CELEX: 62018CJ0160
Trimitere preliminară
Uniunea vamală și Tariful vamal comun
Regulamentul (CE) nr. 1234/2007
Regulamentul (CE) nr. 1484/95
Importul de carne de pasăre congelată originară din Brazilia
Recuperare ulterioară a taxelor suplimentare la import
Mecanismul de verificare
Metoda de calcul al taxelor suplimentare

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatele (2), (4) și (5) din Regulamentul (CE) nr. 1484/95 al Comisiei din 28 iunie 1995 de stabilire a normelor de aplicare a sistemului de drepturi de import suplimentare și de stabilire a drepturilor de import suplimentare în sectoarele cărnii de pasăre și ouălor și pentru albumina din ouă și de abrogare a Regulamentului nr. 163/67/CEE (
JO 1995, L 145, p. 47
, Ediție specială, 03/vol. 17, p. 92), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 248/2010 al Comisiei din 24 martie 2010 (
JO 2010, L 79, p. 1
) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 1484/95”).
Această cerere a fost prezentată în cadrul unui litigiu între X BV, pe de o parte, și Staatssecretaris van Financiën (secretarul de stat pentru finanțe, Țările de Jos), pe de altă parte, în legătură cu o înștiințare de plată a unor taxe suplimentare la importul de carne de pasăre congelată originară din Brazilia.
Cadrul juridic
Regulamentul unic OCP
Articolul 141 din Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului din 22 octombrie 2007 de instituire a unei organizări comune a piețelor agricole și privind dispoziții specifice referitoare la anumite produse agricole (Regulamentul unic OCP) (
JO 2007, L 299, p. 1
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 491/2009 al Consiliului din 25 mai 2009 (
JO 2009, L 154, p. 1
) (denumit în continuare „Regulamentul unic OCP”), prevedea:
„(1)   Se aplică o taxă suplimentară la import importurilor efectuate la nivelul taxei stabilit la articolele 135-140a, la unul sau mai multe produse din sectoarele cerealelor, orezului, zahărului, fructelor și legumelor, fructelor și legumelor prelucrate, cărnii de vită și mânzat, laptelui și produselor lactate, cărnii de porc, cărnii de oaie și de capră, ouălor, cărnii de pasăre și bananelor, precum și sucului de struguri și mustului de struguri, pentru a evita sau a neutraliza efectele negative pe piața [internă] care ar putea rezulta din aceste importuri, dacă:
(a)
importurile sunt efectuate la un preț inferior nivelului notificat de către [Uniune] la [Organizația Mondială a Comerțului] («preț de declanșare») sau
(b)
volumul importurilor unui an dat depășește un anumit nivel («volum de declanșare»).
Volumul de declanșare este stabilit în baza posibilităților de acces la piață, definite, dacă este cazul, ca fiind importuri raportate la consumul intern corespunzător celor trei ani precedenți.
(2)   Taxa adițională la import nu se cere dacă importurile nu riscă să perturbe piața [internă] sau dacă efectele ar fi disproporționate în raport cu obiectivul vizat.
(3)   În sensul alineatului (1) litera (a), prețurile de import sunt determinate pe baza prețurilor de import CIF ale transportului în cauză.
Prețurile de import CIF se verifică în acest scop în comparație cu prețurile reprezentative pentru produsul respectiv de pe piața internațională sau de pe piața de import [internă] pentru produsul respectiv.”
Regulamentul nr. 1484/95
Al treilea considerent al Regulamentului nr. 1484/95 are următorul cuprins:
„întrucât, pentru produsele în discuție, prețurile de import luate în considerare pentru impunerea unor drepturi de import suplimentare trebuie comparate cu prețurile reprezentative de pe piața mondială sau de pe piața comunitară a importurilor; întrucât este necesar ca statele membre să comunice prețurile din diferite etape de comercializare, la intervale regulate, cu scopul de a se putea stabili prețurile reprezentative și drepturile de import suplimentare corespunzătoare;”
Articolul 2 alineatul (1) din acest regulament prevede:
„Prețurile reprezentative menționate la articolul 141 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului și la articolul 3 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 2783/75 [al Consiliului din 29 octombrie 1975 privind regimul comun de comercializare a ovalbuminei și lactalbuminei (
JO 1975, L 282, p. 104
, Ediție specială, 03/vol. 2, p. 115)] sunt stabilite la intervale regulate pe baza datelor culese în cadrul supravegherii comunitare reglementate prin articolul 308d din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 [al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului Vamal Comunitar (
JO 1993, L 253, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3)].”
Articolul 3 din Regulamentul nr. 1484/95 prevede:
„(1)   Dreptul suplimentar se stabilește pe baza prețului CIF la import al lotului în cauză în conformitate cu dispozițiile prevăzute la articolul 4.
(2)   Atunci când prețul CIF la import pentru 100 kg ale unui lot este mai mare decât prețul reprezentativ aplicabil prevăzut la articolul 2 alineatul (1), importatorul prezintă autorităților competente ale statelor membre importatoare cel puțin următoarele dovezi:
–
contractul de cumpărare sau orice alt document echivalent;
–
contractul de asigurare;
–
factura;
–
certificatul de origine (după caz);
–
contractul de transport;
–
și, în cazul transportului maritim, conosamentul.
