000/31] да се тълкува в смисъл, че спада към „данъчната област“ и поради това трябва да се счита за изключено от приложното поле на тази директива национално законодателство, което под страх от административна глоба задължава доставчиците на посредническа услуга, която има за предмет свързване чрез електронна платформа и срещу възнаграждение на потенциални наематели с професионални или непрофесионални наемодатели, предлагащи услуги по краткосрочно настаняване под наем, да съобщават при писмено искане на данъчната администрация „данните за оператора и координатите на обектите за туристическо настаняване, както и броя нощувки и използвани места за настаняване през изтеклата година“, за да се установи кои са данъчнозадължените лица за регионален данък върху обектите за туристическо настаняване и облагаемите им приходи?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос трябва ли членове 1—3 от Директива [2006/123] да се тълкуват в смисъл, че тази директива се прилага по отношение на национално законодателство като описаното в първия преюдициален въпрос? Трябва ли член 56 [ДФЕС] евентуално да се тълкува в смисъл, че се прилага по отношение на такова законодателство?
3)
Трябва ли член 15, параграф 2 от Директива [2000/31] да се тълкува в смисъл, че се прилага по отношение на национално законодателство като описаното в първия преюдициален въпрос и разрешава такова законодателство?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 1, параграф 5, буква а) от Директива 2000/31 трябва да се тълкува в смисъл, че разпоредба от данъчна правна уредба на държава членка, която, що се отнася до обектите за туристическо настаняване, намиращи се в даден регион на тази държава членка, задължава посредниците, които извършват посредническа дейност или водят рекламна политика, въз основа на писмено искане от страна на данъчната администрация да ѝ съобщават данните за оператора и координатите на обектите за туристическо настаняване, както и броя нощувки и използвани места за настаняване през изтеклата година, трябва по своето естество да се счита за неразделна част от правната уредба, към която принадлежи, и следователно като попадаща в „данъчната област“, която е изрично изключена от приложното поле на Директивата.
Първо, следва да се припомни, че Директива 2000/31 е приета по-специално на основание член 95 ЕО, чийто текст е възпроизведен в член 114 ДФЕС, който в параграф 2 изключва от приложното си поле „данъчните разпоредби“. В решението от 29 април 2004 г., Комисия/Съвет (
C‑338/01
,
EU:C:2004:253
, т.
) Съдът посочва, че този израз обхваща не само всички области на данъчното облагане, без да се прави разграничение между съответните видове данъци или такси, но и всички аспекти на данъчното облагане, без значение дали става въпрос за материалноправни, или процесуалноправни норми. Той уточнява също, че редът и условията за събиране на данъци от всякакъв вид не могат да бъдат отделени от системата на облагане с такси или с данъци, към която те се отнасят (решение от 29 април 2004 г., Комисия/Съвет,
C‑338/01
,
EU:C:2004:253
, т.
).
Второ, това тълкуване следва и от мястото на тези разпоредби в рамките на Договорите. Всъщност член 114, параграф 2 ДФЕС е част от глава 3, озаглавена „Сближаване на законодателствата“, която е след глава 2, озаглавена „Данъчни разпоредби“, в рамките на дял VII, която има за предмет „[о]бщи правила относно конкуренцията, данъчното облагане и сближаването на законодателствата“ от Договора за функционирането на ЕС. Следователно всичко, което се отнася до посочената глава 3, а именно сближаването на законодателствата, не се отнася и не може да се отнася до това, което попада в обхвата на посочената глава 2, а именно до данъчните разпоредби.
Трето, същите разсъждения са водещи и по отношение на вторичното право, прието на основание член 95 ЕО, а след това и на основание член 114 ДФЕС. Така че именно това следва от буквалното тълкуване на израза с широко значение, използван в член 1, параграф 5, буква а) от Директива 2000/31, а именно „данъчна област“, който следователно изисква широко тълкуване, както Съдът е приел например във връзка с понятието „областта на транспорта“, което има по-широк обхват от израза „транспортни услуги“ (решение от 15 октомври 2015 г., Grupo Itevelesa и др.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
, т.
