CELEX: 62018CJ0160
Begäran om förhandsavgörande
Tullunion och gemensamma tulltaxan
Förordning (EG) nr 1234/2007
Förordning (EG) nr 1484/95
Import av fryst fjäderfäkött med ursprung i Brasilien
Uppbörd i efterhand av tilläggstull på import
Kontrollmekanism
Metod för beräkning av tilläggstullar

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 3.2, 3.4 och 3.5 i kommissionens förordning (EG) nr 1484/95 av den 28 juni 1995 om tillämpningsföreskrifter för ordningen för tillämpning av tilläggsbelopp för import och om fastställande av representativa priser för fjäderfäkött och ägg och för äggalbumin samt om upphävande av förordning nr 163/67/EEG (
EGT L 145, 1995, s. 47
), i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EU) nr 248/2010 av den 24 mars 2010 (
EUT L 79, 2010, s. 1
) (nedan kallad förordning nr 1484/95).
Begäran har framställts i ett mål mellan X BV och Staatssecretaris van Financiën (statssekreteraren i finansministeriet, Nederländerna) angående ett beslut om påförande av tilläggstull på import av fryst fjäderfäkött med ursprung i Brasilien.
Tillämpliga bestämmelser
Förordning nr 1234/2007
I artikel 141 i rådets förordning (EG) nr 1234/2007 av den 22 oktober 2007 om upprättande av en gemensam organisation av jordbruksmarknaderna och om särskilda bestämmelser för vissa jordbruksprodukter (enda förordningen om de gemensamma organisationerna av marknaderna) (
EUT L 299, 2007, s. 1
), i dess lydelse enligt rådets förordning nr 491/2009 av den 25 maj 2009 (
EUT L 154, 2009, s. 1
) (nedan kallad förordning nr 1234/2007) föreskrevs följande:
”1.   En tilläggstull enligt den tullsats som fastställs i artiklarna 135–140a ska tas ut vid import av en eller flera produkter från sektorerna för spannmål, ris, socker, frukt och grönsaker, bearbetad frukt och bearbetade grönsaker, nöt- och kalvkött, mjölk och mjölkprodukter, griskött, får- och getkött, ägg, fjäderfäkött och bananer samt druvsaft och druvmust i syfte att förhindra eller motverka de negativa effekter för gemenskapsmarknaden som kan bli följden av sådan import förutsatt att:
a)
importen sker till ett pris som understiger det tröskelpris som [unionen] har anmält till [Världshandelsorganisationen] (’utlösande pris’), eller
b)
importvolymen överskrider en viss nivå (’utlösande volym’).
Den utlösande volymen ska grunda sig på marknadstillträdesnivån, i tillämpliga fall definierad som importen i procent av motsvarande inhemska konsumtion de föregående tre åren.
2.   Om det är osannolikt att importen kommer att störa [den inre] marknaden eller om effekterna skulle bli oproportionella i förhållande till det avsedda syftet, ska inga tilläggsimporttullar tillämpas.
3.   Vid tillämpning av punkt 1 a ska importpriserna fastställas på grundval av cif-importpriset för den aktuella sändningen.
Cif-importpriset ska för detta ändamål kontrolleras mot de representativa priserna för produkten på världsmarknaden eller på [unionens] importmarknad för den produkten.”
Förordning nr 1484/95
Tredje skälet i förordning nr 1484/95 har följande lydelse:
”De importpriser som skall beaktas för införandet av ett tilläggsbelopp för import bör kontrolleras på grundval av de representativa priserna för produkten i fråga på världsmarknaden eller på gemenskapens importmarknad för produkten. Det bör föreskrivas att medlemsstaterna skall meddela priserna i olika handelsled med regelbundna mellanrum för att göra det möjligt att fastställa representativa priser och motsvarande tilläggsbelopp.”
I artikel 2.1 i denna förordning föreskrivs följande:
”De representativa priser som avses i artikel 141.3 i [rådets] förordning nr 1234/2007 och i artikel 3.3 andra stycket i [rådets] förordning (EEG) nr 2783/75 [av den 29 oktober 1975 om det gemensamma handelssystemet för äggalbumin och mjölkalbumin (
EGT L 282, 1975, s. 104
; svensk specialutgåva, område, 3 volym 6, s. 236] skall fastställas regelbundet på grundval av de uppgifter som samlats in inom ramen för gemenskapsövervakningen enligt artikel 308d i [kommissionens] förordning (EEG) nr 2454/93 [av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (
EGT L 253, 1993, s. 1
; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1)].”
I artikel 3 i förordning nr 1484/95 föreskrivs följande:
”1.   Tilläggsbeloppet skall fastställas på grundval av cif-importpriset för sändningen i fråga i enlighet med bestämmelserna i artikel 4.