(3)   În cazul menționat la alineatul (2), importatorul trebuie să constituie garanția menționată la articolul 248 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93, egală cu diferența dintre valoarea taxei suplimentare de import, calculată pe baza prețului reprezentativ aplicabil produsului în cauză, și valoarea taxei suplimentare de import, calculată pe baza prețului CIF la import al lotului respectiv.
(4)   Importatorul beneficiază de un termen de două luni de la vânzarea produselor în cauză, sub rezerva unei limite de nouă luni de la data acceptării declarației de punere în liberă circulație, pentru a dovedi că lotul a fost comercializat în condiții care confirmă corectitudinea prețurilor menționate la alineatul (2). În cazul în care nu se respectă oricare dintre aceste termene, garanția constituită se pierde. Autoritățile competente pot însă prelungi termenul de nouă luni cu maximum trei luni la cererea importatorului, justificată corespunzător.
Garanția constituită se eliberează în măsura în care se face dovada unor condiții de comercializare satisfăcătoare pentru autoritățile vamale. În caz contrar, garanția se reține pentru plata taxelor suplimentare.
(5)   În cazul în care, în urma unei verificări, autoritățile competente stabilesc că prevederile prezentului articol nu au fost îndeplinite, ele recuperează dreptul datorat în conformitate cu articolul 220 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 [al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar (
JO 1992, L 302, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58)]. Valoarea dreptului care trebuie recuperat sau care rămâne de recuperat include dobânda calculată începând cu data la care mărfurile au fost puse în liberă circulație până la data recuperării. Rata dobânzii aplicată este cea în vigoare pentru operațiuni de recuperare în conformitate cu legislația internă.”
Articolul 4 din Regulamentul nr. 1484/95 prevede:
„(1)   Atunci când diferența între prețul de declanșare în cauză prevăzut la articolul 1 alineatul (2) și prețul CIF la import al lotului în cauză:
(a)
este mai mică sau egală cu 10 % din prețul minim la import, nu se impune niciun drept de import suplimentar;
(b)
este mai mare de 10 %, dar mai mică sau egală cu 40 % din prețul minim la import, dreptul de import este egal cu 30 % din valoarea cu care diferența depășește 10 %;
(c)
este mai mare de 40 %, dar mai mică sau egală cu 60 % din prețul minim la import, dreptul de import este egal cu 50 % din valoarea cu care diferența depășește 40 % plus dreptul de import suplimentar permis în conformitate cu litera (b);
(d)
este mai mare de 60 %, dar mai mică sau egală cu 75 % din prețul minim la import, dreptul de import este egal cu 70 % din valoarea cu care diferența depășește 60 % plus drepturile de import suplimentare permise în conformitate cu literele (b) și (c);
(e)
este mai mare de 75 % din prețul minim la import, dreptul de import este egal cu 90 % din valoarea cu care diferența depășește 75 % plus drepturile de import suplimentare permise în conformitate cu literele (b), (c) și (d).”
Codul vamal
Articolul 4 din Regulamentul nr. 2913/92, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 decembrie 1996 (
JO 1997, L 17, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 9, p. 250) (denumit în continuare „Codul vamal”), prevedea:
„În sensul prezentului cod, se aplică următoarele definiții:
[…]
9.
«Datorie vamală» reprezintă obligația unei persoane de a achita valoarea drepturilor de import (datorie vamală la import) sau drepturile de export (datorie vamală la export) care se aplică anumitor mărfuri prin dispozițiile în vigoare ale Comunității.
10.
«Drepturi de import» reprezintă:
–
drepturile vamale și taxele cu efect echivalent prevăzute la importul de mărfuri;
–
impuneri la import introduse prin politica agricolă comună sau prin regimuri specifice aplicabile anumitor mărfuri rezultate din transformarea produselor agricole.
[…]
16.
«Regim vamal» reprezintă:
(a)
punerea în liberă circulație;
[…]
[…]”
Articolul 29 alineatul (1) din Codul vamal prevedea:
„Valoarea în vamă a mărfurilor importate este valoarea de tranzacție, respectiv prețul efectiv plătit sau de plătit pentru mărfuri atunci când sunt vândute pentru export pe teritoriul vamal al [Uniunii], ajustat, când este cazul, în conformitate cu articolele 32 și 33, cu condiția ca:
(a)
să nu existe restricții privind cedarea sau utilizarea mărfurilor de către cumpărător, altele decât restricțiile care:
–
sunt impuse sau solicitate prin lege sau de către autoritățile publice ale [Uniunii];
–
limitează zona geografică în care mărfurile pot fi revândute
sau
–
nu afectează substanțial valoarea mărfurilor;
(b)
vânzarea sau prețul să nu fie supuse unor condiții sau considerente pentru care să nu poată fi stabilită o valoare cu privire la mărfurile care se evaluează;
(c)
nicio parte a profitului din nicio revânzare ulterioară, cedare sau utilizare a mărfurilor de către cumpărător să nu revină direct sau indirect vânzătorului, decât dacă se poate efectua o ajustare adecvată în conformitate cu articolul 32
și
(d)
cumpărătorul și vânzătorul să nu fie legați sau, atunci când sunt legați, valoarea tranzacției să fie acceptabilă în scopuri vamale în conformitate cu alineatul (2).”
