CELEX: 62021CJ0291
Előzetes döntéshozatal
Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés
655/2014/EU rendelet
Az ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés eljárása
Az ilyen végzés kibocsátásának feltételei
4. cikk
A »határozat« fogalma
7. cikk
Az »adóst a hitelező követelésének megfizetésére kötelező« határozat fogalma
Bírósági határozat, amely az adóst a jogsértés megszüntetésére kötelező végzés megsértése esetén kényszerítő bírság megfizetésére kötelezi
1215/2012/EU rendelet
55. cikk
Hatály

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a polgári és kereskedelmi ügyekben a tagállamközi követelésbehajtás megkönnyítése érdekében ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés eljárásának létrehozásáról szóló, 2014. május 15‑i 655/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2014. L 189., 59. o.) 4. cikkének és 7. cikke (2) bekezdésének, valamint a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.) 55. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a Starkinvest SRL által indított, olyan bírósági határozat ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés (a továbbiakban: számlazárolási végzés) útján való végrehajtására irányuló eljárásban terjesztették elő, amely a Soft Paris EURL‑lel és a Soft Paris Parties LTD‑vel szemben kibocsátott, jogsértés megszüntetésére kötelező végzés megsértése esetén kényszerítő bírság fizetését rendeli el.

Jogi háttér

Az uniós jog

Az 1215/2012 rendelet
Az 1215/2012 rendelet 39. cikke értelmében:
„A valamely tagállamban hozott, az adott tagállamban végrehajtható határozat egy másik tagállamban is végrehajtható anélkül, hogy azt végrehajthatóvá kellene nyilvánítani.”
E rendelet 55. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A valamely tagállamban hozott, kényszerítő bírságot elrendelő határozat kizárólag akkor hajtható végre a címzett tagállamban, ha a fizetendő összeg mértékét az eredetileg eljáró bíróság jogerősen megállapította.”

A 655/2014 rendelet
A 655/2014 rendelet (12) és (14) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(12)      A számlazárolási végzésnek rendelkezésre kell állnia a már esedékessé vált követelések biztosításának céljára. Szintén rendelkezésre kell állnia továbbá a még nem esedékes követelések biztosítására, amennyiben azok már bekövetkezett ügyletből vagy eseményből származnak és összegük meghatározható, ideértve a jogellenes károkozáshoz, a jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekményhez vagy az ilyen cselekményből fakadó igényhez kapcsolódó követeléseket, valamint a büntetőeljárás alapjául szolgáló cselekményen alapuló polgári jogi kártérítés vagy az eredeti állapot helyreállítása iránti igényeket is.
[…]
(14)      A számlazárolási végzés kibocsátási feltételeinek megfelelő egyensúlyt kell teremteniük a hitelezőnek a végzés beszerzéséhez fűződő érdeke és az adós azon érdeke között, hogy ne kerüljön sor visszaélésre a végzéssel kapcsolatban.
Következésképpen, amennyiben a hitelező a határozathozatalt megelőzően kérelmezi a számlazárolási végzés kibocsátását, a kérelemmel megkeresett bíróságnál olyan bizonyítékot kell előterjesztenie, amelynek alapján az megbizonyosodhat arról, hogy a hitelezőnek jók az esélyei arra, hogy a bíróság érdemben helyt fog adni az adóssal szembeni követelésének.
Továbbá, a hitelező minden helyzetben – beleértve azt is, amikor már bírósági határozattal rendelkezik – köteles kell legyen bizonyítani a bíróság előtt, hogy követelésének érvényesítése sürgős jogi védelmet igényel, és a számlazárolási végzés nélkül a már meglévő vagy jövőbeli bírósági határozat végrehajtása meghiúsulhat vagy számottevően nehezebb lehet, mivel fennáll annak a valós kockázata, hogy mire a hitelező végre tudná hajtatni a meglévő vagy jövőbeli bírósági határozatot, addigra az adós esetlegesen kimenti, elrejti vagy megsemmisíti vagyoni eszközeit, vagy érték alatt, szokatlan mértékben vagy szokatlan módon értékesíti azokat.
