CELEX: 62022CJ0192
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Sociálna politika
Smernica 2003/88/ES
Článok 7 ods. 1
Článok 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie
Právo na platenú dovolenku za kalendárny rok
Zánik tohto práva
Režim postupného odchodu do dôchodku
Ešte nevyčerpané dni dovolenky za kalendárny rok nadobudnuté v pracovnej fáze v rámci tohto režimu
Pracovná neschopnosť

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu článku 7 smernice  Európskeho  parlamentu a Rady  2003/88/ES  zo  4. novembra  2003 o niektorých  aspektoch  organizácie  pracovného  času  (Ú. v. EÚ L 299,  2003, s. 9;  Mim.  vyd.  05/004, s. 381) a článku 31 ods. 2  Charty  základných  práv  Európskej  únie  (ďalej  len  „Charta“).
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu  medzi  FI a spoločnosťou  Bayerische  Motoren  Werke  AG  vo  veci  peňažnej  náhrady  za  dovolenku, o ktorej  FI  tvrdí,  že  má  na  ňu  nárok.

Právny rámec

Právo

Únie
Podľa  odôvodnení  4 a 5  smernice  2003/88:
„(4)      zlepšenie  bezpečnosti,  hygieny a ochrany  zdravia  pracovníkov  pri  práci  je  cieľom,  ktorý  by  sa  nemal  podriaďovať  čisto  ekonomickým  úvahám;
(5)      všetci  pracovníci  by  mali  mať  primeranú  dobu  odpočinku. …“
Článok 7  tejto  smernice s názvom  „Ročná  dovolenka  [Dovolenka  za  kalendárny  rok –
neoficiálny  preklad
]“  stanovuje:
„1.      Členské  štáty  prijmú  nevyhnutné  opatrenia  zabezpečujúce,  že  každý  pracovník  bude  mať  nárok  na  platenú  ročnú  dovolenku  [dovolenku  za  kalendárny  rok –
neoficiálny  preklad
] v trvaní  najmenej  štyroch  týždňov v súlade s podmienkami  pre  vznik  nároku a pre  poskytnutia  takej  dovolenky,  ustanovenými  vnútroštátnymi  právnymi  predpismi  a/alebo  praxou.
2.      Namiesto  minimálnej  doby  ročnej  platenej  dovolenky  [platenej  dovolenky  za  kalendárny  rok –
neoficiálny  preklad
]  nemôže  byť  vyplatená  peňažná  náhrada, s výnimkou  prípadov  skončenia  pracovného  pomeru.“

