CELEX: 62020CJ0221
Előzetes döntéshozatal
Adózás
92/83/EGK irányelv
Jövedéki adó
Sör
A 4. cikk (2) bekezdése
Kedvezményes jövedékiadó‑mértékek független kisüzemi sörfőzdék által főzött sörre való alkalmazásának a lehetősége
Két vagy több kisüzemi sörfőzde egyetlen független kisüzemi sörfőzdeként való kezelése
Átültetési kötelezettség

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az alkohol és az alkoholtartalmú italok jövedéki adója szerkezetének összehangolásáról szóló, 1992. október 19‑i 92/83/EGK tanácsi irányelv (
HL 1992. L 316., 21. o.
; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 206. o.) 4. cikke (2) bekezdése második mondatának az értelmezésére vonatkoznak.
E kérelmeket a sörfőzdei tevékenységet folytató A Oy (C‑221/20) és B Oy (C‑223/20) által annak tárgyában indított eljárások keretében terjesztették elő, hogy velük szemben megtagadták, hogy a kedvezményes jövedéki adó alkalmazása céljából független kisüzemi sörfőzdeként kezeljék őket.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 92/83 irányelv
A 92/83 irányelv 4. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
(1)   A tagállamok a független kisüzemi sörfőzdék által főzött sörre az érintett sörfőzdék éves termelése alapján megállapított kedvezményes adómértékeket alkalmazhatnak, a következő korlátokon belül:
–
a kedvezményes adómértékeket nem lehet az évi 200000 hektoliter sörnél többet előállító vállalkozások esetében alkalmazni,
–
a kedvezményes adómértékeket, amelyek alacsonyabbak lehetnek a minimum adómértéknél, nem lehet a normál nemzeti jövedékiadó‑mértéknél 50%‑kal alacsonyabban meghatározni.
(2)   A kedvezményes adómértékek tekintetében »független kisüzemi sörfőzde«: az a sörfőzde, amely jogi és gazdasági szempontból független minden más sörfőzdétől, amely minden más sörfőzde telephelyétől fizikailag elkülönült telephelyet használ[,] és amely nem licencia alapján működik. Amennyiben azonban két vagy több kisüzemi sörfőzde együttműködik, és az összesített éves termelésük nem haladja meg a 200000 hektolitert, akkor azok a sörfőzdék egy külön, független, kisüzemi sörfőzdeként kezelhetők.”
A 92/84 irányelv
Az alkohol és az alkoholtartalmú italok jövedékiadó‑mértékének közelítéséről szóló, 1992. október 19‑i 92/84/EGK tanácsi irányelv (
HL 1992. L 316., 29. o.
; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 213. o.) hetedik preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„[M]ivel a sör adóztatási módszere tagállamonként változik, és megengedhető ennek a változatosságnak a fenntartása, főként mind az eredeti szárazanyag‑tartalomra, mind a termék alkoholtartalmára vonatkozóan felszámított minimális adómérték megállapításával.”
A finn jog
Az alkoholi‑ ja alkoholijuomaverolaki (1471/1994) (az alkohol és alkoholtartalmú italok utáni adóról szóló törvény [1471/1994]) 2014. december 31‑ig hatályos változata 9. §‑ának első és harmadik bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Amennyiben az adóalany meggyőzően igazolni tudja, hogy a sört az ugyanazon ágazathoz tartozó más vállalkozásoktól jogi és gazdasági szempontból független, egy naptári évben legfeljebb 10000000 litert előállító vállalkozás állította elő, a sör után fizetendő jövedéki adó a következő mértékben csökken:
1)
50%‑kal, amennyiben a vállalkozás által a naptári évben előállított sörmennyiség a 200000 litert nem haladja meg;
2)
30%‑kal, amennyiben a vállalkozás által a naptári évben előállított sörmennyiség a 200000 litert meghaladja, a 3000000 litert azonban nem haladja meg;
3)
20%‑kal, amennyiben a vállalkozás által a naptári évben előállított sörmennyiség a 3000000 litert meghaladja, az 5500000 litert azonban nem haladja meg;
4)
10%‑kal, amennyiben a vállalkozás által a naptári évben előállított sörmennyiség az 5500000 litert meghaladja, a 10000000 litert azonban nem haladja meg.