[…]”
E rendelet „Fogalommeghatározások” című 4. cikkének 5., 8. és 11. pontja a következőket írja elő:
„E rendelet alkalmazásában:
[…]
5.      »követelés«: meghatározott pénzösszeg kifizetésére vonatkozó, esedékessé vált igény, illetve valamely már bekövetkezett ügyletből vagy eseményből származó, meghatározható pénzösszeg kifizetésére vonatkozó igény, feltéve, hogy az ilyen igény bíróság elé vihető;
[…]
8.      »bírósági határozat«: valamely tagállam bírósága által hozott bármely határozat, elnevezésére való tekintet nélkül, beleértve a költségek és kiadások bírósági tisztviselő általi megállapításáról szóló határozatot is;
[…]
11.      »az eredeti eljárás helye szerinti tagállam«: az a tagállam, amelyben a számlazárolási végzést kibocsátották.”
Az említett rendeletnek „A számlazárolási végzés kérelmezésének feltételei” című 5. cikke a következőképpen szól:
„Számlazárolási végzés iránt a következő esetekben folyamodhat a hitelező:
a)      azt megelőzően, hogy a hitelező az ügy érdemében eljárást kezdeményez valamely tagállamban az adóssal szemben, vagy ezen eljárás bármely szakaszában a határozat meghozataláig, illetve a perbeli egyezség jóváhagyásáig vagy megkötéséig;
b)      azt követően, hogy a hitelező valamely tagállamban olyan bírósági határozathoz vagy közokirathoz, illetve olyan perbeli egyezségre jutott, amelynek értelmében az adós köteles megfizetni a hitelező követelését.”
Ugyanezen rendelet 6. cikkének (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ha a hitelező már bírósági határozathoz vagy perbeli egyezségre jutott, akkor a bírósági határozatban vagy a perbeli egyezségben meghatározott követeléshez kapcsolódó számlazárolási végzés kibocsátására azon tagállam bíróságai rendelkeznek joghatósággal, amelyben a bírósági határozatot hozták, illetve a perbeli egyezséget jóváhagyták vagy megkötötték.”
A 655/2014 rendeletnek „A számlazárolási végzés kibocsátásának feltételei” című 7. cikke a következőket írja elő:
„(1)      A bíróság abban az esetben bocsát ki számlazárolási végzést, ha a hitelező a bíróság előtt hitelt érdemlően bizonyítja, hogy sürgősen szükség van számlazárolási végzés formájában zárolási intézkedés meghozatalára, mert fennáll annak a valós kockázata, hogy ilyen intézkedés hiányában a hitelező követelésének az adóssal szembeni későbbi végrehajtása meghiúsul vagy számottevően nehezebb lesz.
(2)      Ha a hitelező még egyik tagállamban sem jutott olyan bírósági határozathoz vagy közokirathoz, illetve olyan perbeli egyezségre, amely kötelezi az adóst a hitelező követelésének megfizetésére, akkor a hitelezőnek hitelt érdemlően bizonyítani kell a bíróság előtt azt is, hogy jók az esélyei arra, hogy az adóssal szembeni követelésének érdeméről számára kedvező döntés szülessen.”
E rendelet 8. cikke (2) bekezdése g) pontjának ii. alpontja értelmében:
„A [számlazárolási végzés iránti] kérelemben a következő információkat kell feltüntetni:
[…]
g)      a számlazárolási végzéssel zárolni kért összeg:
[…]
ii.      ha a hitelező már bírósági határozathoz vagy közokirathoz, illetve perbeli egyezségre jutott, akkor a tőkekövetelésnek a bírósági határozatban, perbeli egyezségben vagy közokiratban meghatározott összege vagy annak egy része, valamint a 15. cikk értelmében behajtható esetleges kamatok és költségek összege.”
Az említett rendelet 17. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Annak a bíróságnak, amelynél a számlazárolási végzés iránti kérelmet előterjesztették, meg kell vizsgálnia, hogy az e rendeletben megállapított feltételek és követelmények teljesülnek‑e.”
Ugyanezen rendelet 48. cikkének b) pontja értelmében e rendelet nem sérti az 1215/2012 rendelet alkalmazását.