2.   När cif-importpriset per 100 kg för en sändning är högre än det tillämpliga representativa pris som avses i artikel 2.1, skall importören lämna in åtminstone följande handlingar till de behöriga myndigheterna i den importerande medlemsstaten:
–
Köpekontrakt eller likvärdiga handlingar.
–
Försäkringskontrakt.
–
Faktura.
–
Ursprungsintyg (i förekommande fall).
–
Transportkontrakt.
–
Vid sjötransport, konossement.
3.   I det fall som anges i punkt 2 skall importören ställa en säkerhet i enlighet med artikel 248.1 i förordning … nr 2454/93 och säkerheten ska vara lika stor som skillnaden mellan den tilläggstull som beräknats på den aktuella produktens representativa pris och den tilläggstull som beräknats på den aktuella sändningens importpris cif.
4.   Importören ska ha en frist på två månader från och med försäljningen av produkterna i fråga, dock högst nio månader från dagen för godkännandet av deklarationen om övergång till fri omsättning, för att bevisa att sändningen har avyttrats på villkor som bekräftar de priser som avses i punkt 2. Om dessa tidsfrister inte iakttas ska den ställda säkerheten betraktas som förverkad. Tidsfristen på nio månader får emellertid förlängas av den behöriga myndigheten med högst tre månader efter en välgrundad ansökan från importören.
Säkerheten ska frisläppas om tillfredsställande bevis på att avyttringsvillkoren har uppfyllts lämnas till tullmyndigheten. I annat fall ska säkerheten förverkas som betalning av tilläggsbeloppen.
5.   Om de behöriga myndigheterna vid en kontroll upptäcker att villkoren i denna artikel inte har uppfyllts skall de driva in tullskulderna i enlighet med artikel 220 i [rådets] förordning (EEG) nr 2913/92 [av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (
EGT L 302, 1992, s. 1
; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4). Vid fastställandet av de tullskulder som skall drivas in eller som återstår att driva in skall ränta beräknas från och med dagen för varans övergång till fri omsättning till och med indrivningsdagen. Den räntesats som skall tillämpas skall vara den som gäller för indrivning enligt nationell lagstiftning.”
I artikel 4 i förordning nr 1484/95 föreskrivs följande:
”1.   När skillnaden mellan det aktuella utlösningspris som avses i artikel 1.2 och cif-importpriset för sändningen i fråga:
a)
är mindre än eller lika med 10 % av utlösningspriset, skall tilläggsbeloppet vara lika med noll,
b)
är större än 10 % men mindre än eller lika med 40 % av utlösningspriset, skall tilläggsbeloppet vara lika med 30 % av det belopp som överstiger 10 %,
c)
är större än 40 % men mindre än eller lika med 60 % av utlösningspriset, skall tilläggsbeloppet vara lika med 50 % av det belopp som överstiger 40 %, plus det tilläggsbelopp som anges i b,
d)
är större än 60 % men mindre än eller lika med 75 % av utlösningspriset, skall tilläggsbeloppet vara lika med 70 % av det belopp som överstiger 60 %, plus de tilläggsbelopp som anges i b och c,
e)
är större än 75 % av utlösningspriset, skall tilläggsbeloppet vara lika med 90 % av det belopp som överstiger 75 %, plus de tilläggsbelopp som anges i b, c och d.”
Tullkodexen
I artikel 4 i förordning nr 2913/92, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 82/97 av den 19 december 1996 (
EGT L 17, 1997, s. 1
) (nedan kallad tullkodexen), föreskrevs följande:
”I denna kodex används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
…
9)
tullskuld
: en persons skyldighet att erlägga den importtull (tullskuld vid import) eller den exporttull (tullskuld vid export) som gäller för särskilda varor enligt gällande gemenskapsbestämmelser.
10)
importtullar:
–
tullar och avgifter med motsvarande verkan vilka skall betalas vid import av varor,
–
jordbruksavgifter och andra avgifter vid import som införts enligt den gemensamma jordbrukspolitiken eller enligt särskilda ordningar för vissa varor som tillverkats genom bearbetning av jordbruksprodukter.
…
16)
tullförfarande:
a)
övergång till fri omsättning,
…
…”
I artikel 29.1 i tullkodexen föreskrevs följande:
”Tullvärdet på importerade varor skall vara transaktionsvärdet, det vill säga det pris som faktiskt betalats eller skall betalas för varorna när de säljs för export till [unionens] tullområde, om nödvändigt justerat enligt artiklarna 32 och 33 under förutsättning
a)
att köparen fritt får förfoga över varan utan andra inskränkningar än sådana som
–
införs eller krävs enligt lag eller av de offentliga myndigheterna i [unionen].