Nemecké

právo
Ustanovenie § 7  Bundesurlaubsgesetz  (spolkový  zákon o dovolenke) z 8. januára  1963  (BGBl.  1963,  s. 2) v znení  uplatniteľnom  na  spor  vo  veci  samej,  nazvané  „Dátum,  prenesenie a peňažná  náhrada  za  dovolenku“,  stanovuje:
„1.      Pri  určovaní  dátumu  dovolenky  je  potrebné  zohľadniť  želanie  zamestnanca v tomto  smere,  pokiaľ  toto  zohľadnenie  nie  je v rozpore s naliehavými  záujmami  podniku  alebo  so  želaniami  iných  zamestnancov,  ktorí  si  vzhľadom  na  sociálne  úvahy  zaslúžia  prednosť.  Dovolenku  je  potrebné  poskytnúť,  keď o ňu  zamestnanec  žiada v nadväznosti  na  preventívne  alebo  rehabilitačné  lekárske  opatrenie.
…
3.      Dovolenka  musí  byť  poskytnutá a vyčerpaná  počas  prebiehajúceho  kalendárneho  roka.  Preniesť  dovolenku  do  nasledujúceho  kalendárneho  roka  je  dovolené  iba  vtedy,  ak  to  odôvodňujú  naliehavé  prevádzkové  dôvody  alebo  dôvody  spočívajúce v osobe  pracovníka. V prípade  prenesenia  sa  musí  dovolenka  poskytnúť a vyčerpať  počas  prvých  troch  mesiacov  nasledujúceho  kalendárneho  roka.  Na  žiadosť  pracovníka  je  však  čiastočná  dovolenka  nadobudnutá v súlade s § 5  ods. 1 písm. a)  prenesená  do  nasledujúceho  kalendárneho  roka. …
4.      Ak z dôvodu  ukončenia  pracovného  pomeru  už  nie  je  možné  poskytnúť  celú  dovolenku  alebo  jej  časť,  poskytne  sa  za  ňu  peňažná  náhrada.“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
FI  bol  zamestnaný v spoločnosti Bayerische  Motoren  Werke  od  roku  1986  do  30. septembra  2019.  FI  je  od  1. októbra  2019  dôchodcom.
Na  konci  roka  2012  sa  FI a Bayerische  Motoren  Werke v rámci  režimu  postupného  odchodu  do  dôchodku  dohodli  na  zmene  jeho  pracovného  pomeru  na  pracovný  pomer  na  kratší  pracovný  čas v režime  postupného  odchodu  do  dôchodku.  Za  týchto  podmienok  bolo  stanovené,  že  FI  bude  pracovať  od  1. februára  2013  do  31. mája  2016 a bude  mať  nárok  na  obdobie  pracovného  voľna  od  1. júna  2016  do  30. septembra  2019.
FI  čerpal  dovolenku  od  4.  do  25. mája  2016,  aby  vyčerpal  zostávajúcu  časť  svojej  dovolenky  za  rok  2016.  Vzhľadom  na  to,  že  počas  tohto  obdobia  ochorel,  však  nemohol  do  konca  mája  2016  vyčerpať  dva a dve  tretiny  dňa  dovolenky.
V priebehu  roka  2019  FI  podal  na  Arbeitsgericht  (Pracovný  súd,  Nemecko)  žalobu  proti  spoločnosti Bayerische  Motoren  Werke,  ktorou  sa  domáhal  náhrady  za  nevyčerpané  dni  dovolenky,  pričom v tejto  súvislosti  tvrdil,  že  si  tieto  dni  dovolenky  nemohol  vyčerpať z dôvodu  choroby.