A belga jog
Az 1980. január 31‑i törvénnyel (
Moniteur belge,
1980. február 20., 2181. o.) a belga jogalkotó jóváhagyta az 1973. november 26‑án Hágában aláírt Convention Benelux portant loi uniforme relative à l’astreinte‑et (a kényszerítő bírságról szóló egységes törvényről szóló Benelux Egyezmény) és a mellékletet. Azóta a kényszerítő bírságot a code judiciaire (eljárásjogi törvénykönyv) 1385bis–1385nonies cikke szabályozza.
E törvénykönyv 1385bis cikke értelmében:
„A bíróság az egyik fél kérelmére a másik felet kényszerítő bírság terhe mellett a jogvitában megállapított főkötelezettség teljesítésére kötelezheti, függetlenül az esetleges kártérítéstől. […] […]”
Az említett törvénykönyv 1385ter cikke a következőképpen rendelkezik:
„A bíróság a kényszerítő bírságot egyszeri összegként, időegységnyi tételenként vagy jogsértésenként is megállapíthatja. Az utóbbi két esetben a bíróság meghatározhatja azt az összeget is, amelyen túl a kényszerítő bírság megfizetésére kötelezés hatályát veszti.”
Ugyanezen törvénykönyv 1385quarter cikke a következőket írja elő:
„A kiszabott kényszerítő bírság összege teljes egészében azt a felet illeti meg, aki az arra való kötelezést elérte. E fél azon jogcím alapján is kérheti a behajtást, amely alapján a kényszerítő bírságot megállapították.”
Az eljárásjogi törvénykönyv 1498. cikke a következőket írja elő:
„A végrehajtás nehézsége esetén bármely érdekelt fél fordulhat a végrehajtási bíróhoz, anélkül azonban, hogy e keresetindításnak felfüggesztő hatálya lenne. A végrehajtási bíró szükség esetén megszünteti a zárolást.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A tribunal de commerce de Liège (liège‑i kereskedelmi bíróság, Belgium) 2013. szeptember 3‑i ítéletével, amelyet a cour d’appel de Liège (liège‑i fellebbviteli bíróság, Belgium) 2015. január 6‑i ítéletével helybenhagyott, a Soft Paris‑t és a Soft Paris Parties‑t jogsértésenként 2500 euró összegű kényszerítő bírság terhe mellett többek között arra kötelezte, hogy hagyjanak fel áruiknak és szolgáltatásaiknak a Benelux államok területén a SOFT PARIS szóvédjegy alatt való bármiféle forgalmazásával.
2021. április 27‑én a Starkinvest 86 694,22 eurós – ebből 85 000 eurónak a 2021. március 24. és április 27. közötti időszakra vonatkozóan kényszerítő bírság címén történő – összeg megfizetésének elrendelését kérte.
A tribunal de première instance de Liège (liège‑i elsőfokú bíróság, Belgium) hivatalához 2021. május 3‑án benyújtott keresetlevelében a Starkinvest 85 000 euró összegre vonatkozóan európai számlazárolási végzés kibocsátását kérte az Írországban bejegyzett székhellyel rendelkező Soft Paris Parties társaság francia bankszámláin esetlegesen található valamennyi összeg tekintetében.
Az e bankszámlákra vonatkozó számlazárolási végzés kibocsátására vonatkozó feltételek vizsgálata keretében a juge des saisies du tribunal de première instance de Liège (a liège‑i elsőfokú bíróság végrehajtási bírája, Belgium), amely a kérdést előterjesztő bíróság, rámutat arra, hogy a 655/2014 rendelet 7. cikke olyan rendszert vezet be, amely két esetet különböztet meg: az elsőt, amely szerint a hitelező már rendelkezik végrehajtható okirattal, és ennélfogva mentesül a követelése megalapozottságának igazolása alól, a másodikat, amely szerint a hitelező nem rendelkezik ilyen okirattal, így bizonyítania kell, hogy előreláthatóan érdemben helyt fognak adni az adóssal szemben benyújtott kérelmének.