).
Четвърто, тези основания се подкрепят от текста на съображения 12 и 13 от Директива 2000/31, в които се посочва, че тази директива изключва от приложното си поле „данъчното облагане“ и че посочената директива „няма за цел да определи правила в областта на фискалните задължения“.
В случая е безспорно установено, че услуги като предоставяните от Airbnb Ireland са услуги на информационното общество, попадащи в обхвата на Директива 2000/31, като Съдът е определил, че това е посредническа услуга, която има за предмет свързване чрез електронна платформа и срещу възнаграждение на потенциални наематели с професионални или непрофесионални наемодатели, предлагащи услуги по краткосрочно настаняване под наем, като заедно с нея се предоставят съпътстващи я услуги (решение от 19 декември 2019 г., Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
, т.
и
).
Както обаче отбелязва запитващата юрисдикция, приложимостта на тази директива към спора по главното производство е обусловена от условието член 12 от постановлението от 23 декември 2016 г., с който по отношение на посредниците във връзка с обектите за туристическо настаняване, намиращи се в региона Брюксел-столица, които извършват посредническа дейност или водят рекламна политика, се налага задължение въз основа на писмено искане от страна на данъчната администрация да ѝ съобщават данните за оператора и координатите на обектите за туристическо настаняване, както и броя нощувки и използвани места за настаняване през изтеклата година, да не може да се счита за попадащ в „данъчната област“, тъй като в противен случай той би бил извън обхвата на Директива 2000/31 съгласно член 1, параграф 5, буква а) от тази директива.
В това отношение следва да се подчертае, че макар да е вярно, че член 12 от постановлението от 23 декември 2016 г. се отнася не до лицата — платци на фиксирания по размер туристически данък, а до лицата, които изпълняват посредническа дейност при използването на обекти за туристическо настаняване срещу заплащане, и че предметът му е предоставянето на информация на администрацията на регион Брюксел-столица, под страх от административна глоба, това не променя факта, на първо място, че данъчната администрация е получателят на тази информация, на второ място, както подчертава самата запитваща юрисдикция, че посоченият член е част от данъчна правна уредба, а именно постановлението от 23 декември 2016 г., и на трето място, че информацията, която тази разпоредба изисква да бъде предадена, по своето същество представлява неразделна част от посочената правна уредба, тъй като само чрез нея е възможно да се определи лицето, което действително е задължено да плати този данък, данъчната основа на този данък, а именно мястото на настаняване в жилища, броят на местата за настаняване, както и броят на нощувките, и съответно размерът на данъка.
Ето защо на първия въпрос следва да се отговори, че разпоредба от данъчна правна уредба на държава членка, която, що се отнася до обектите за туристическо настаняване, намиращи се в даден регион на тази държава членка, задължава посредниците, които извършват посредническа дейност или водят рекламна политика, въз основа на писмено искане от страна на данъчната администрация да ѝ съобщават данните за оператора и координатите на обектите за туристическо настаняване, както и броя нощувки и използвани места за настаняване през изтеклата година, трябва да се счита като представляваща по своето естество неразделна част от правната уредба, към която принадлежи, и следователно като попадаща в „данъчната област“, която е изрично изключена от приложното поле на Директива 2000/31.
По втория въпрос
По допустимостта
Италианското и австрийското правителство считат, че вторият въпрос е недопустим, тъй като запитващата юрисдикция не е направила необходимите уточнения съгласно член 94, буква в) от Процедурния правилник на Съда в подкрепа на позоваването на членове 1—3 от Директива 2006/123, както и на член 56 ДФЕС, и не е уточнила какви заключения възнамерява да изведе за разрешаването на спора по главното производство от желаното тълкуване на тези разпоредби. Следователно необходимостта от този въпрос не произтичала от акта за преюдициално запитване.
Следва да се констатира, че вторият въпрос се подразделя на две части, като първата част цели да се установи дали членове 1—3 от Директива 2006/123 не допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, а втората част се отнася до съвместимостта на такава правна уредба с член 56 ДФЕС.