–
begränsar det geografiska område inom vilket varorna får återförsäljas,
eller
–
inte väsentligt påverkar varans värde,
b)
att försäljningen eller priset inte är beroende av något villkor eller någon ersättning som inte kan åsättas ett bestämt värde med avseende på de varor som ska värderas,
c)
att förtjänsten från en av köparen vidtagen återförsäljning, avyttring eller användning av varorna inte till någon del direkt eller indirekt tillfaller säljaren om inte en lämplig justering kan göras enligt artikel 32, och
d)
att köparen och säljaren inte är närstående eller, om köparen och säljaren är närstående, att transaktionsvärdet är godtagbart för tulländamål enligt punkt 2.”
Artikel 30.1 och 30.2 i kodexen hade följande lydelse
”1.   Om tullvärdet inte kan fastställas enligt artikel 29, skall det fastställas genom att punkt 2 a, b, c och d genomgås i ordningsföljd …
2.   Det tullvärde som fastställs enligt denna artikel skall vara
a)
transaktionsvärdet på identiska varor som sålts för export till [unionen] och exporterats vid samma eller nästan samma tidpunkt som de varor som skall värderas,
b)
transaktionsvärdet på liknande varor som sålts för export till [unionen] och exporterats vid samma eller nästan samma tidpunkt som de varor som skall värderas,
c)
det värde som grundas på det styckepris för vilket de importerade varorna eller identiska eller liknande importerade varor säljs inom [unionen] i den största sammanlagda kvantiteten till personer som inte är närstående säljarna,
d)
det beräknade värde som består av summan av
–
kostnaden för eller värdet av material och tillverkning eller annan bearbetning som använts vid framställningen av de importerade varorna,
–
ett belopp för vinst och allmänna omkostnader som är lika med det som vanligen återfinns vid försäljning av varor av samma klass eller slag som de varor som ska värderas och som tillverkats i exportlandet för export till [unionen],
–
kostnaden för eller värdet på de poster som avses i artikel 32.1 e.”
I artikel 31 i tullkodexen föreskrevs följande:
”1.   Om tullvärdet för de importerade varorna inte kan fastställas enligt artikel 29 eller 30, skall det fastställas på grundval av tillgängliga data inom [unionen] genom användning av rimliga medel som är förenliga med följande principer och allmänna bestämmelser:
–
Överenskommelsen om genomförande av artikel VII i Allmänna tull- och handelsavtalet av år 1994.
–
Artikel VII i Allmänna tull- och handelsavtalet av år 1994.
–
Bestämmelserna i detta kapitel.
…”
I artikel 220.1 i tullkodexen stadgades följande:
”Om ett tullbelopp som härrör från en tullskuld inte har bokförts enligt artiklarna 218 och 219 eller har bokförts med ett lägre belopp än det belopp som skulden lagligen uppgår till, skall det belopp som skall utkrävas eller återstår att kräva bokföras inom två dagar efter det att myndigheterna blivit medvetna om situationen och har möjlighet att beräkna vad beloppet lagligen uppgår till samt fastställa vem som är gäldenär (bokföring i efterhand). Denna tidsfrist kan förlängas enligt artikel 219.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
X är ett bolag som saluför produkter som härrör från fjäderfäkött. X ingår i en internationell koncern i vilken även ingår E SA, en tillverkare av produkter som även de härrör från fjäderfäkött, vilken är etablerad i Brasilien. Företag som är närstående till denna producent, såsom X, köper och säljer dessa produkter och organiserar distributionen av dem till unionsmarknaden.
X köpte fryst fjäderfäkött av F Ltd, som är X närstående. Köttet såldes därefter på unionsmarknaden till såväl företag som var närstående till X som till oberoende utomstående.
Fryst fjäderfäkött, klassificerat enligt undernummer 02071410 i den kombinerade nomenklatur som återfinns i bilaga I till rådets förordning (EEG) nr 2658/87 av den 23 juli 1987 om tull- och statistiknomenklaturen och om Gemensamma tulltaxan (
EGT L 256, 1987, s. 1
; svensk specialutgåva, område 1, volym 13, s. 22), omfattas av en särskild tull på 102,40 EUR per 100 kg. Köttet omfattas dessutom av det system med tilläggstullar som föreskrivs i förordning nr 1484/95 och i förordning nr 1234/2007. Tilläggstullar kan således tas ut på import av sådant kött när cif-importpriset på fjäderfäkött är lägre än det utlösande pris som avses i artikel 141.1 a i förordning nr 1234/2007.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att de nederländska tullmyndigheterna ingick avtal med X om metoden för att beräkna tullvärdet på fryst fjäderfäkött från Brasilien, som sålts av E. Det avtalades att det pris som E fakturerade de företag som var etablerade i unionen och som var närstående till företaget skulle ökas med 15 procent för att täcka andra direkta och indirekta kostnader än produktionskostnader samt en vinst.