Potrivit articolului 30 alineatele (1) și (2) din acest cod:
„(1)   Atunci când valoarea în vamă nu poate fi stabilită în conformitate cu articolul 29, ea se determină prin parcurgerea succesivă a literelor (a), (b), (c) și (d) de la alineatul (2) […]
(2)   Valoarea în vamă așa cum este stabilită prin aplicarea prezentului articol este:
(a)
valoarea de tranzacție a mărfurilor identice vândute pentru export în [Uniune] și exportate în același sau aproximativ același moment cu mărfurile care se evaluează;
(b)
valoarea de tranzacție a mărfurilor similare vândute pentru export în [Uniune] și exportate în același sau aproximativ același moment cu mărfurile care se evaluează;
(c)
valoarea bazată pe prețul unitar care corespunde vânzărilor în [Uniune] de mărfuri importate sau de mărfuri identice sau similare importate totalizând cantitatea cea mai mare, către persoane care nu au legătură cu vânzătorii;
(d)
valoarea calculată egală cu suma:
–
costului sau valorii materialelor și fabricării sau altor transformări în procesul de fabricare a mărfurilor importate;
–
valorii profitului și cheltuielilor generale egale cu cele care se reflectă în mod obișnuit în vânzările de mărfuri de aceeași natură sau tip cu mărfurile evaluate care sunt fabricate de producători în țara exportatoare pentru a fi exportate în [Uniune];
–
costului sau valorii elementelor menționate la articolul 32 alineatul (1) litera (e).”
Articolul 31 din codul menționat prevedea:
„(1)   Atunci când valoarea în vamă a mărfurilor importate nu poate fi stabilită în conformitate cu articolul 29 sau 30, ea se stabilește pe baza datelor disponibile în [Uniune], utilizându‑se mijloacele firești în concordanță cu principiile și dispozițiile generale ale:
–
acordului de punere în aplicare a articolului VII din Acordul General pentru Tarife și Comerț din 1994;
–
articolului VII din Acordul General pentru Tarife și Comerț din 1994
și
–
dispozițiilor prezentului capitol.
[…]”
Articolul 220 alineatul (1) din Codul vamal prevedea:
„În cazul în care valoarea drepturilor rezultate dintr‑o datorie vamală nu a fost înscrisă în evidența contabilă în conformitate cu articolele 218 și 219 sau a fost înscrisă la un nivel inferior sumei datorate legal, valoarea drepturilor ce urmează a fi recuperate trebuie înscrisă în evidența contabilă în termen de cel mult două zile de la data la care autoritățile vamale au luat cunoștință de situație și pot calcula suma datorată legal și stabili debitorul (înscriere ulterioară în evidența contabilă). Acel termen poate fi prelungit în conformitate cu articolul 219.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
X este o societate care comercializează produse rezultate din carnea de pasăre. Aceasta face parte dintr‑un grup internațional, care include și pe E SA, un producător de produse rezultate de asemenea din carne de pasăre, cu sediul în Brazilia. Întreprinderile legate de acest producător, precum X, cumpără și vând aceste produse și organizează distribuția lor către piața Uniunii.
X a cumpărat carne de pui congelată de la F Ltd, cu care are legătură. Această carne a fost ulterior vândută pe piața Uniunii atât unor întreprinderi legate de X, cât și unor terți independenți.
Carnea de pasăre congelată, clasificată la subpoziția 02071410 din Nomenclatura combinată, care figurează în anexa I la Regulamentul (CEE) nr. 2658/87 al Consiliului din 23 iulie 1987 privind Nomenclatura tarifară și statistică și Tariful Vamal Comun (
JO 1987, L 256, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 4, p. 3) este supusă unei taxe vamale specifice de 102,40 euro pentru 100 de kilograme. În plus, această carne este supusă unui sistem de taxe suplimentare prevăzute de Regulamentul nr. 1484/95 și de Regulamentul unic OCP. Astfel, pot fi datorate taxe suplimentare pentru importul cărnii menționate atunci când prețul CIF la import al cărnii de pasăre este inferior prețului de declanșare prevăzut la articolul 141 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul unic OCP.
Din decizia de trimitere reiese că, în speță, autoritățile vamale neerlandeze au încheiat cu X acorduri cu privire la metoda de calcul al valorii în vamă a cărnii de pasăre congelate, provenită din Brazilia, vândută de E. S‑a convenit să se bazeze pe prețul pe care E îl factura întreprinderilor stabilite în Uniune și care sunt legate de aceasta, majorat cu 15 %, pentru a acoperi costurile directe și indirecte, altele decât cele de producție, precum și un beneficiu.
Autoritățile vamale neerlandeze au considerat că această metodă era acceptabilă pentru calculul prețului CIF la import. Acestea au arătat totuși că își rezervă dreptul de a lua măsurile necesare pentru stabilirea exactă a valorii în vamă, în cazul în care calculul valorii respective ar fi fost efectuat pe baza unor date inexacte.