Arbeitsgericht  (Pracovný  súd)  túto  žalobu  zamietol z dôvodu,  že  ako  uviedla  Bayerische  Motoren  Werke,  nárok  na  dovolenku  za  rok  2016  uplynul  31. marca 2017 o polnoci.  Podľa  tohto  súdu  skutočnosť,  že  Bayerische  Motoren  Werke  neupozornila  FI  na  potrebu  vyčerpať  dovolenku,  je  irelevantná,  keďže  ju  nemohol  vyčerpať  vzhľadom  na  pracovné  voľno,  ktoré  mal  od  1. júna  2016  až  do  skončenia  pracovného  pomeru  30. septembra  2019.
FI  podal  proti  rozsudku  Arbeitsgericht  (Pracovný  súd)  neúspešne  odvolanie  na  Landesarbeitsgericht  (Vyšší  pracovný  súd,  Nemecko).  Následne  podal  opravný  prostriedok  „Revision“  na  Bundesarbeitsgericht  (Spolkový  pracovný  súd,  Nemecko).
Tento  súd  má  pochybnosti,  pokiaľ  ide o uplatnenie  vnútroštátneho  ustanovenia,  konkrétne § 7 ods. 3  spolkového  zákona o dovolenke, v znení  uplatniteľnom  na  spor  vo  veci  samej,  ktoré  podľa  toho  istého  súdu  stanovuje  zánik  jeho  práva  na  nevyčerpanú  dovolenku  po  uplynutí  určitej  lehoty,  ak  pracovník  nemôže  vyčerpať  svoje  dni  dovolenky z dôvodu  pracovného  voľna.  Vnútroštátny  súd  sa  snaží  najmä  zistiť, v akom  rozsahu  zamestnávateľ  skutočne  umožnil  dotknutému  pracovníkovi  výkon  jeho  práva  na  dovolenku.
Za  týchto  podmienok  Bundesarbeitsgericht  (Spolkový  pracovný  súd)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„1.      Bránia článok 7 smernice  [2003/88]  alebo článok 31 ods. 2  [Charty]  výkladu  vnútroštátneho  ustanovenia,  akým  je § 7 ods. 3  [spolkového  zákona o dovolenke],  podľa  ktorého  doteraz  nesplnený  nárok  zamestnanca  na  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok,  ktorý  vznikol v pracovnej  fáze  pracovného  pomeru  na  kratší  pracovný  čas  pred  odchodom  do  dôchodku,  zaniká  [vo  fáze  pracovného  voľna]  uplynutím  referenčného  roka  alebo  neskôr?
2.      Ak  by  Súdny  dvor  odpovedal  na  túto  otázku  záporne:  Bránia článok 7 smernice  [2003/88]  alebo článok 31 ods. 2  [Charty]  výkladu  vnútroštátneho  ustanovenia,  akým  je § 7 ods. 3  [spolkového  zákona o dovolenke],  podľa  ktorého  doteraz  nesplnený  nárok  na  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok u zamestnanca,  ktorý v rámci  pracovného  pomeru  na  kratší  pracovný  čas  pred  odchodom  do  dôchodku  prejde v priebehu  referenčného  roka z pracovnej  fázy  do  fázy  pracovného  voľna,  zaniká  uplynutím  referenčného  roka  alebo  neskôr,  ak  zamestnávateľ – bez  toho,  aby  si  predtým  splnil  povinnosti  týkajúce  sa  poskytnutia  súčinnosti  pri  uplatnení  nároku  na  dovolenku – povolil  zamestnancovi  celú  dovolenku  za  kalendárny  rok  podľa  žiadosti  na  obdobie  bezprostredne  pred  začiatkom  fázy  pracovného  voľna,  ale k splneniu  nároku  na  dovolenku – aspoň  čiastočne – nemohlo  dôjsť,  lebo  zamestnanec  sa  po  schválení  dovolenky  stal  práceneschopným z dôvodu  choroby?“