De nederländska tullmyndigheterna ansåg att denna metod var acceptabel vid beräkningen av cif-importpriset. De angav emellertid att de förbehöll sig rätten att vidta nödvändiga åtgärder för att fastställa det exakta tullvärdet för det fall nämnda värde hade beräknats på grundval av felaktiga uppgifter.
Under perioden 1 januari 2009–30 juni 2010 lämnade X in 709 deklarationer för övergång till fri omsättning av det berörda fjäderfäköttet, i enlighet med de avtal som avgetts i punkt 16 ovan. Det cif-importpris som angavs i deklarationerna var fortfarande högre än utlösningspriset. Nederländska tullmyndigheter medgav följaktligen varje gång att köttet försattes i fri omsättning utan att ta ut någon tilläggstull på importen. Med avvikelse från artikel 3.3 och 3.4 i förordning nr 1484/95 krävde nämnda myndigheter varken att X skulle ställa säkerhet för att detta kött skulle övergå till fri omsättning eller att X, efter övergången till fri omsättning, skulle bevisa att avyttrandet av nämnda fjäderfäkött hade skett på villkor som överensstämde med det deklarerade cif-importpriset.
I november 2011 genomförde en tullinspektör vid de nederländska tullmyndigheterna (nedan kallad tullmyndigheten) en kontroll i efterhand i syfte att försäkra sig om att det cif-importpris som X hade angett i deklarationerna var korrekt. Tullmyndigheten konstaterade i detta hänseende att X hade sålt detta fjäderfäkött till samma pris till de bolag till vilka X är närstående som till oberoende utomstående. Tullmyndigheten konstaterade vidare att det försäljningspris som X tillämpade i stort sett alla fall var lägre än såväl det cif-importpris som angavs i samma deklarationer, med tillägg för den särskilda importtullen, som det utlösande priset.
Tullmyndigheten ansåg därför att det berörda fjäderfäköttet, för 705 av deklarationerna, inte hade sålts vidare av X på normala handelsvillkor och att de angivna cif-importpriserna följaktligen inte var godtagbara, vilket innebar att tilläggstullar skulle tas ut.
Genom att tillämpa artikel 4 i förordning nr 1484/95 ”analogt” beräknade tullmyndigheten tilläggstullbeloppet på grundval av skillnaden mellan det utlösande priset och det representativa pris som fastställs i artikel 141.3 i förordning 1234/2007, jämförd med artikel 2.1 i förordning nr 1484/95. Tullmyndigheten tillställde X ett betalningskrav på ytterligare 2163793,55 EUR.
X överklagade detta betalningskrav till Rechtbank Noord Holland (Domstolen i första instans i provinsen Noord Holland, Nederländerna). Efter att talan ogillats överklagade X till Gerechtshof Amsterdam (Appellationsdomstolen i Amsterdam, Nederländerna), som ogillade överklagandet. X överklagade därefter sistnämnda dom till Hoge Raad der Nederlanden (Nederländernas högsta domstol).
Den hänskjutande domstolen har angett att de grunder som åberopats till stöd för överklagandet avser en felaktig tillämpning av artiklarna 3 och 4 i förordning nr 1484/95 genom att Gerechtshof Amsterdam (Appellationsdomstolen i Amsterdam, Nederländerna) ansåg att det var möjligt att sluta sig till att de cif‑importpriser som angavs i de berörda tulldeklarationerna var felaktiga på grund av att försäljningspriserna var lägre än de angivna cif-importpriserna och de tillämpliga representativa priserna. För det andra begick tullmyndigheten ett misstag genom att i de aktuella avtalen godta att X kunde beräkna cif-importpriset utan att kräva att försäljningen av de berörda produkterna skulle vara lönsam.
Enligt den hänskjutande domstolen väcker dessa grunder frågor om vilka kriterier som ska tillämpas när riktigheten av cif-importpriset är föremål för en kontroll eller en kontroll i efterhand, som avses i artikel 3.4 och 3.5 i förordning nr 1484/95, samt vilka slutsatser de berörda myndigheterna ska dra av att det är omöjligt att fastställa detta pris på grundval av dessa kriterier.
Den hänskjutande domstolen önskar få klarhet i huruvida försäljning av en vara till ett lägre pris än det angivna cif-importpriset eller det gällande representativa priset är tillräckligt för att det ska kunna konstateras att tilläggstullar ska betalas. Den hänskjutande domstolen önskar i detta avseende särskilt få klarhet i vilken innebörd begreppet ”villkor” i artikel 3.4 och 3.5 i förordning nr 1484/95 ska ges. Den hänskjutande domstolen vill även få klarhet i huruvida det vid tolkningen av detta begrepp ska beaktas att de importerade varorna har köpts och sålts vidare till ett företag som är närstående till det berörda företaget.