Що се отнася до първата част от втория въпрос, вярно е, че запитващата юрисдикция не е предоставила никаква информация в подкрепа на посочването на членове 1—3 от Директива 2006/123, така че Съдът не е запознат с причините, поради които посочената юрисдикция има съмнения относно тълкуването на тези разпоредби, нито връзката, която тя установява между тях и член 12 от постановлението от 23 декември 2016 г., противно на изискванията, установени в член 94, буква в) от Процедурния правилник (вж. в този смисъл определение от 30 юни 2020 г., Airbnb Ireland и Airbnb Payments UK,
C‑723/19
, непубликувано,
EU:C:2020:509
, т.
). Следователно първата част от втория преюдициален въпрос е недопустима.
Що се отнася до втората част от втория въпрос обаче, в преюдициалното запитване запитващата юрисдикция неколкократно споменава член 56 ДФЕС, когато излага накратко всички изтъкнати от Airbnb Ireland основания. Следователно Съдът е в състояние да установи точната връзка, която в конкретния контекст на делото по главното производство запитващата юрисдикция прави между тази разпоредба и член 12 от постановлението от 23 декември 2016 г. Поради това втората част от втория въпрос следва да се приеме за допустима и да ѝ се отговори по същество.
По същество
С втората част на втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали правна уредба като разглежданата в главното производство, с която по отношение на доставчици на посреднически услуги във връзка с недвижими имоти, независимо от мястото им на установяване и начина, по който посредничат, що се отнася до обекти за туристическо настаняване, намиращи се в даден регион на съответната държава членка, по отношение на които извършват посредническа дейност или водят рекламна политика, се налага задължение въз основа на писмено искане от страна на регионалната данъчна администрация да ѝ съобщават данните за оператора и координатите на обектите за туристическо настаняване, както и броя нощувки и използвани места за настаняване през изтеклата година, е в противоречие със забраната, наложена с член 56 ДФЕС.
Най-напред следва да се подчертае, че член 12 от постановлението от 23 декември 2016 г. въвежда задължение за изпълнение на искане на данъчните органи за предоставяне на информация по отношение на всички посредници, чиято дейност се отнася до обекти за туристическо настаняване, намиращи се в регион Брюксел-столица, независимо от мястото на установяване на тези посредници и следователно независимо от държавата членка, в която са установени, без да е от значение също и начинът, по който тези икономически оператори посредничат — по цифров път или чрез други способи за осъществяване на връзка.
Следователно подобна правна уредба не е дискриминационна и сама по себе си не се отнася до условията за предоставяне на посреднически услуги, а с нея само се въвежда задължение за доставчиците на услуги, след като бъде предоставена тази услуга, за целите на правилното събиране на данъците да запазват данните, свързани с отдаването под наем на въпросните имоти от съответните собственици.
В това отношение от постоянната съдебна практика следва, че национално законодателство, противопоставимо на всички оператори, действащи на националната територия, което няма за предмет да уреди условията относно предоставянето на услуги от съответните предприятия и следователно ограничителният ефект, който то би могло да има върху свободното предоставяне на услуги, е твърде несигурен и непряк, за да може да се счита, че въведеното с него задължение е от естество да създаде пречки за тази свобода, не е в противоречие със забраната по член 56 ДФЕС (решение от 8 май 2014 г., Pelckmans Turnhout,
C‑483/12
,
EU:C:2014:304
, т.
и цитираната съдебна практика).
Като на теория приема този недискриминационен характер, Airbnb Ireland счита, че на практика член 12 от постановлението от 23 декември 2016 г. засяга по-специално посреднически услуги като тези, които то осигурява.
Несъмнено развитието на технологичните средства, както и настоящата структура на пазара на предоставяне на посреднически услуги във връзка с недвижими имоти водят до констатацията, че посредниците, които предоставят услугите си чрез телематичен портал, в приложение на правна уредба като разглежданата в главното производство, вероятно трябва да изпълняват по-често и по-значимо задължение за предаване на данни на данъчната администрация от това на други посредници. Това по-голямо задължение обаче представлява само отражение на по-значителния брой сделки, извършвани от посочените посредници, и на съответния им пазарен дял. Следователно това не води до каквато и да било дискриминация.