În cursul perioadei cuprinse între 1 ianuarie 2009 și 30 iunie 2010, X a făcut 709 declarații de punere în liberă circulație pentru carnea de pasăre în cauză, în conformitate cu acordurile prevăzute la punctul 16 din prezenta hotărâre. Prețul CIF la import indicat în aceste declarații era întotdeauna superior prețului de declanșare. În consecință, autoritățile vamale neerlandeze au admis de fiecare dată această carne în liberă circulație, fără a percepe taxe suplimentare la import. În plus, prin derogare de la articolul 3 alineatele (3) și (4) din Regulamentul nr. 1484/95, autoritățile menționate nu au solicitat nici ca X să constituie o garanție pentru punerea în liberă circulație a acestei cărni, nici să dovedească, după această punere în liberă circulație, că lotul de carne de pasăre respectivă fusese comercializat în condiții conforme cu realitatea prețului CIF la import declarat.
În luna noiembrie 2011, un inspector al autorităților vamale neerlandeze (denumit în continuare „inspectorul”) a efectuat un control ulterior vizând asigurarea exactității prețului CIF la import indicat de X în declarațiile menționate. El a constatat, în această privință, pe de o parte, că X vânduse această carne de pasăre la același preț societăților de care este legată și terților independenți. Pe de altă parte, inspectorul a constatat că prețul de vânzare aplicat de X era aproape în toate cazurile inferior prețului CIF la import indicat în aceleași declarații, majorat cu taxele specifice la import, cât și prețului de declanșare.
În consecință, inspectorul a considerat că, pentru 705 dintre declarațiile efectuate, carnea de pasăre în cauză nu fusese revândută de X în condiții comerciale normale și că, în consecință, prețurile CIF la import indicate nu erau acceptabile, astfel încât erau datorate taxe suplimentare.
Aplicând „prin analogie” articolul 4 din Regulamentul nr. 1484/95, inspectorul a calculat cuantumul taxelor suplimentare datorate pe baza diferenței dintre prețul de declanșare și prețul reprezentativ, stabilit la articolul 141 alineatul (3) din Regulamentul unic OCP coroborat cu articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1484/95. În această privință, inspectorul a transmis X o înștiințare de plată a unor taxe suplimentare care se ridicau la 2163793,55 euro.
X a contestat această înștiințare de plată la rechtbank Noord Holland (Tribunalul din Provincia Olanda de Nord, Țările de Jos). Întrucât acțiunea sa a fost respinsă ca nefondată, X a declarat apel împotriva deciziei pronunțate de această instanță la Gerechtshof Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam, Țările de Jos), ulterior, întrucât această din urmă instanță i‑a respins calea de atac, a formulat recurs la Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos).
Instanța de trimitere arată că motivele de recurs invocate în fața sa sunt întemeiate, pe de o parte, pe o aplicare eronată a articolelor 3 și 4 din Regulamentul nr. 1484/95, în măsura în care Gerechtshof Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam) a apreciat că inexactitatea prețurilor CIF la import indicate în declarațiile vamale în cauză se putea deduce din faptul că prețurile de vânzare erau inferioare prețurilor CIF la import indicate și prețurilor reprezentative aplicabile. Pe de altă parte, inspectorul ar fi săvârșit o eroare acceptând, în acordurile în cauză, ca X să poată calcula prețul CIF la import fără a solicita ca vânzarea produselor în cauză să fie profitabilă.
Potrivit instanței de trimitere, aceste motive ridică probleme referitoare la criteriile care trebuie utilizate atunci când exactitatea unui preț CIF la import face obiectul unei verificări sau al unui control ulterior, prevăzute la articolul 3 alineatele (4) și (5) din Regulamentul nr. 1484/95, precum și la consecințele pe care autoritățile în cauză trebuie să le deducă din imposibilitatea de a stabili acest preț pe baza acestor criterii.
Această instanță ridică problema dacă vânzarea unui produs la un preț inferior prețului CIF la import indicat sau prețului reprezentativ în vigoare este suficientă pentru a se constata că sunt datorate taxe suplimentare. În această privință, instanța de trimitere ridică în special problema sensului care trebuie dat noțiunii de „condiții”, menționată la articolul 3 alineatele (4) și (5) din Regulamentul nr. 1484/95. Aceasta ridică de asemenea problema dacă, în vederea interpretării acestei noțiuni, este necesar să se ia în considerare faptul că produsele importate au fost cumpărate și revândute unei întreprinderi legate de întreprinderea în cauză.
Potrivit instanței de trimitere, pe de o parte, un răspuns pozitiv la această întrebare se poate justifica prin faptul că vânzarea de produse la un preț inferior prețului reprezentativ perturbă piața Uniunii și justifică, prin urmare, aplicarea de taxe suplimentare. Potrivit acestei interpretări, reținută de Gerechtshof Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam), nu ar fi necesar să se examineze aspectul dacă prețul CIF la import indicat de importator este exact. Taxele suplimentare la import ar putea fi astfel aplicate numai pe baza prețului reprezentativ. Cu toate acestea, instanța de trimitere ridică problema dacă este posibil să se coroboreze o astfel de abordare cu articolul 141 alineatul (3) din Regulamentul unic OCP, astfel cum a fost interpretat de Curte în Hotărârea din 13 decembrie 2001, Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
), potrivit căreia prețul reprezentativ pentru produsul în discuție nu este luat în considerare decât în scopul verificării exactității prețului CIF la import.