Enligt den hänskjutande domstolen kan ett jakande svar på denna fråga motiveras av att försäljning av varor till ett lägre pris än det representativa priset stör unionsmarknaden och därför motiverar att tilläggstullar påförs. Enligt denna tolkning, som Gerechtshof Amsterdam (Appellationsdomstolen i Amsterdam, Nederländerna) har godtagit, är det inte nödvändigt att pröva huruvida det cif‑importpris som importören har angett är korrekt. Tilläggstullarna på import skulle således kunna påföras på grundval av endast det representativa priset. Den hänskjutande domstolen undrar emellertid om en sådan tolkning är förenlig med artikel 141.3 i förordning nr 1234/2007, såsom den tolkats av domstolen i dom av den 13 december 2001, Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
), enligt vilken det representativa priset för den berörda produkten endast beaktas vid kontrollen av cif-importprisets riktighet.
Den hänskjutande domstolen utesluter vidare inte att det kan finnas situationer där försäljningspriset kan vara lägre än cif-importpriset eller till och med det representativa priset. En aktör på den berörda marknaden skulle således kunna tvingas att under svåra marknadsvillkor och under en begränsad period sälja produkter med förlust för att behålla sin ställning på marknaden. Den hänskjutande domstolen har emellertid angett att transaktioner, bland annat när det i fråga om företag som är varandra närstående, kan genomföras artificiellt, huvudsakligen i syfte att kringgå eller undvika betalning av tilläggstullar. Det är således nödvändigt att undersöka de transaktioner som föregått och följt på den berörda importen samt huruvida dessa transaktioner är ekonomiskt och affärsmässigt motiverade.
I detta avseende skulle det vara möjligt att tolka artikel 3.2, 3.4 och 3.5 i förordning nr 1484/95 så, att den kontrollmekanism som föreskrivs däri har till syfte att säkerställa att de behöriga myndigheterna tar del av de transaktioner som kan föranleda tvivel om att de angivna cif-importpriserna är korrekta. Det ankommer således på de behöriga myndigheterna att utföra en kompletterande kontroll, såsom var fallet i det mål som avgjordes genom dom av den 19 oktober 2017, A (
C‑522/16
,
EU:C:2017:778
), för att kontrollera huruvida cif‑importpriset är det enda möjliga underlaget för att fastställa tilläggstullen, såsom domstolen konstaterade i dom av den 13 december 2001, Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
).
Den omständigheten att det är omöjligt att fastställa att det cif-importpris som det berörda företaget har angett är felaktigt efter en sådan ytterligare kontroll borde leda till att detta pris, såsom det har angetts av importören, godtas. Denna lösning skulle vara förenlig med rättssäkerhetsprincipen genom att tillåta importören att vid importen beräkna den tilläggstull som ska betalas.
Mot denna bakgrund beslutade Hoge Raad der Nederlanden (Nederländernas högsta domstol) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU‑domstolen.
”1)
Ska artikel 3.2, 3.4 och 3.5 i förordning (EG) nr 1484/95 jämförd med artikel 141 i förordning [nr 1234/2007] tolkas så, att den däri beskrivna kontrollmekanismen, även när det rör sig om en efterhandskontroll, inte syftar till något annat än att säkerställa att de behöriga myndigheterna i tid får kännedom om fakta och omständigheter beträffande ett antal på varandra följande transaktioner som kan föranleda ett ifrågasättande av huruvida det angivna cif-importpriset är korrekt och som kan ge anledning till en ytterligare kontroll?
Eller är det ett annat synsätt som är riktigt och ska således den kontrollmekanism som beskrivs i artikel 3.2, 3.4 och 3.5 i förordning nr 1484/95, även när det rör sig om en efterhandskontroll, tolkas så att en importörs vidareförsäljning eller vidareförsäljningar på [unions]marknaden till ett pris som understiger det angivna cif-importpriset för sändningen, uppräknat med importtullsbeloppet, inte uppfyller villkoren för avyttring på [unions]marknaden med följden att detta räcker som skäl för att tilläggstullar ska tas ut? Är det för svaret på den sistnämnda frågan av betydelse huruvida importörens ovannämnda vidareförsäljning eller vidareförsäljningar har skett till ett pris som understiger det gällande representativa priset? Är det i detta sammanhang av betydelse att det representativa priset under perioden före den 11 september 2009 beräknades på ett annat sätt än under perioden efter detta datum? Spelar det för svaret på dessa frågor någon roll huruvida köparna inom unionen utgörs av till importören närstående bolag?
2)
Om det av svaren på frågorna ovan i punkt 1 följer att vidareförsäljning med förlust utgör en sådan indikation som räcker för att det angivna cif‑importpriset ska kunna underkännas, hur ska då beloppet för tilläggstullarna fastställas? Ska denna grund fastställas enligt de metoder som föreskrivs för fastställandet av tullvärdet i artiklarna 29–31 i [tullkodexen]? Eller ska den grunden endast fastställas på basis av det gällande representativa priset? Utgör artikel 141.3 i förordning nr 1234/2007 under den period som föregick den 11 september 2009 hinder för användning för det representativa pris som fastställdes under den perioden?