Ebből a kérdést előterjesztő bíróság szerint az következik, hogy az általa a jelen ügyben lefolytatandó vizsgálat attól a kérdéstől függ, hogy a Starkinvest hivatkozhat‑e a cour d’appel de Liège (liège‑i fellebbviteli bíróság) 2015. január 6‑i ítéletére mint végrehajtható okiratra, vagyis olyan határozatra, amely a 655/2014 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében „kötelezi az adóst a hitelező követelésének megfizetésére”.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy ezen ítélet, amely elrendeli, hogy a Starkinvest a jogsértés megszüntetésére kötelező végzés megsértése esetén fizessen kényszerítő bírságot, nem tartalmazza a kényszerítő bírság pontos összegét, mivel az
per definitionem
még nem ismert e határozat meghozatalának időpontjában. A belga jog értelmében azonban nem szükséges a kényszerítő bírság összegét a számlazárolást megelőzően megállapítani, mivel a kényszerítő bírság megfizetését elrendelő határozat végrehajtható, és azt kézbesítik. Az illetékes bíróság erről a kérdésről kizárólag a foganasított zárolással szembeni kifogásra irányuló eljárás keretében dönt.
Márpedig, mivel a „követelést” a 655/2014 rendelet 4. cikkének 5. pontja úgy határozza meg, mint amely „meghatározott pénzösszeg kifizetésére vonatkozó, esedékessé vált igény, illetve valamely már bekövetkezett ügyletből vagy eseményből származó, meghatározható pénzösszeg kifizetésére vonatkozó igény, feltéve, hogy az ilyen igény bíróság elé vihető”, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy e rendelkezés értelmében vett „követelésnek” tekinthető‑e az a kényszerítő bírság, amelynek az indokát és alapösszegét bírósági határozatban állapítják meg, amelynek a fizetendő összege azonban az adós esetleges jövőbeli mulasztásaitól függően változik.
A kérdést előterjesztő bíróság lényegében jelzi, hogy igenlő válasz esetén a kényszerítő bírságot kiszabó határozat a 655/2014 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében vett olyan határozatnak tekinthető, amely „kötelezi az adóst a hitelező követelésének megfizetésére”, ami megfosztaná a származási tagállam számlazárolási végzés kibocsátása iránti kérelem tárgyában eljáró bíróságát bármely, a hivatkozott követelés látszólagos fennállásának a felülvizsgálatára irányuló hatáskörtől. Az ilyen felülvizsgálat ugyanakkor lehetővé teszi az eljáró bíróság számára annak vizsgálatát, hogy azt a kényszerítő bírságot, amellyel kapcsolatban a számlazárolási végzés kibocsátását kérik, valószínűleg ténylegesen fizetendő, hogy nem alkalmazandó elévülési szabály, és hogy valamennyi eljárási szabályt, beleértve a kiszabott kényszerítő bírság kézbesítésének tájékoztató jellegére vonatkozó szabályokat is, ténylegesen tiszteletben tartottak.
Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az értelmezés során figyelembe kell‑e venni az 1215/2012 rendelet 55. cikkét annyiban, amennyiben e cikk úgy rendelkezik, hogy a valamely tagállamban hozott, kényszerítő bírságot elrendelő határozat kizárólag akkor hajtható végre a címzett tagállamban, ha a fizetendő összeg mértékét az eredetileg eljáró bíróság jogerősen megállapította.
Ezenfelül a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy – amennyiben elismerik, hogy a kényszerítő bírságot kiszabó bírósági határozatot a 655/2014 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében vett olyan határozatnak kell minősíteni, amely „kötelezi az adóst a hitelező követelésének megfizetésére”, és hogy az ilyen végrehajtható okirat rendelkezésre állása azzal a hatással jár, hogy megfosztja a követelés látszólagos fennállására irányuló mérlegelési jogkörétől azon bíróságot, amely az európai számlazárolás engedélyezéséről vagy annak megtagadásáról dönt –, meg kell‑e követelni, hogy a kényszerítő bírság összegét előzetes állapítsák meg.
E körülmények között határozott úgy a juge des saisies du tribunal de première instance (a liège‑i elsőfokú bíróság végrehajtási bírája), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      A [655/2014 rendelet] 7. cikkének (2) bekezdése értelmében vett » az adóst a hitelező követelésének megfizetésére kötelező« bírósági határozatnak minősül‑e az olyan kézbesített bírósági határozat, amely az egyik felet a jogsértés megszüntetésére kötelező végzés megsértése esetén kényszerítő bírság megfizetésére kötelezi?