O prejudiciálnych otázkach

O
prvej

otázke
Svojou  prvou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či článok 7 smernice  2003/88  alebo článok 31 ods. 2  Charty  bránia  vnútroštátnemu  ustanoveniu,  podľa  ktorého  môžu  zaniknúť  dni  nevyčerpanej  platenej  dovolenky  za  kalendárny  rok  nadobudnuté v pracovnej  fáze v rámci  režimu  postupného  odchodu  do  dôchodku,  pretože  ich  nemožno  čerpať v období  pracovného  voľna.
V prvom  rade  je  vhodné  pripomenúť,  že  ako  vyplýva  zo  samotného  znenia  článku 7  ods. 1  smernice  2003/88,  každý  pracovník  má  právo  na  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok v trvaní  najmenej  štyroch  týždňov  (rozsudok z 22. septembra  2022,  Fraport a St. Vincenz‑Krankenhaus, C‑518/20 a C‑727/20,  EU:C:2022:707,  bod 24,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Súdny  dvor  rozhodol,  že  právo  na  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok  má  ako  zásada  sociálneho  práva  Únie  nielenže  mimoriadny  význam,  ale  je  aj  výslovne  zakotvené v článku 31  ods. 2  Charty  (rozsudok z 25. júna  2020,  Vărchoven  kasacionen  săd  na  Republika  Bălgarija a Iccrea  Banca  SpA, C‑762/18 a C‑37/19,  EU:C:2020:504,  bod 54,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Článok 7  ods. 1  smernice  2003/88  tak  odráža a konkretizuje  základné  právo  na  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok  zakotvené v článku 31  ods. 2  Charty  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 8. septembra  2020,  Komisia a Rada/Carreras  Sequeros a i., C‑119/19 P a C‑126/19 P,  EU:C:2020:676,  bod 115).  Zatiaľ  čo  totiž  toto  posledné  uvedené  ustanovenie  zaručuje  právo  každého  pracovníka  na  platenú  dovolenku  za  každý  kalendárny  rok,  prvé  ustanovenie  stanovuje  pravidlá  výkonu  tohto  práva,  najmä  dĺžku  uvedeného  obdobia.
Po  druhé  treba  pripomenúť,  že  právo  na  dovolenku  za  kalendárny  rok  predstavuje  len  jednu z dvoch  zložiek  práva  na  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok,  ktoré  je  podstatnou  zásadou  sociálneho  práva  Únie.  Ak  totiž  dôjde ku skončeniu  pracovného  pomeru a už  nie  je  možné  čerpať  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok, článok 7 ods. 2  smernice  2003/88  stanovuje,  že  pracovník  má  nárok  na  peňažnú  náhradu,  aby  sa  predišlo  tomu,  že z dôvodu  tejto  nemožnosti  pracovník  nebude  môcť  využiť  tento  nárok  aspoň v peňažnej  forme  (rozsudok z 25. novembra  2021,  job‑medium, C‑233/20,  EU:C:2021:960, body 29 a 30,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Toto  základné  právo  tak  zahŕňa  tiež  nárok  na  získanie  platby,  ako  aj  neoddeliteľnú  súčasť  tohto  práva  na  „platenú“  dovolenku  za  kalendárny  rok,  ktorou  je  nárok  na  peňažnú  náhradu z titulu  dovolenky  za  kalendárny  rok,  ktorá  nebola v čase  skončenia  pracovného  pomeru  vyčerpaná  (rozsudok z 25. novembra  2021,  job‑medium, C‑233/20,  EU:C:2021:960, bod 29 a citovaná  judikatúra).
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  ako  vyplýva z článku 51  ods. 1  Charty,  že  ak  členské  štáty  vykonávajú  právo  Únie,  musia  túto  Chartu  dodržiavať  (rozsudok z 13. januára  2022,  Koch  Personaldienstleistungen, C‑514/20,  EU:C:2022:19, bod 26).
Keďže  vnútroštátna  právna  úprava  dotknutá  vo  veci  samej  predstavuje  takéto  vykonanie článku 7 smernice  2003/88,  treba  tento článok 7 vyložiť s prihliadnutím  na  článok 31  ods. 2  Charty,  aby  sa  zistilo,  či  toto  ustanovenie  bráni  takejto  právnej  úprave.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že článok 7 ods. 2  smernice  2003/88  nekladie  žiadnu  inú  podmienku  na  vznik  nároku  na  peňažnú  náhradu,  než  je  podmienka  vyplývajúca  zo  skutočnosti,  že  jednak  sa  pracovný  pomer  skončil a jednak  pracovník  nevyčerpal  celú  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok,  na  ktorú  mal  nárok  ku  dňu  skončenia  tohto  pracovného  pomeru  (rozsudok z 25. novembra  2021,  job‑medium, C‑233/20,  EU:C:2021:960, bod 31 a citovaná  judikatúra).