3)
Om det av svaret på frågorna 1 och 2 följer att det för frågan huruvida det föreligger en skyldighet att erlägga tilläggstullar är av avgörande betydelse att de importerade produkterna har sålts vidare på [unions]marknaden med förlust, och beräkningen av tilläggstullsbeloppet då ska ske på grundval av det representativa priset, är då artikel 3.2, 3.4 och 3.5 i förordning nr 1484/95 förenlig med artikel 141 i förordning nr 1234/2007, detta mot bakgrund av EU-domstolens dom av den 13 december 2001, Kloosterboer Rotterdam, (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
)?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 3.4 i förordning nr 1484/95 ska tolkas så, att den omständigheten att varor som importerats till unionen har sålts med förlust, det vill säga till ett lägre pris än cif-importpriset, såsom det anges i tulldeklarationen, i sig är tillräcklig för att det ska kunna konstateras att detta pris inte är korrekt.
För att besvara denna fråga är det nödvändigt att först definiera innebörden av kravet i artikel 3.4 i förordning nr 1484/95 att ”försändelsen har avyttrats på villkor som bekräftar att … priserna [för cif-import är korrekta]”.
Det ska i detta hänseende påpekas att begreppet ”villkor för avyttring” i artikel 3.4 i förordningen inte definieras i förordningen.
Vidare följer det såväl av kravet på en enhetlig tillämpning av unionsrätten som av likhetsprincipen att ordalydelsen i en unionsbestämmelse som inte innehåller någon uttrycklig hänvisning till medlemsstaternas rättsordningar för fastställandet av bestämmelsens innebörd och tillämpningsområde i regel ska ges en självständig och enhetlig tolkning inom hela unionen (dom av den 1 oktober 2019, Planet49,
C‑673/17
,
EU:C:2019:801
, punkt
och där angiven rättspraxis). Dessutom ska enligt fast rättspraxis inte bara lydelsen och ändamålen beaktas vid tolkningen av en unionsbestämmelse, utan också sammanhanget och unionsrättens samtliga bestämmelser (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 juli 2019, Baltic Media Alliance,
C‑622/17
,
EU:C:2019:566
, punkt
, och dom av den 8 juli 2019, kommissionen/Belgien (artikel 260.3 FEUF – Höghastighetsnät),
C‑543/17
,
EU:C:2019:573
, punkt
).
Vad för det första gäller bokstavstolkningen av begreppet ”villkor för avyttring”, som används i de flesta språkversionerna av artikel 3.4 i förordning nr 1484/95, tyder den omständigheten att ordet ”villkor” används i plural på lagstiftarens vilja att ange ett antal villkor och inte endast ett särskilt villkor. Begreppet avyttring avser dessutom i princip försäljningen av en sändning av varor på unionsmarknaden efter det att varorna har importerats.
I artikel 3.4 i förordning nr 1484/95 preciseras dessutom att dessa ”villkor för avyttring” ska bekräfta cif-importpriset, såsom det anges i tulldeklarationen. Användningen av ordet ”bekräftar” visar i detta avseende att de omständigheter som är hänförliga till dessa villkor kan utgöra en rad indicier som bekräftar att cif‑importpriset, såsom det anges i tulldeklarationen, är korrekt.
Det framgår således av denna bestämmelse att begreppet ”villkor för avyttring” ska förstås så, att det avser samtliga omständigheter som hänför sig till tiden efter det att varor övergått till fri omsättning i unionen, vilka kan bekräfta eller vederlägga riktigheten av cif-importpriset, såsom detta anges i tulldeklarationen.
För det andra erinrar domstolen om att denna möjlighet att bekräfta cif‑importpriset, mot bakgrund av samtliga omständigheter i samband med att varorna avsänds, svarar mot syftet med förordning nr 1484/95, vilket, såsom framgår av artikel 3.2 i denna förordning, jämförd med tredje skälet i förordningen, är att införa ett förfarande för kontroll av huruvida cif-importpriset i en tulldeklaration är korrekt. Detta förfarande ska inledas när cif-importpriset som anges i en tulldeklaration är högre än det gällande representativa priset för produkten i fråga, vilket enligt artikel 2.1 i förordningen i huvudsak motsvarar det genomsnittliga marknadspriset för den berörda produkten vid en viss tidpunkt.
I den mån tilläggstullarna beräknas på grundval av cif-importpriset, såsom det anges i en tulldeklaration, skulle nämligen en importör kunna ha intresse av att deklarera ett högre cif-importpris för att kringgå eller minska det tullbelopp som ska betalas. Det framgår av artikel 4 i förordning nr 1484/95 att ju högre cif‑importpriset är, desto högre är det tilläggsbelopp som importören ska betala.