2)      A valamely felet kényszerítő bírság megfizetésére kötelező bírósági határozat, annak ellenére, hogy az eredeti eljárás helye szerinti országban végrehajtható, a »határozatnak« a [655/2014 rendelet] 4. cikke szerinti fogalma alá tartozik‑e annak ellenére, hogy nem került sor a kényszerítő bírság összegének az [1215/2012 rendelet] 55. cikke szerinti megállapítására?”

A Bíróság előtti eljárás
A kérdést előterjesztő bíróság azt kérte, hogy a Bíróság a jelen ügyet az eljárási szabályzata 105. cikkének (1) bekezdése szerinti gyorsított eljárásban bírálja el.
Kérelmének alátámasztása érdekében a számlazárolási végzés kibocsátása iránti, hozzá benyújtott kérelem jellegére, valamint arra hivatkozott, hogy a jogvitát a Bíróság által adott értelmezésig felfüggesztik.
Az eljárási szabályzata 105. cikkének (1) bekezdéséből következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérelmére vagy kivételesen hivatalból a Bíróság elnöke az előadó bíró és a főtanácsnok meghallgatását követően dönthet úgy, hogy az előzetes döntéshozatal tekintetében az említett eljárási szabályzat rendelkezéseitől eltérve gyorsított eljárást alkalmaz, ha az ügy jellege megköveteli, hogy elbírálására a lehető legrövidebb időn belül kerüljön sor.
A jelen ügyben a Bíróság elnöke 2021. június 14‑én az előadó bíró és a főtanácsnok meghallgatását követően úgy határozott, hogy elutasítja a gyorsított eljárás iránti kérelmet azzal az indokkal, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott indokok nem alkalmasak annak bizonyítására, hogy a jelen ügyben teljesülnek az eljárási szabályzat 105. cikkének (1) bekezdésében meghatározott feltételek.
A gyorsított eljárás ugyanis olyan eljárási eszközt képez, amelynek célja a rendkívül sürgős helyzetekre való reagálás (2021. december 21‑i Randstad Italia ítélet, C‑497/20, EU:C:2021:1037, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Önmagában a jogalanyok azon érdeke – bármennyire jogos is –, hogy a lehető legrövidebb időn belül meghatározzák az uniós jogból eredő jogaik terjedelmét vagy egyszerű gazdasági érdekeiket – bármennyire fontosak és jogosak is – önmagában nem igazolhatja a gyorsított eljárás alkalmazását (lásd ebben az értelemben: 2021. november 11‑i Energieversorgungscenter Dresden‑Wilschdorf ítélet, C‑938/19, EU:C:2021:908, 43. és 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett két kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 655/2014 rendelet 7. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az olyan bírósági határozat, amely az adóst a jogsértés megszüntetésére kötelező végzés jövőbeli megsértése esetén kényszerítő bírság megfizetésére kötelezi, és amely tehát nem határozza meg véglegesen e kényszerítő bírság összegét, e rendelkezés értelmében véve olyan határozatnak minősül, amely az említett adóst a követelés megfizetésére kötelezi, így a számlazárolási végzés kibocsátását kérelmező hitelező mentesül azon kötelezettség alól, hogy kellő bizonyítékot szolgáltasson e bíróság arról való meggyőzése érdekében, hogy előreláthatóan érdemben helyt fognak adni az adóssal szembeni kérelmének.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 655/2014 rendelet 17. cikkének (1) bekezdéséből az következik, hogy a számlazárolási végzés iránti kérelmet elbíráló bíróság megvizsgálja, hogy az e rendeletben megállapított feltételek és követelmények teljesülnek‑e.
A számlazárolási végzés kibocsátásának feltételeit a 655/2014 rendelet 7. cikke határozza meg. E cikknek a (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése lényegében előírja, hogy a bíróság abban az esetben bocsát ki számlazárolási végzést, ha az a hitelező, aki olyan bírósági határozathoz vagy közokirathoz, illetve perbeli egyezségre jutott, amely kötelezi az adóst a hitelező követelésének megfizetésére, hitelt érdemlően bizonyítja, hogy sürgősen szükség van zárolási intézkedésre. Ha a hitelező még nem jutott ilyen határozathoz vagy közokirathoz, illetve egyezségre, akkor az említett cikk második bekezdésének megfelelően kellő bizonyítékot kell szolgáltatnia nemcsak a kért intézkedés sürgősségére, hanem annak valószínűségére vonatkozóan is, hogy az adóssal szemben érdemben előterjesztett kérelmének helyt fognak adni.