Pe de altă parte, instanța de trimitere nu exclude existența unor situații în care prețul de vânzare ar putea fi inferior prețului CIF la import sau chiar prețului reprezentativ. Un operator de pe piața relevantă ar putea fi astfel constrâns, în condiții de piață dificile, să vândă, pentru o perioadă limitată, produse în pierdere, pentru a‑și menține poziția pe piață. Totuși, această instanță arată că, în special în cazul întreprinderilor legate, ar putea fi puse în aplicare în mod artificial tranzacții, în principal pentru a eluda sau pentru a evita plata unor taxe suplimentare. Astfel, ar trebui să se examineze tranzacțiile care au precedat și au urmat importul în cauză, precum și justificarea economică și comercială a acestor tranzacții.
În această privință, ar fi posibil ca articolul 3 alineatele (2), (4) și (5) din Regulamentul nr. 1484/95 să fie interpretat în sensul că prin mecanismul de control pe care îl prevede urmărește să garanteze că autoritățile competente iau cunoștință despre tranzacțiile care ar putea da naștere unor îndoieli privind exactitatea prețurilor CIF la import declarate. Prin urmare, ar reveni autorităților competente sarcina de a efectua un control suplimentar, astfel cum a fost situația în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 19 octombrie 2017, A (
C‑522/16
,
EU:C:2017:778
), pentru a verifica exactitatea prețului CIF la import, care ar fi, astfel cum a constatat Curtea în Hotărârea din 13 decembrie 2001, Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
), singura bază posibilă pentru stabilirea taxelor suplimentare.
Imposibilitatea de a constata inexactitatea prețului CIF la import indicat de întreprinderea în cauză, în urma unui astfel de control suplimentar, ar trebui să conducă la acceptarea acestui preț, astfel cum a fost menționat de importator. Această soluție ar fi conformă cu principiul securității juridice, permițând importatorului să calculeze, cu ocazia importului, cuantumul taxelor suplimentare datorate.
În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 3 alineatele (2), (4) și (5) din Regulamentul nr. 1484/95 coroborat cu articolul 141 din [Regulamentul unic OCP] trebuie interpretat în sensul că prin mecanismul de control prezentat în acestea, inclusiv în cazul unui control ulterior, nu se urmărește decât să se garanteze că autorităților competente li se pot comunica în timp util fapte sau circumstanțe legate de tranzacții succesive, care ar putea pune la îndoială corectitudinea prețului CIF la import declarat și care ar putea conduce la investigații ulterioare?
Sau abordarea opusă este cea corectă, iar mecanismul de control prezentat la articolul 3 alineatele (2), (4) și (5) din Regulamentul nr. 1484/95, inclusiv în cazul unui control ulterior, trebuie interpretat în sensul că una sau mai multe revânzări ale lotului efectuate de importator pe piața [Uniunii], la un preț mai mic decât prețul CIF la import declarat, majorat cu valoarea taxelor la import datorate, nu îndeplinesc condițiile de comercializare impuse pe piața [Uniunii], astfel că se datorează deja, pentru acest motiv, taxe suplimentare? Este relevant, pentru răspunsul la această a doua întrebare, dacă revânzarea sau revânzările efectuate de importator, menționate anterior, au avut loc la un preț mai mic decât prețul reprezentativ în vigoare? Este important, în acest context, faptul că prețul reprezentativ din perioada anterioară datei de 11 septembrie 2009 a fost calculat în alt mod decât în perioada ulterioară acestei date? De asemenea, este relevant pentru răspunsul la aceste întrebări dacă cumpărătorii din Uniune sunt întreprinderi afiliate importatorului?
2)
Dacă din răspunsul la întrebările prezentate la punctul 1 reiese că revânzarea în pierdere constituie un indiciu suficient pentru a respinge prețul CIF la import declarat, cum trebuie stabilită valoarea taxelor suplimentare datorate? Această bază de calcul trebuie stabilită în funcție de metodele prevăzute pentru stabilirea valorii în vamă, la articolele 29-31 din [Codul vamal]? Sau această bază de calcul trebuie stabilită exclusiv pe baza prețului reprezentativ în vigoare? Articolul 141 alineatul (3) din [Regulamentul unic OCP] se opune ca prețul reprezentativ stabilit în perioada anterioară datei de 11 septembrie 2009 să fie utilizat în această perioadă?
3)
Dacă din răspunsul la prima și la cea de a doua întrebare reiese că, pentru a se stabili dacă sunt datorate taxe suplimentare, este esențial faptul că produsele importate au fost revândute în pierdere pe piața [Uniunii] și, în acest caz, cuantumul taxelor suplimentare datorate trebuie calculat pe baza prețului reprezentativ, articolul 3 alineatele (2), (4) și (5) [din Regulamentul (CE) nr. 1484/95] este compatibil cu articolul 141 din [Regulamentul unic OCP] în raport cu Hotărârea din 13 decembrie 2001, Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
)?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1484/95 trebuie interpretat în sensul că împrejurarea potrivit căreia mărfurile importate în Uniune au fost vândute în pierdere, și anume la un preț inferior prețului CIF la import, astfel cum figurează în declarația vamală, este suficientă, în sine, pentru a se constata că nu s‑a dovedit corectitudinea acestui preț.
Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar, într‑o primă etapă, să se definească sensul care trebuie acordat cerinței potrivit căreia „lotul a fost comercializat în condiții care confirmă corectitudinea prețurilor [CIF la import]” prevăzută la articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1484/95.
Trebuie arătat, în această privință, că regulamentul menționat nu definește noțiunea de „condiții de comercializare”, astfel cum figurează la articolul 3 alineatul (4).
Or, din cerințele aplicării uniforme a dreptului Uniunii, precum și a principiului egalității de tratament rezultă că termenii unei dispoziții de drept al Uniunii care nu fac nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie în mod normal să primească în întreaga Uniune o interpretare autonomă și uniformă (Hotărârea din 1 octombrie 2019, Planet49,
C‑673/17
,
EU:C:2019:801
, punctul
și jurisprudența citată). În plus, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, la interpretarea unei dispoziții de drept al Uniunii trebuie să se țină seama nu numai de termenii acesteia și de obiectivele pe care le urmărește, ci și de contextul său, precum și de ansamblul dispozițiilor dreptului Uniunii [a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 iulie 2019, Baltic Media Alliance,
C‑622/17
,
EU:C:2019:566
, punctul
, și Hotărârea din 8 iulie 2019, Comisia/Belgia [articolul 260 alineatul (3) TFUE – Rețele de mare viteză],
C‑543/17
,
EU:C:2019:573
, punctul
].
În ceea ce privește, în primul rând, interpretarea literală a noțiunii de „condiții de comercializare”, utilizată în majoritatea versiunilor lingvistice ale articolului 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1484/95, faptul că termenul „condiții” este utilizat la plural indică voința legiuitorului de a viza un ansamblu de condiții, iar nu pur și simplu o condiție în special. În plus, termenul „comercializare” face trimitere, în principiu, la derularea vânzării unui lot de mărfuri pe piața Uniunii, după ce acestea au fost importate.
Pe de altă parte, articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1484/95 precizează că aceste „condiții de comercializare” pot confirma corectitudinea prețului CIF la import, astfel cum figurează în declarația vamală. Utilizarea termenului „confirmă” demonstrează, în această privință, că elementele aferente acestor condiții pot constitui un ansamblu de indicii care confirmă corectitudinea prețului CIF la import, astfel cum figurează în declarația vamală.
Rezultă astfel din termenii acestei dispoziții că noțiunea „condiții de comercializare” trebuie înțeleasă ca desemnând ansamblul împrejurărilor ulterioare punerii în liberă circulație a mărfurilor în Uniune, care sunt susceptibile să confirme sau să infirme corectitudinea prețului CIF la import, astfel cum figurează în declarația vamală.
În al doilea rând, trebuie arătat că această posibilitate de a confirma realitatea prețului CIF la import, în lumina tuturor circumstanțelor aferente desfășurării unei expedieri a mărfurilor, răspunde obiectivului urmărit de Regulamentul nr. 1484/95, care este, astfel cum reiese din articolul 3 alineatul (2) din acest regulament, interpretat în lumina celui de al treilea considerent al acestuia, de a institui o procedură de verificare a corectitudinii prețului CIF la import care figurează într‑o declarație vamală. Această procedură este inițiată atunci când prețul CIF la import care figurează într‑o declarație vamală este mai mare decât prețul reprezentativ în vigoare pentru produsul în cauză, care corespunde, potrivit articolului 2 alineatul (1) din regulamentul menționat, în esență prețului mediu de piață al produsului în cauză la un moment dat.
Așadar, în măsura în care taxele suplimentare sunt calculate pe baza prețului CIF la import, astfel cum figurează într‑o declarație vamală, un importator ar putea avea interesul, pentru a eluda sau a reduce cuantumul taxelor care trebuie plătite, să declare un preț CIF la import mai ridicat. După cum reiese din articolul 4 din Regulamentul nr. 1484/95, cu cât prețul CIF la import este mai ridicat, cu atât mai puțin ridicată este valoarea taxelor suplimentare care trebuie plătite de importator.
Prin urmare, în ipoteza în care prețul CIF la import este superior prețului reprezentativ aplicabil, articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1484/95 permite autorităților vamale să controleze, după punerea în liberă circulație a mărfurilor, corectitudinea prețului CIF la import, verificând dacă acest preț este confirmat în lumina „condițiilor de comercializare” a lotului acestor mărfuri.
În al treilea rând, în ceea ce privește contextul în care se înscrie această noțiune, este necesar să se arate că din interpretarea coroborată a alineatelor (4) și (5) ale articolului 3 din Regulamentul nr. 1484/95 reiese că autoritățile vamale dispun de posibilitatea de a controla ulterior, și anume, după punerea în liberă circulație a mărfurilor în cauză, corectitudinea prețului CIF la import care figurează într‑o declarație vamală pentru a fi aplicate, dacă este cazul, taxe suplimentare care nu au fost aplicate inițial ca urmare a declarării unui preț CIF la import care nu corespundea cu realitatea.
Rezultă din ceea ce precedă că noțiunea de „condiții de comercializare”, care figurează la articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1484/95, trebuie interpretată în sensul că vizează toate condițiile aferente derulării vânzării de mărfuri în Uniune, care pot constitui o serie de indicii concordante care permit confirmarea corectitudinii prețului CIF la import, astfel cum figurează într‑o declarație vamală, pentru a stabili dacă există un cuantum al taxelor suplimentare care trebuie recuperate sau care rămân de recuperat.