Po  tretie  treba  pripomenúť,  že  podľa  ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora  možno  základné  právo  na  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok  zakotvené v článku 31  ods. 2  Charty  obmedziť  len  pri  dodržaní  prísnych  podmienok  stanovených v článku 52  ods. 1  Charty, a najmä  podstatného  obsahu  uvedeného  práva  (rozsudok z 22. septembra  2022,  Fraport a St.  Vincenz‑Krankenhaus, C‑518/20 a C‑727/20,  EU:C:2022:707,  bod 33,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Akákoľvek  výnimka z právnej  úpravy  Únie v oblasti  organizácie  pracovného  času  zavedenej  smernicou  2003/88  sa  teda  má  vykladať  tak,  aby  bol  jej  rozsah  obmedzený  len  na  to,  čo  je  striktne  nevyhnutné  na  zabezpečenie  záujmov,  ktoré  táto  výnimka  umožňuje  chrániť  (rozsudok z 25. júna  2020,  Vărchoven  kasacionen  săd  na  Republika  Bălgarija a Iccrea  Banca, C‑762/18 a C‑37/19,  EU:C:2020:504, bod 74,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
V tomto  kontexte z rozsudku z 22. novembra  2011,  KHS  (C‑214/10,  EU:C:2011:761,  body 38 a 39),  najmä  vyplýva,  že  cieľom  každého  obdobia  prenesenia  dovolenky  stanoveného v práve  členského  štátu  je  okrem  toho,  že  musí  zohľadňovať  osobitné  okolnosti, v akých  sa  nachádza  pracovník,  ktorý  je  práceneschopný,  aj  ochrana  zamestnávateľa  pred  nebezpečenstvom  neprimeraného  kumulovania  období  neprítomnosti  pracovníka  na  pracovisku a pred  nepríjemnosťami,  ktoré z toho  môžu  vyplývať  pre  organizáciu  práce.
Z judikatúry  totiž  vyplýva,  že  neprítomnosť  zo  zdravotných  dôvodov  nemožno v zásade  predvídať a je  nezávislá  od  vôle  pracovníka  (rozsudok z 22. septembra  2022,  Fraport a St.  Vincenz‑Krankenhaus, C‑518/20 a C‑727/20,  EU:C:2022:707,  bod 30,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Len v prípade  dlhodobej  neprítomnosti  zo  zdravotných  dôvodov  sa  zamestnávateľ  musí  obávať,  že  pracovník  nahromadí  obdobia  dlhodobej  neprítomnosti,  čo  by  ho  mohlo  vystaviť  ťažkostiam  pri  organizácii  práce.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť,  že  Súdny  dvor  za  osobitných  okolností, v akých  sa  nachádza  pracovník,  ktorý  je  práceneschopný  počas  niekoľkých  po  sebe  nasledujúcich  referenčných  období,  konštatoval,  že  nielen  vzhľadom  na  ochranu  pracovníka, o ktorú  sa  usiluje  smernica  2003/88,  ale  aj  na  ochranu  zamestnávateľa,  ktorý  je  vystavený  nebezpečenstvu  neprimeraného  kumulovania  období  neprítomnosti  pracovníka  na  pracovisku, a na  nepríjemnosti,  ktoré z toho  môžu  vyplývať  pre  organizáciu  práce,  sa článok 7 ods. 1  tejto  smernice  má  vykladať v tom  zmysle,  že  nebráni  vnútroštátnym  ustanoveniam,  ktoré  obmedzujú  kumulovanie  práv  na  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok  pracovníka,  ktorý  je  práceneschopný  počas  niekoľkých  po  sebe  nasledujúcich  referenčných  období,  tým,  že  stanovujú  lehotu  pätnástich  mesiacov,  po  uplynutí  ktorej  právo  na  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok  zanikne  (rozsudok z 29. novembra  2017,  King, C‑214/16,  EU:C:2017:914, bod 55 a citovaná  judikatúra).
Okolnosti, o ktoré  ide  vo  veci  samej,  však  nemôžu  odôvodniť  výnimku  zo  zásady  stanovenej článkom 7 smernice  2003/88,  podľa  ktorej  nadobudnuté  právo  na  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok  nemôže  zaniknúť  uplynutím  referenčného  obdobia  a/alebo  obdobia  na  prenesenie  dovolenky  stanoveného  vnútroštátnym  právom,  pokiaľ  pracovník  nemohol  čerpať  dovolenku.