Ezenkívül meg kell állapítani, hogy a 655/2014 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésében használt „határozat” és „követelés” kifejezéseket e rendelet 4. cikkének 5., illetve 8. pontja határozza meg.
A 655/2014 rendelet 4. cikkének 5. pontja úgy határozza meg a „követelés” fogalmát, mint „meghatározott pénzösszeg kifizetésére vonatkozó, esedékessé vált igény, illetve valamely már bekövetkezett ügyletből vagy eseményből származó, meghatározható pénzösszeg kifizetésére vonatkozó igény, feltéve, hogy az ilyen igény bíróság elé vihető”.
Így, ha számlazárolási végzéshez lehet folyamodni a már esedékessé vált követelések biztosítása érdekében, e jognak a még nem esedékes követelések esetén is fenn kell állnia, annál is inkább, ha azok egy bekövetkezett ügyletből vagy eseményből erednek, és ha az összegük meghatározható azoknak a bíróság előtt az említett végzés kibocsátása céljából való érvényesítésekor.
A 655/2014 rendelet 4. cikkének 5. pontjában említett, még nem esedékes követelések közé tartoznak – amint e rendelet (12) preambulumbekezdésében szerepel – a jogellenes károkozáshoz, a jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekményhez vagy az ilyen cselekményből fakadó igényhez kapcsolódó követelések, valamint a büntetőeljárás alapjául szolgáló cselekményen alapuló polgári jogi kártérítés vagy az eredeti állapot helyreállítása iránti igények is, amely esetek közé azonban nem tartozik azon követelés, amelyre tekintettel az alapügyben szóban forgó, kényszerítő bírságot kiszabó bírósági határozatot elfogadták.
Ugyanis, amint a főtanácsnok az indítványának 65. és 66. pontjában megjegyezte, a 655/2014 rendelet 4. cikkének 5. pontjában említett, még nem esedékes követelés alapjául szolgáló ügyletnek vagy eseménynek meg kell előznie az e rendelet 7. cikkének (2) bekezdésében említett azon határozat elfogadását, amely az adóst a követelés megfizetésére kötelezi, ami a jelen ügyben nyilvánvalóan nem áll fenn, mivel a jogsértés megszüntetésére kötelező végzés olyan megsértésére, amely kényszerítő bírság fizetését vonhatja maga után, csak a kényszerítő bírságot megállapító bírósági határozatot követően kerülhet sor.
A „határozat” fogalmát, amelyet a 655/2014 rendelet 4. cikkének 8. pontja úgy határoz meg, mint „valamely tagállam bírósága által hozott bármely határozat, elnevezésére való tekintet nélkül”, úgy kell értelmezni, hogy e határozatnak végrehajthatónak kell lennie (lásd ebben az értelemben: 2019. november 7‑i K. H. K. [Ideiglenes számlazárolás] ítélet, C‑555/18, EU:C:2019:937, 44. pont).
A fentiekre tekintettel a 655/2014 rendelet 7. cikkében alkalmazott, „az adóst a hitelező követelésének megfizetésére [kötelező határozat]” kifejezést olyan végrehajtható határozatként kell értelmezni, amely az adóst az e határozat elfogadásának időpontjában meghatározott vagy meghatározható összeg megfizetésére kötelezi.
Márpedig, amint a főtanácsnok az indítványának 62., 63. és 73. pontjában lényegében megjegyezte, noha a jogsértés megszüntetésére kötelező végzés megsértése esetén fizetendő kényszerítő bírság alapösszegét megállapító bírósági határozat – feltéve, hogy e határozat végrehajtható – kétségtelenül tartalmaz egy elméletileg meghatározható összeg megfizetésére való kötelezést, e határozat nem tartalmazhatja a behajtandó követelés pontos összegét, mivel ez az összeg jövőbeli eseményektől függ, és ennélfogva nem ismert az e kényszerítő bírságot kiszabó bírósági határozat meghozatalának időpontjában.