Pe baza acestei interpretări, trebuie, într‑o a doua etapă, să se stabilească dacă împrejurarea potrivit căreia un importator și‑a vândut în pierdere mărfurile în Uniune, și anume la un preț inferior prețului CIF la import care figurează în declarația vamală, poate, în sine, să permită autorităților vamale să constate că nu este dovedită corectitudinea acestui preț și să aplice taxe suplimentare.
În această privință, este necesar să se arate că o astfel de vânzare în pierdere, care nu este, prin natura sa, o practică comercială rentabilă, poate, desigur, să constituie un indiciu puternic potrivit căruia prețul CIF la import care figurează în declarația vamală a fost majorat în mod artificial de importator pentru a eluda taxa la import care trebuie plătită sau pentru a reduce cuantumul acesteia, în special atunci când este vorba despre o vânzare în pierdere recurentă sau care are loc o lungă perioadă.
Cu toate acestea, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 43 din concluziile sale, simpla constatare potrivit căreia un importator a revândut mărfuri în pierdere în Uniune nu poate permite autorităților vamale să concluzioneze în mod automat că prețul CIF la import care figurează într‑o declarație vamală nu corespunde realității.
Astfel cum s‑a constatat la punctul 42 din prezenta hotărâre, conform articolului 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1484/95, verificarea corectitudinii prețului CIF la import care figurează într‑o declarație vamală trebuie să fie efectuată în raport cu toate condițiile de comercializare a unui lot de mărfuri. Astfel, numai atunci când elementele care fac parte dintr‑o serie de indicii concordante referitoare la toate aceste condiții nu permit confirmarea corectitudinii prețului CIF la import, astfel cum figurează în această declarație, autoritățile vamale pot considera că acest preț nu corespunde realității și pot să stabilească cuantumul taxelor suplimentare care trebuie recuperate sau care rămân de recuperat. Prin urmare, autoritățile vamale nu se pot limita la o verificare a prețului de vânzare al mărfurilor în cauză pentru a înlătura prețul CIF la import și pentru a aplica taxe suplimentare.
După cum au arătat guvernul neerlandez și Comisia în observațiile lor, este posibil, într‑o situație în care mărfurile au fost importate în Uniune și ulterior vândute în pierdere, ca prețul CIF la import care figurează într‑o declarație vamală să fie justificat în lumina altor condiții aferente comercializării unui lot de mărfuri, inclusiv a datelor comerciale referitoare la acest lot. Astfel, nu este exclus ca o evoluție defavorabilă pe piață a prețului mărfurilor în cauză să poată, în anumite împrejurări, să oblige un importator să vândă, pentru o anumită perioadă, aceste mărfuri la un preț inferior celui pe care l‑a achitat efectiv în cadrul tranzacției pentru care au fost efectuate declarațiile vamale, pentru a‑și menține poziția pe această piață.
Cu toate acestea, după cum reiese din articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1484/95, importatorul trebuie să dovedească autorităților vamale că un lot a fost comercializat în condiții care confirmă corectitudinea prețului CIF la import, astfel cum figurează în declarația vamală.
În consecință, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctele 43 și 45 din concluziile sale, în ipoteza în care prețul CIF la import este inferior prețului reprezentativ aplicabil, revine importatorului sarcina de a dovedi, furnizând orice informație și orice explicație necesară în această privință, referitoare, printre altele, la împrejurările care însoțesc o eventuală vânzare în pierdere a mărfurilor vizate și la eventualele legături existente între importator și cumpărătorii mărfurilor menționate pe piața Uniunii, că condițiile de comercializare a lotului în cauză confirmă corectitudinea prețului CIF la import pe care l‑a declarat.
Dacă, după ce i s‑a oferit posibilitatea să demonstreze că aceste condiții de comercializare confirmă corectitudinea prețului CIF la import care figurează în declarația vamală, importatorul nu a prezentat elemente de probă sau informații care să permită stabilirea caracterului corect al acestui preț, din articolul 3 alineatul (5) din Regulamentul nr. 1484/95 reiese că autoritățile vamale recuperează taxele suplimentare datorate, în conformitate cu articolul 220 din Codul vamal.
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1484/95 trebuie interpretat în sensul că împrejurarea potrivit căreia mărfurile importate în Uniune au fost vândute în pierdere, și anume la un preț inferior prețului CIF la import, astfel cum figurează în declarația vamală, nu este suficientă, în sine, pentru a se constata că nu este dovedită corectitudinea prețului la import CIF, atunci când importatorul dovedește că toate condițiile aferente derulării expediției mărfurilor menționate confirmă corectitudinea acestui preț.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la metoda pe care autoritățile vamale trebuie să o utilizeze pentru a stabili taxele suplimentare eventual datorate, în lipsa dovedirii de către importator, în conformitate cu considerațiile care figurează la punctele 48-50 din prezenta hotărâre, a caracterului corect al prețului CIF la import care figurează în declarația vamală.