För det fall cif-importpriset är högre än det tillämpliga representativa priset, gör artikel 3.4 i förordning nr 1484/95 det således möjligt för tullmyndigheterna att, efter det att varorna övergått till fri omsättning, kontrollera att cif-importpriset är korrekt, genom att kontrollera om detta pris bekräftas mot bakgrund av ”villkoren för avyttring” vid försäljningen av dessa varor.
Vad för det tredje gäller det sammanhang i vilket detta begrepp ingår, erinrar domstolen om att det framgår av artikel 3.4 jämförd med artikel 3.5 i förordning nr 1484/95 att tullmyndigheterna har möjlighet att i efterhand kontrollera, det vill säga efter det att de berörda varorna övergått till fri omsättning, att cif‑importpriset i en tulldeklaration är korrekt, för att i förekommande fall påföra tilläggstull som ursprungligen inte påförts då det cif-importpris som anges i deklarationen inte var korrekt.
Av det ovan anförda följer att begreppet ”villkor för avyttring” i artikel 3.4 i förordning nr 1484/95 ska tolkas så, att det avser samtliga villkor avseende försäljningen av varor i unionen, vilka kan utgöra en rad samstämmiga indicier som gör det möjligt att bekräfta att cif-importpriset, såsom det anges i en tulldeklaration, är korrekt, i syfte att fastställa huruvida det föreligger ett tilläggsbelopp som ska utkrävas eller återstår att kräva ut.
På grundval av denna tolkning ska det för det andra fastställas huruvida den omständigheten att en importör med förlust har sålt sina varor i unionen, det vill säga till ett lägre pris än det cif-importpris som anges i tulldeklarationen, i sig kan göra det möjligt för tullmyndigheterna att konstatera att detta pris inte har styrkts och därför påföra tilläggstull.
Domstolen erinrar härvidlag om att en sådan försäljning med förlust, som till sin natur inte är en lönsam affärsmetod, kan utgöra ett starkt indicium på att importören höjt cif-importpriset på konstgjord väg för att undgå den importtull som ska betalas eller för att sänka beloppet, bland annat när det är fråga om försäljningar med återkommande förluster eller som äger rum under en lång period.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 43 i sitt förslag till avgörande innebär emellertid inte enbart konstaterandet att en importör har sålt varor med förlust i unionen att tullmyndigheterna automatiskt kan dra slutsatsen att cif‑importpriset i en tulldeklaration inte är korrekt.
Såsom har konstaterats i punkt 42 i denna dom ska, i enlighet med artikel 3.4 i förordning nr 1484/95, kontrollen av riktigheten av cif-importpriset i en tulldeklaration göras med beaktande av samtliga villkor för att det ska gå att avyttra en sändning av varorna. Det är nämligen endast när de omständigheter som ingår i en rad samstämmiga indicier avseende samtliga dessa villkor inte gör det möjligt att bekräfta att cif-importpriset, såsom det anges i deklarationen, är korrekt, som tullmyndigheterna kan anse att detta pris inte är korrekt och fastställa det tilläggsbelopp som ska utkrävas eller återstår att utkräva. Tullmyndigheterna kan således inte begränsa sig till att kontrollera de berörda varornas försäljningspris för att bortse från cif-importpriset och påföra tilläggstull.
Såsom den nederländska regeringen och kommissionen har gjort gällande i sina yttranden är det, i en situation där varor har importerats till unionen och därefter sålts med förlust, möjligt att cif-importpriset i en tulldeklaration är motiverat mot bakgrund av andra villkor avseende avyttring av en sändning av varor, inklusive kommersiella uppgifter om denna sändning. Det kan således inte uteslutas att en ogynnsam prisutveckling på marknaden för de aktuella varorna under vissa omständigheter kan tvinga en importör att under en viss period sälja dessa varor till priser som är lägre än det pris som importören faktiskt betalade i samband med den transaktion för vilken tulldeklarationen gjordes, i syfte att behålla sin ställning på denna marknad.
Såsom framgår av artikel 3.4 i förordning nr 1484/95 ankommer det emellertid på importören att bevisa för tullmyndigheterna att en leverans har skett under omständigheter som bekräftar att cif-importpriset, såsom det anges i tulldeklarationen, är korrekt.
Av detta följer, såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 43 och 45 i sitt förslag till avgörande, att för det fall cif-importpriset är lägre än det tillämpliga representativa priset, ankommer det på importören att bevisa – genom att lämna all information och alla nödvändiga förklaringar i detta hänseende, bland annat om faktiska omständigheter kring en eventuell försäljning med förlust av de berörda varorna och eventuella band som föreligger mellan importören och förvärvarna av nämnda varor på unionsmarknaden – att villkoren för avyttring av den berörda försändelsen bekräftar det cif-importpris som importören har deklarerat.