[…]
Ha az első bekezdésben említett két vagy több vállalkozás gyártással kapcsolatos vagy üzemi együttműködést folytat, nem kell úgy tekinteni, hogy ez azt jelenti, hogy köztük jogi vagy gazdasági szempontból függőségi viszony áll fenn. A gyártással kapcsolatos vagy üzemi együttműködésnek minősül a nyersanyagok és a sör gyártásához szükséges anyagok beszerzése, valamint a sör csomagolása, a marketing és a forgalmazás. E bekezdés alkalmazásának feltétele azonban, hogy a vállalkozások összesített sörtermelése egy naptári évben ne haladja meg 10000000 litert.”
Az alkohol és alkoholtartalmú italok utáni adóról szóló törvény 2015. január 1‑jétől alkalmazandó változata 9. §‑ának első és harmadik bekezdése a következőket írja elő:
„Amennyiben az adóalany meggyőzően igazolni tudja, hogy a sört más sörfőzdéktől jogi és gazdasági szempontból független, más sörfőzdéktől fizikailag elkülönülő, nem licencia alapján működő olyan sörfőzde állította elő, amely egy naptári évben legfeljebb 15000000 liter sört termel, a sör után fizetendő jövedéki adó a következő mértékben csökken:
1)
50%‑kal, amennyiben a sörfőzde által a naptári évben előállított sörmennyiség az 500000 litert nem haladja meg;
2)
30%‑kal, amennyiben a sörfőzde által a naptári évben előállított sörmennyiség az 500000 litert meghaladja, a 3000000 litert azonban nem haladja meg;
3)
20%‑kal, amennyiben a sörfőzde által a naptári évben előállított sörmennyiség a 3000000 litert meghaladja, az 5500000 litert azonban nem haladja meg;
4)
10%‑kal, amennyiben a sörfőzde által a naptári évben előállított sörmennyiség az 5500000 litert meghaladja, a 10000000 litert azonban nem haladja meg.
[…]
Ha az első bekezdésben említett két vagy több sörfőzde a gyártással kapcsolatos vagy üzemi együttműködést folytat, nem kell úgy tekinteni, hogy ez azt jelenti, hogy köztük jogi vagy gazdasági szempontból függőségi viszony áll fenn. A gyártással kapcsolatos vagy üzemi együttműködésnek minősül a nyersanyagok és a sör gyártásához szükséges anyagok beszerzése, valamint a sör csomagolása, a marketing és a forgalmazás. E bekezdés alkalmazásának feltétele azonban, hogy a sörfőzdék összesített sörtermelése egy naptári évben ne haladja meg 15000000 litert.”
Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
2015‑ben és 2016‑ban a Tulli (vámhatóság, Finnország) vizsgálatokat folytatott A‑nál és B‑nél, amely társaságok többek között sörfőzdei tevékenységet folytatnak, az e társaságok által az alkohol és alkoholtartalmú italok után az (A esetében) 2013. május 1. és 2015. december 31., valamint (B esetében) a 2013. január 1. és 2014. december 31. közötti időszakban fizetendő adót illetően.
Míg A és B az alkoholra és alkoholtartalmú italokra vonatkozó adóbevallásában olyan termékkategóriában tüntette fel az adóköteles sörök értékesítését, amelyre 50%‑os adókedvezmény volt alkalmazandó, a vámhatóság úgy ítélte meg, hogy e társaságok nem részesülhetnek e kedvezményben, mivel az alkohol és alkoholtartalmú italok utáni adóról szóló törvény 9. §‑a értelmében nem tekinthetők jogilag és gazdaságilag független sörfőzdéknek, különösen azért, mert mindkettő részben olyan harmadik személy tulajdonában állt, aki egyidejűleg azok vezetője is volt. E hatóság egyébiránt az A és B közös adóztatását illetően emlékeztetett arra, hogy a finn jogalkotó szándékosan döntött úgy, hogy e 9. §‑ban nem állapítja meg a két vagy több kisüzemi sörfőzde egyetlen sörfőzdeként történő kezelésének lehetőségét. Következésképpen az említett hatóság az utólagos adómegállapításról szóló, 2016. december 9‑én hozott határozatokban A‑val és B‑vel szemben adókiegészítést és szankciót szabott ki.