A 655/2014 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésében használt, „az adóst a hitelező követelésének megfizetésére [kötelező határozat]” kifejezést ugyanis a szövegösszefüggésében kell értelmezni, figyelembe véve az e 7. cikk (2) bekezdését megelőző, valamint az azt követő rendelkezéseket.
Így a 655/2014 rendelet 6. cikkének (3) bekezdése kifejezetten előírja, hogy amennyiben a hitelező már elért egy határozatot, a határozathozatal helye szerinti tagállam bíróságai rendelkeznek joghatósággal „a határozatban […] meghatározott követeléshez kapcsolódó számlazárolási végzés kibocsátására”.
Hasonlóképpen, a 655/2014 rendelet 8. cikke (2) bekezdése g) pontja ii. alpontjának megfelelően a hitelező a számlazárolási végzés kibocsátását „a tőkekövetelésnek a […] határozatban meghatározott összeg[ére] vagy annak egy rész[ére]” kérheti.
Ennélfogva, amennyiben a jogsértés megszüntetésére kötelező végzés jövőbeli megsértése esetén valamely felet kényszerítő bírság megfizetésére kötelező bírósági határozat nem tartalmazza a behajtandó követelés pontos összegét, az nem minősülhet a 655/2014 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében vett olyan határozatnak, „amely kötelezi az adóst a hitelező követelésének megfizetésére”, mentesítve a hitelezőt az alól, hogy kellő bizonyítékot nyújtson be az ilyen végzés kibocsátása iránti kérelem tárgyában eljáró bíróság arról való meggyőzése érdekében, hogy előreláthatóan érdemben helyt fognak adni az adóssal szemben benyújtott kérelmének.
Ezt az értelmezést megerősítik a 655/2014 rendelet célkitűzései, amely a nemzeti jogban előírt számlazárolási intézkedések alternatívájaként uniós szinten olyan eljárás létrehozására irányul, amely kötelező és közvetlenül alkalmazandó rendelkezések segítségével lehetővé teszi a bankszámlákon tartott pénzeszközök hatékony és gyors ideiglenes zárolását (lásd ebben az értelemben: 2019. november 7‑i K. H. K. [Ideiglenes számlazárolás] ítélet, C‑555/18, EU:C:2019:937, 31. és 32. pont).
A 655/2014 rendelet (14) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 7. cikkének ugyanis az a célja, hogy megfelelő egyensúlyt teremtsen a hitelező és az adós érdekei között, mivel eltérő feltételeket ír elő a számlazárolási végzés kibocsátásához attól függően, hogy a hitelező valamely tagállamban már rendelkezik‑e, vagy sem, olyan okirattal, amely az adóst a követelés megfizetésére kötelezi. Konkrétan, az első esetben a hitelezőnek csak az intézkedés közvetlen veszély fennállása miatti sürgős jellegét kell bizonyítania, miközben a második esetben a bíróságot a
fumus boni iuris
fennállásáról is meg kell győznie (lásd ebben az értelemben: 2019. november 7‑i K. H. K. [Ideiglenes számlazárolás] ítélet, C‑555/18, EU:C:2019:937, 40. pont)
Amint azt a főtanácsnok az indítványának 75. és azt követő pontjaiban hangsúlyozta, a 655/2014 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének olyan értelmezése, amely szerint egy elméletileg meghatározható összeg megfizetésére való kötelezés, amelynek a pontos összege azonban továbbra is bizonytalan, az említett rendelkezés értelmében vett olyan határozatnak minősül, „amely kötelezi az adóst a hitelező követelésének megfizetésére”, sértheti a jelen ítélet 50. pontjában említett egyensúlyt, amely – amint e rendelet (14) preambulumbekezdéséből kitűnik – a számlazárolási végzés kibocsátását elérni szándékozó hitelező és az adós azon érdeke közötti egyensúly megteremtéséből áll, hogy el kell kerülni az ilyen végzés bármiféle visszaélésszerű alkalmazását.