По-нататък, следва да се отбележи, че по самото си естество данъчните задължения водят до допълнителни тежести за доставчиците на услуги.
Съдът обаче е имал случай да подчертае, че член 56 ДФЕС не се отнася до мерките, единственото действие на които е създаването на допълнителни разходи за разглежданата доставка и които засягат доставката на услуги между държави членки по същия начин както доставката им в рамките на една държава членка (вж. решение от 22 ноември 2018 г., Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank,
C‑625/17
,
EU:C:2018:939
, т.
и цитираната съдебна практика).
Накрая, макар да е възможно задължението за всички посредници при поискване от данъчната администрация да ѝ предоставят информация относно данните на оператора и координатите на обектите за туристическо настаняване, както и броя нощувки и използвани места за настаняване през изтеклата година, да доведе до допълнителни разходи, по-специално свързани с търсенето и съхраняването на съответните данни, следва да се отбележи, че особено в случаите на посреднически услуги, предоставяни по цифров път, разглежданите данни се съхраняват от посредници като Airbnb Ireland, така че при всички случаи допълнителните разходи, което посоченото задължение поражда за тези посредници, изглеждат ограничени.
В това отношение е достатъчно да се направи позоваване на изявленията на Airbnb Ireland по делото, по което е постановено решение от 19 декември 2019 г., Airbnb Ireland (
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
), съгласно които то посочва, че предлага като услуга „система за оценка на наемодателите и наемателите, достъпна за бъдещи наемодатели или наематели“, което само по себе си е свързано със съхраняване на съответните данни.
Ето защо на втората част от втория въпрос следва да се отговори, че правна уредба като разглежданата в главното производство, с която по отношение на доставчици на посреднически услуги във връзка с недвижими имоти, независимо от мястото им на установяване и начина, по който посредничат, що се отнася до обекти за туристическо настаняване, намиращи се в даден регион на съответната държава членка, по отношение на които извършват посредническа дейност или водят рекламна политика, се налага задължение въз основа на писмено искане от страна на регионалната данъчна администрация да ѝ съобщават данните за оператора и координатите на обектите за туристическо настаняване, както и броя нощувки и използвани места за настаняване през изтеклата година, не е в противоречие със забраната, наложена с член 56 ДФЕС.
По третия въпрос
Третият преюдициален въпрос се отнася до тълкуването на член 15, параграф 2 от Директива 2000/31 и се основава на предпоставката, че последната е приложима към спора в главното производство. От отговора на първия въпрос обаче следва, че случаят не е такъв. Следователно не е необходимо да се отговаря на третия въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

1)
Разпоредба от данъчна правна уредба на държава членка, която, що се отнася до обектите за туристическо настаняване, намиращи се в даден регион на тази държава членка, задължава посредниците, които извършват посредническа дейност или водят рекламна политика, въз основа на писмено искане от страна на данъчната администрация да ѝ съобщават данните за оператора и координатите на обектите за туристическо настаняване, както и броя нощувки и използвани места за настаняване през изтеклата година, трябва да се счита като представляваща по своето естество неразделна част от правната уредба, към която принадлежи, и следователно като попадаща в „данъчната област“, която е изрично изключена от приложното поле на Директива 2000/31/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 година за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар (Директива за електронната търговия).

2)
Правна уредба, с която по отношение на доставчици на посреднически услуги във връзка с недвижими имоти, независимо от мястото им на установяване и начина, по който посредничат, що се отнася до обекти за туристическо настаняване, намиращи се в даден регион на съответната държава членка, по отношение на които извършват посредническа дейност или водят рекламна политика, се налага задължение въз основа на писмено искане от страна на регионалната данъчна администрация да ѝ съобщават данните за оператора и координатите на обектите за туристическо настаняване, както и броя нощувки и използвани места за настаняване през изтеклата година, не е в противоречие със забраната, наложена с член 56 ДФЕС.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.