Mivel a közigazgatási kereseteiknek nem adtak helyt, A, illetve B keresetet indított a Helsingin hallinto‑oikeusnál (helsinki közigazgatási bíróság, Finnország). 2018. november 5‑i határozataival e bíróság egyrészt azzal az indokkal utasította el e kereseteket, hogy A és B nem volt jogosult az alkohol és alkoholtartalmú italok utáni adóról szóló törvény 9. §‑ában előírt kedvezményes adómértékre, másrészt a közös adózást illetően azzal, hogy a Finn Köztársaság nem ültette át a 92/83 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének második mondatát, és erre nem volt köteles.
A és B egyaránt fellebbezést nyújtott be a Korkein hallinto‑oikeushoz (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Finnország), a kérdést előterjesztő bírósághoz.
E bíróság megjegyzi, hogy nincs egyértelmű válasz arra a kérdésre, hogy annak a tagállamnak, amely a 92/83 irányelv 4. cikke értelmében vett független kisüzemi sörfőzdék által előállított sörre kedvezményes jövedékiadó‑mértékeket alkalmaz, az ezen irányelv 4. cikke (2) bekezdésének második mondatát is alkalmaznia kell‑e, vagy ez utóbbi rendelkezés alkalmazása e tagállam mérlegelési jogkörébe tartozik‑e.
E körülmények között a Korkein hallinto‑oikeus (legfelsőbb közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő, a C‑221/20. és a C‑223/20. sz. ügyben azonosan megfogalmazott kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [92/83] irányelv 4. cikkét, hogy valamely tagállamnak, amely e rendelkezésnek megfelelően a független kisüzemi sörfőzdék által előállított sörre kedvezményes jövedékiadó mértékeket alkalmaz, az irányelv 4. cikke (2) bekezdésének második mondatában szereplő, a kisüzemi sörfőzdék együttes adóztatására vonatkozó rendelkezést is alkalmaznia kell, vagy ez utóbbi rendelkezés alkalmazása az érintett tagállam mérlegelési körébe tartozik?
2)
Közvetlen hatállyal rendelkezik‑e a [92/83] irányelv 4. cikke (2) bekezdésének második mondata?”
A Bíróság előtti eljárás
A Bíróság elnöke a 2020. július 14‑i határozatával az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából elrendelte a C‑221/20. és C‑223/20. sz. ügy egyesítését.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 92/83 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének második mondatát úgy kell‑e értelmezni, hogy e rendelkezést kötelezően végre kell hajtania annak a tagállamnak, amely a független kisüzemi sörfőzdékben előállított sörre ezen irányelv 4. cikke (1) bekezdésének és (2) bekezdése első mondatának megfelelően kedvezményes jövedékiadó‑mértéket alkalmaz.
Előzetesen meg kell állapítani, hogy anélkül, hogy formálisan vitatták volna a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmek elfogadhatóságát, az alapeljárás felperesei az észrevételeikben lényegében azzal érveltek, hogy a jelen ítélet 8. pontjában említett, 2016. december 9‑i utólagos adómegállapításról szóló határozatokban szereplő megállapításokkal ellentétben a jelen ítélet 5. és 6. pontjában ismertetett rendelkezések elfogadásához vezető jogalkotási munkálatokból nem következik, hogy a 92/83 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének második mondatát nem ültették át a finn jogba. Hasonlóképpen, az Európai Bizottság az írásbeli észrevételeiben kétségét fejezte ki azzal kapcsolatban, hogy e rendelkezések szövegükre tekintettel minősülhetnek‑e e 4. cikk (2) bekezdésének második mondata átültetésének.
Emlékeztetni kell azonban arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróságnak nem az a feladata, hogy a nemzeti jogszabályi rendelkezések értelmezése tárgyában határozzon, az ilyen értelmezés ugyanis a nemzeti bíróságok kizárólagos hatáskörébe tartozik (lásd ebben az értelemben: 2018. június 5‑iGrupo Norte Facility ítélet,
C‑574/16
,
EU:C:2018:390
,
32.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Így a Bíróságnak nincs hatásköre arra, hogy állást foglaljon abban a kérdésben, hogy az alkohol és alkoholtartalmú italok utáni adóról szóló törvény 9. §‑a harmadik bekezdésének rendelkezései a 2015. január 1‑je előtt alkalmazandó változatukban és az ezen időponttól alkalmazandó változatukban a 92/83 irányelv 4. cikke (2) bekezdése második mondata átültetésének minősülnek‑e.