În consecință, trebuie să se considere că, prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (5) și articolul 4 din Regulamentul nr. 1484/95 trebuie interpretate în sensul că, în ipoteza în care importatorul nu a fost în măsură să dovedească corectitudinea prețului CIF la import care figurează în declarația vamală, este necesar să se calculeze taxele suplimentare pe baza prețului reprezentativ.
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, deși Curtea a constatat în Hotărârea din 13 decembrie 2001, Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
, punctul
), la care se referă instanța, că, în prezența unui preț CIF la import, acest din urmă preț este cel care trebuie să servească întotdeauna drept bază pentru stabilirea unei taxe suplimentare, această hotărâre privea validitatea unei versiuni precedente a articolului 3 din Regulamentul nr. 1484/95, care prevedea că respectiva taxă nu era stabilită pe baza prețului CIF la import decât dacă importatorul făcea o cerere în acest sens. În schimb, problema de a ști în ce mod trebuie calculate taxele suplimentare la import atunci când corectitudinea prețului CIF la import nu a fost dovedită nu a fost examinată de Curte în această hotărâre.
În această privință, trebuie amintit că taxele la import suplimentare stabilite în temeiul articolului 3 din Regulamentul nr. 1484/95 trebuie să fie considerate în sensul că ele constituie „impuneri la import introduse prin politica agricolă comună” în sensul articolului 4 punctul 10 din Codul vamal și că intră în domeniul de aplicare al datoriei vamale (a se vedea prin analogie Hotărârea din 19 octombrie 2017, A,
C‑522/16
,
EU:C:2017:778
, punctele
și
).
În acest context, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, reglementarea Uniunii referitoare la evaluarea în vamă urmărește stabilirea unui sistem echitabil, uniform și neutru, care exclude utilizarea unor valori în vamă arbitrare sau fictive (Hotărârea din 15 iulie 2010, Gaston Schul,
C‑354/09
,
EU:C:2010:439
, punctul
și jurisprudența citată). Astfel, pentru a calcula taxe la import suplimentare, autoritățile vamale nu se pot întemeia pe un preț a cărui corectitudine nu este dovedită.
Rezultă că, în prezența unei situații în care corectitudinea prețului CIF la import declarat de importator nu a fost demonstrată, autoritățile vamale trebuie să excludă acest preț. Într‑o astfel de situație, pentru a calcula cuantumul taxelor suplimentare datorate, trebuie să se recurgă la dispozițiile generale ale Codului vamal referitoare la metodele de stabilire a valorii în vamă a mărfurilor, în special la cele prevăzute la articolul 29 din acest cod.
Or, astfel cum a arătat în esență domnul avocat general la punctele 51-53 din concluziile sale, atunci când nu este posibil să se stabilească valoarea în vamă în temeiul articolului 29 menționat, autoritățile vamale pot recurge la metodele secundare de stabilire a valorii în vamă a acestor mărfuri, astfel cum sunt prevăzute la articolele 30 și 31 din Codul vamal, în special ținând seama de prețul de vânzare al mărfurilor identice vândute pentru export în Uniune și exportate în același moment sau aproape în același moment cu mărfurile care trebuie evaluate (a se vedea prin analogie Hotărârea din 16 iunie 2016, EURO 2004, Ungaria,
C‑291/15
,
EU:C:2016:455
, punctele
și
).
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 3 alineatul (5) și articolul 4 din Regulamentul nr. 1484/95 trebuie interpretate în sensul că, în ipoteza în care importatorul nu a fost în măsură să dovedească corectitudinea prețului CIF la import care figurează în declarația vamală, autoritățile vamale trebuie, pentru a aplica taxe suplimentare, să înlăture acest preț și să recurgă la metodele de stabilire a valorii în vamă a mărfurilor importate, prevăzute la articolele 29-31 din Codul vamal.
Cu privire la a treia întrebare
Având în vedere răspunsul dat la prima și la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la a treia întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

1)
Articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1484/95 al Comisiei din 28 iunie 1995 de stabilire a normelor de aplicare a sistemului de drepturi de import suplimentare și de stabilire a drepturilor de import suplimentare în sectoarele cărnii de pasăre și ouălor și pentru albumina din ouă și de abrogare a Regulamentului nr. 163/67/CEE, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE) nr. 248/2010 al Comisiei din 24 martie 2010, trebuie interpretat în sensul că împrejurarea potrivit căreia mărfurile importate în Uniune au fost vândute în pierdere, și anume la un preț inferior prețului CIF la import, astfel cum figurează în declarația vamală, nu este suficientă, în sine, pentru a se constata că nu este dovedită corectitudinea prețului la import CIF, atunci când importatorul dovedește că toate condițiile aferente derulării expediției mărfurilor menționate confirmă corectitudinea acestui preț.

2)
Articolul 3 alineatul (5) și articolul 4 din Regulamentul nr. 1484/95, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 248/2010, trebuie interpretate în sensul că, în ipoteza în care importatorul nu a fost în măsură să dovedească corectitudinea prețului CIF la import care figurează în declarația vamală, autoritățile vamale trebuie, pentru a aplica taxe suplimentare, să înlăture acest preț și să recurgă la metodele de stabilire a valorii în vamă a mărfurilor importate, prevăzute la articolele 29-31 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului Vamal Comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 82/97 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 decembrie 1996.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: neerlandeza.