Következésképpen az arra vonatkozó követelményt, hogy a behajtandó követelés pontos összegét meg kell állapítani, és ennélfogva a kényszerítő bírságot a számlazárolási végzés kézbesítését megelőzően meg kell állapítani, a hitelező és az adós érdekei közötti igazságos egyensúly megtartása igazolja.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a belga jog annyiban, amennyiben a kényszerítő bírság tekintetében az 1973. november 26‑án Hágában aláírt Convention Benelux portant loi uniforme relative à l’astreinte (a kényszerítő bírságról szóló egységes törvényről szóló Benelux Egyezmény) jóváhagyása következtében elfogadott rendelkezéseket alkalmazza, különbözik a többi tagállamban hatályban lévő szabályoktól.
Az e kérdésben a tagállamok jogszabályai közötti eltérésekből eredő nehézségek orvoslása érdekében a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezmény (HL 1972. L 299., 32. o.) 43. cikke kiegészült egy különös rendelkezéssel, amely szerint „kényszerítő bírságot elrendelő külföldi határozat kizárólag akkor hajtható végre abban a tagállamban, amelyben a végrehajtást kérték, ha a fizetendő összeg mértékét a származási tagállam bíróságai jogerősen megállapították”. E szabályt azonos kifejezésekkel átvette a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o., HL 2011. L 124., 47. o.) 49. cikke, és az jelenleg lényegében az 1215/2012 rendelet 55. cikkében található (lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 9‑i Bohez ítélet, C‑4/14, EU:C:2015:563, 56. pont).
Bár a 655/2014 rendelet nem tartalmaz a kényszerítő bírságra vonatkozó egyenértékű szabályt, ebből nem lehet arra következtetni, hogy az uniós jogalkotó szándéka az lett volna, hogy e rendelet hatálya alól kizárja a kényszerítő bírságot. Az említett rendelet 48. cikkének b) pontja ugyanis előírja, hogy az nem sérti az 1215/2012 rendelet alkalmazását. Ezenkívül az a követelmény, hogy a behajtandó követelés pontos összegét meg kell állapítani, és a kényszerítő bírságot előzetesen meg kell állapítani, nem csupán a 655/2014 rendelet által követett tényleges érvényesülés célkitűzésébe illeszkedik, hanem az érdekek e rendelet által történő egyensúlyba hozatalával is összeegyeztethető (lásd analógia útján: 2015. szeptember 9‑i Bohez ítélet, C‑4/14, EU:C:2015:563, 46. és 57. pont).
A fenti megfontolásokra tekintettel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 655/2014 rendelet 7. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan bírósági határozat, amely az adóst a jogsértés megszüntetésére kötelező végzés jövőbeli megsértése esetén kényszerítő bírság megfizetésére kötelezi, és amely tehát nem határozza meg véglegesen e kényszerítő bírság összegét, nem minősül e rendelkezés értelmében véve olyan határozatnak, amely az említett adóst a követelés megfizetésére kötelezi, így a számlazárolási végzés kibocsátását kérelmező hitelező nem mentesül azon kötelezettség alól, hogy kellő bizonyítékot szolgáltasson az e végzés kibocsátása iránti kérelem tárgyában eljáró bíróság arról való meggyőzése érdekében, hogy előreláthatóan érdemben helyt fognak adni az adóssal szembeni kérelmének.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
A polgári és kereskedelmi ügyekben a tagállamközi követelésbehajtás megkönnyítése érdekében ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés eljárásának létrehozásáról szóló, 2014. május 15
‑
i 655/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 7. cikkének (2) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
az olyan bírósági határozat, amely az adóst a jogsértés megszüntetésére kötelező végzés jövőbeli megsértése esetén kényszerítő bírság megfizetésére kötelezi, és amely tehát nem határozza meg véglegesen e kényszerítő bírság összegét, nem minősül e rendelkezés értelmében véve olyan határozatnak, amely az említett adóst a követelés megfizetésére kötelezi, így az ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés kibocsátását kérelmező hitelező nem mentesül azon kötelezettség alól, hogy kellő bizonyítékot szolgáltasson az e végzés kibocsátása iránti kérelem tárgyában eljáró bíróság arról való meggyőzése érdekében, hogy előreláthatóan érdemben helyt fognak adni az adóssal szembeni kérelmének.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.