Ezzel szemben a Bíróságnak a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésre az ez utóbbi rendelkezés által megállapított azon előfeltevés alapján kell választ adnia, amely szerint a 92/83 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének második mondatát nem ültették át a finn jogba.
E tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jog valamely rendelkezésének értelmezéséhez nemcsak az érintett rendelkezés megfogalmazását, hanem annak kontextusát, annak a szabályozásnak az általános rendszerét, amelynek az részét képezi, valamint az általa követett célkitűzéseket is figyelembe kell venni. (2020. január 30‑iTim ítélet,
C‑395/18
,
EU:C:2020:58
,
36.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A 92/83 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének megfelelően a tagállamok kedvezményes jövedékiadó‑mértékeket alkalmazhatnak az évente legfeljebb 200000 hektoliter sört előállító független kisüzemi sörfőzdék által főzött sörre, amely kedvezményes adómértékek azonban nem lehetnek alacsonyabbak a normál nemzeti jövedékiadó‑mérték 50%‑ánál.
Ami ezen irányelv 4. cikkének (2) bekezdését illeti, az az első mondatában pontosítja, hogy a független kisüzemi sörfőzde az a sörfőzde, amely jogi és gazdasági szempontból független minden más sörfőzdétől, amely minden más sörfőzde telephelyétől fizikailag elkülönült telephelyet használ, és amely nem licencia alapján működik, a második mondatban pedig hozzáteszi, hogy „amennyiben azonban két vagy több kisüzemi sörfőzde együttműködik, és az összesített éves termelésük nem haladja meg a 200000 hektolitert, akkor azok a sörfőzdék egy külön, független, kisüzemi sörfőzdeként kezelhetők”.
A 92/83 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének szövegéből, és különösen az e bekezdés második mondatában szereplő „azonban” határozószóból, amely az annak első mondatában szereplő fogalommeghatározást árnyalja, az következik, hogy két vagy több együttműködő kisüzemi sörfőzde ezen első mondat megfogalmazásától függetlenül e rendelkezés értelmében vett egyetlen független kisüzemi sörfőzdeként kezelhető, függetlenül attól, hogy köztük jogi vagy gazdasági függőségi viszony áll fenn, amennyiben e kisüzemi sörfőzdék valójában nem alkotnak olyan gazdasági csoportot, amelynek a termelése meghaladja az említett irányelv 4. cikkében rögzített határértékeket. A függetlenség ismérvének célja ugyanis annak biztosítása, hogy a kedvezményes jövedékiadó‑mérték valóban azon sörfőzdéknek jelentsen előnyt, amelyeknek a mérete számukra hátrányt jelent, és ne azoknak, amelyek valamely csoporthoz tartoznak (2009. április 2‑iGlückauf Brauerei ítélet,
C‑83/08
,
EU:C:2009:228
,
29.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezenkívül a Bíróság emlékeztetett arra, hogy a 92/83 irányelv azt kívánja elkerülni, hogy a kedvezményes jövedékiadó‑mérték alkalmazásának előnyét olyan sörfőzdéknek nyújtsák, amelyeknek a mérete és termelési kapacitása a belső piac torzulásának a forrása lehet (2009. április 2‑iGlückauf Brauerei ítélet,
C‑83/08
,
EU:C:2009:228
,
26.
pont). Márpedig az ilyen célt egyáltalán nem sérti a kedvezményes jövedékiadó‑mértéknek két vagy több olyan kisüzemi sörfőzde által főzött sörre történő alkalmazása, amelyeknek az összesített termelése nem haladja meg az ezen irányelv 4. cikkében rögzített határértékeket.
Mindemellett a fenti megfontolásokból nem vonható le az a következtetés, hogy a 92/83 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének második mondatát kötelezően végre kell hajtania egy olyan tagállamnak, amely az ezen irányelv 4. cikke (2) bekezdésének első mondata értelmében vett független kisüzemi sörfőzdék által főzött sörre kedvezményes jövedékiadó‑mértékeket alkalmaz.