V tejto  súvislosti  treba  po  prvé  uviesť,  že v prejednávanej  veci  nejde o dlhodobú  neprítomnosť  zo  zdravotných  dôvodov  alebo o takúto  neprítomnosť  pokrývajúcu  viacero  po  sebe  nasledujúcich  referenčných  období,  ale o veľmi  obmedzené  obdobie  dvoch  dní a dvoch  tretín  jedného  dňa,  pre  ktoré  FI  nemohol  čerpať  dovolenku.
Po  druhé  nemožnosť  vyčerpať  nadobudnutú  dovolenku  nevyplýva z dlhodobej  neprítomnosti  pracovníka z dôvodu  choroby,  ako  to  bolo  vo  veci, v ktorej  bol  vydaný  rozsudok z 22. novembra  2011,  KHS  (C‑214/10,  EU:C:2011:761),  ale  zo  skutočnosti,  že  zamestnávateľ  uvoľnil  pracovníka z práce.
Po  tretie,  hoci  neprítomnosť  pracovníka  zo  zdravotných  dôvodov  je  pre  zamestnávateľa  nepochybne  nepredvídateľná,  neplatí  to  za  normálnych  okolností  pre  skutočnosť,  že  takáto  neprítomnosť  môže  tomuto  pracovníkovi  prípadne  zabrániť  vykonať  svoje  právo  na  dovolenku  za  kalendárny  rok,  pokiaľ  ide o pracovnoprávny  vzťah  na  kratší  pracovný  čas v rámci  režimu  postupného  odchodu  do  dôchodku.  Zamestnávateľ  je  totiž  schopný  vylúčiť  alebo  znížiť  takéto  riziko  tým,  že  sa s pracovníkom  dohodne,  že  svoju  dovolenku  vyčerpá  včas.
Po  štvrté,  ako  bolo  pripomenuté v bode 18  tohto  rozsudku a ako  vyplýva z ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora,  právo  na  dovolenku  za  kalendárny  rok  predstavuje  len  jednu z dvoch  zložiek  práva  na  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok,  ktoré  je  základnou  zásadou  sociálneho  práva  Únie,  pričom  druhou  zložkou  je  peňažná  náhrada,  na  ktorú  má  pracovník  nárok v prípade,  že  nemôže  čerpať  dovolenku z dôvodu  skončenia  pracovného  pomeru.  Odoprieť  pracovníkovi,  ktorý v situácii, o akú  ide  vo  veci  samej,  nemohol  vykonať  svoje  právo  na  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok  pred  skončením  jeho  pracovného  pomeru z dôvodu  nepredvídanej  okolnosti,  akou  je  choroba,  akýkoľvek  nárok  na  takúto  peňažnú  náhradu,  by  znamenalo  zbaviť  právo  stanovené v článku 7 smernice  2003/88 v spojení s článkom 31 ods. 2  Charty  jeho  obsahu.
Vzhľadom  na  všetky  predchádzajúce  úvahy  treba  na  prvú  otázku  odpovedať  tak,  že článok 7 smernice  2003/88 v spojení s článkom 31 ods. 2  Charty  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  vnútroštátnemu  ustanoveniu,  ktoré  stanovuje,  že  právo  na  platenú  dovolenku  za  kalendárny  rok,  nadobudnuté  pracovníkom  pri  výkone  svojej  práce v rámci  režimu  postupného  odchodu  do  dôchodku,  zanikne  uplynutím  referenčného  roka  alebo  neskôr,  ak  pracovník z dôvodu  choroby  nemohol  túto  dovolenku  čerpať  pred  fázou  pracovného  voľna, a to  aj v prípade,  že  nejde o dlhodobú  neprítomnosť.

O
druhej

otázke
Druhá  otázka  bola  položená  pre  prípad  zápornej  odpovede  na  prvú  otázku.  Vzhľadom  na  odpoveď,  ktorá  je  poskytnutá  na  prvú  otázku,  netreba  odpovedať  na  druhú  otázku.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (šiesta  komora)  rozhodol  takto:
Článok 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času v spojení s článkom 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré stanovuje, že právo na platenú dovolenku za kalendárny rok, nadobudnuté pracovníkom pri výkone svojej práce v rámci režimu postupného odchodu do dôchodku, zanikne uplynutím referenčného roka alebo neskôr, ak pracovník z dôvodu choroby nemohol túto dovolenku čerpať pred fázou pracovného voľna, a to aj v prípade, že nejde o dlhodobú neprítomnosť.
Podpisy
*
Jazyk konania: nemčina.