A 92/83 irányelv 4. cikke (2) bekezdése második mondatának szövegéből, különösen az abban szereplő „kezelhetők” kifejezésből ugyanis kitűnik, hogy az uniós jogalkotó arra vonatkozó lehetőséget, nem pedig kötelezettséget állapított meg a tagállamok számára, hogy külön, független kisüzemi sörfőzdeként kezeljen olyan együttműködő, két vagy több kisüzemi sörfőzdét, amelyek együttes termelése nem haladja meg a 200000 hektolitert, jóllehet e tagállam élt az ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében előírt azon lehetőséggel, hogy kedvezményes jövedékiadó‑mértékeket alkalmaz az évente legfeljebb 200000 hektolitert előállító, független kisüzemi sörfőzdék által főzött sörre.
A 92/83 irányelv 4. cikke (2) bekezdése második mondatának e szó szerinti értelmezését megerősíti e 4. cikk rendszerének egésze. Míg ugyanis az említett cikk (1) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az ugyanezen cikk (2) bekezdésének első mondatában meghatározott független kisüzemi sörfőzdék által előállított sörre kedvezményes jövedékiadó‑mértéket alkalmazzanak, annak második mondata árnyalja az említett (1) bekezdést annak előírásával, hogy a tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy két vagy több, együttműködő kisüzemi sörfőzdét egyetlen független kisüzemi sörfőzdeként kezeljenek, feltéve hogy az összesített éves termelésük nem haladja meg a 200000 hektolitert, és mindezt annak ellenére, hogy azok nem tartoznak az ezen első mondatban említett „független kisüzemi sörfőzde” fogalma alá.
E tekintetben a Bíróság már megállapította, hogy a 92/83 irányelv 4. cikke – azzal, hogy bizonyos feltételek mellett kedvezményes jövedékiadó‑mérték alkalmazásáról rendelkezik a független kisüzemi sörfőzdék által főzött sör tekintetében – eltérést képez a sörre vonatkozó általános jövedékiadó‑mérték alkalmazásától, így az említett kedvezményes jövedékiadó‑mérték alkalmazási feltételeit szigorúan kell értelmezni (2015. június 4‑iBrasserie Bouquet ítélet,
C‑285/14
,
EU:C:2015:353
,
19.
pont).
Márpedig az ilyen követelmény megköveteli, hogy ezen irányelv 4. cikkének hatálya ne terjedjen ki kötelezően az olyan helyzetekre, amelyek csak azzal a feltétellel tartoznak e cikk hatálya alá, hogy a tagállamok éltek az e cikkben számukra biztosított lehetőséggel.
A jelen ítélet 25. pontjában említett értelmezés végeredményben összhangban van azon kontextussal, amelybe a 92/83 irányelv 4. cikke illeszkedik. E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy indokolt a sör minimum jövedékiadó‑mértékét rögzítő 92/84 irányelv figyelembevétele, amely adó szerkezetét a 92/83 irányelv határozza meg (lásd ebben az értelemben: 2018. május 17‑iKompania Piwowarska ítélet,
C‑30/17
,
EU:C:2018:325
,
34.
pont). Márpedig a 92/84 irányelv hetedik preambulumbekezdése kimondja, hogy a sör adóztatási módszere tagállamonként változik, és hogy megengedhető e változatosság fenntartása.
A fenti megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 92/83 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének második mondatát úgy kell értelmezni, hogy az a tagállam, amely él az ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében biztosított azon lehetőséggel, hogy kedvezményes jövedékiadó‑mértékeket alkalmaz a független kisüzemi sörfőzdék által főzött sörre, ugyanakkor nem köteles egyetlen független kisüzemi sörfőzdeként kezelni két vagy több olyan kisüzemi sörfőzdét, amelyek együttműködnek, és amelyeknek az együttes éves termelése nem haladja meg a 200000 hektolitert.
A második kérdésről
Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdést nem kell megválaszolni.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:

Az alkohol és az alkoholtartalmú italok jövedéki adója szerkezetének összehangolásáról szóló, 1992. október 19‑i 92/83/EGK tanácsi irányelv 4. cikke (2) bekezdésének második mondatát úgy kell értelmezni, hogy az a tagállam, amely él az ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdésében biztosított azon lehetőséggel, hogy kedvezményes jövedékiadó‑mértékeket alkalmaz a független kisüzemi sörfőzdék által főzött sörre, ugyanakkor nem köteles egyetlen független kisüzemi sörfőzdeként kezelni két vagy több olyan kisüzemi sörfőzdét, amelyek együttműködnek, és amelyeknek az együttes éves termelése nem haladja meg a 200000 hektolitert.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: finn.