Om importören, efter att ha getts möjlighet att bevisa att dessa villkor för avyttring bekräftar det cif-importpris som anges i tulldeklarationen, inte har lagt fram någon bevisning eller information som gör det möjligt att fastställa detta pris, framgår det av artikel 3.5 i förordning nr 1484/95 att tullmyndigheterna ska indriva den tilläggstull som ska betalas i enlighet med artikel 220 i tullkodexen.
Mot bakgrund av samtliga ovan angivna skäl ska den första frågan besvaras enligt följande. Artikel 3.4 i förordning nr 1484/95 ska tolkas så, att den omständigheten att varor som importerats till unionen har sålts med förlust, det vill säga ett lägre pris än cif-importpriset, såsom det anges i tulldeklarationen, inte i sig är tillräcklig för att det ska kunna konstateras att cif-importpriset inte är korrekt, om importören kan visa att samtliga villkor hänförliga till försäljningen av en sändning av dessa varor bekräftar att detta pris är korrekt.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i vilken metod tullmyndigheterna ska använda för att fastställa de eventuella tilläggstullar som ska betalas, om importören inte har visat, i enlighet med skälen i punkterna 48–50 i denna dom, att cif-importpriset i tulldeklarationen är korrekt.
Den hänskjutande domstolen har följaktligen ställt denna fråga för att få klarhet i huruvida artikel 3.5 och artikel 4 i förordning nr 1484/95 ska tolkas så, att tilläggstullarna ska beräknas på grundval av det representativa priset, för det fall importören inte har kunnat bevisa att cif-importpriset i tulldeklarationen är korrekt.
Det ska inledningsvis påpekas att även om domstolen i dom av den 13 december 2001, Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
, punkt
), som den hänskjutande domstolen har hänvisat till, slog fast att det, när det är fråga om ett cif-importpris, är detta pris som alltid ska ligga till grund för fastställandet av tilläggstull, avsåg denna dom giltigheten av en tidigare version av artikel 3 i förordning nr 1484/95, i vilken det föreskrevs att denna tull endast skulle fastställas på grundval av cif-importpriset om importören begärde detta. Frågan hur tilläggstullarna ska beräknas när cif-importpriset inte har bevisats har däremot inte prövats av domstolen i nämnda dom.
Domstolen erinrar i detta avseende om att de tilläggstullar vid import som har fastställts i enlighet med artikel 3 i förordning nr 1484/95 ska anses utgöra ”importtullar som införts enligt den gemensamma jordbrukspolitiken” i den mening som avses i artikel 4.10 i tullkodexen och som omfattas av tullskulden. (se, analogt, dom av den 19 oktober 2017, A,
C‑522/16
,
EU:C:2017:778
, punkterna
och
).
Av fast rättspraxis följer att syftet med Europeiska unionens lagstiftning om tullvärdering är att upprätta ett rättvist, enhetligt och neutralt system som utesluter användning av godtyckliga eller fiktiva tullvärden (dom av den 15 juli 2010, Gaston Schul,
C‑354/09
,
EU:C:2010:439
, punkt
och där angiven rättspraxis). Tullmyndigheterna kan således inte grunda sig på ett pris som inte har visats föreligga för att beräkna tilläggstullarna.
Av detta följer att tullmyndigheterna ska bortse från detta pris om importören inte har visat att det cif-importpris som vederbörande har deklarerat är korrekt. I en sådan situation ska tullmyndigheterna, vid beräkningen av den tilläggstull som ska betalas, använda sig av de allmänna bestämmelserna i tullkodexen om metoderna för att fastställa tullvärdet på varor, särskilt de som föreskrivs i artikel 29 i tullkodexen.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 51–53 i sitt förslag till avgörande kan tullmyndigheterna, när det inte är möjligt att fastställa tullvärdet med tillämpning av nämnda artikel 29, använda sig av de sekundärmetoder för att fastställa tullvärdet på dessa varor som föreskrivs i artiklarna 30 och 31 i tullkodexen, bland annat genom att beakta försäljningspriset för identiska varor som sålts för export till unionen och exporterats vid samma eller nästan samma tidpunkt som de varor som ska värderas. (se, analogt, dom av den 16 juni 2016 i mål EURO 2004. Hungary,
C‑291/15
,
EU:C:2016:455
, punkterna
och
.
Mot bakgrund av samtliga ovan angivna skäl ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 3.5 och artikel 4 i förordning nr 1484/95 ska tolkas så, att tullmyndigheterna vid påförande av tilläggstull, för det fall importören inte har kunnat visa att cif-importpriset i tulldeklarationen är korrekt, ska bortse från detta pris och använda sig av de metoder för att fastställa tullvärdet på importerade varor som föreskrivs i artiklarna 29–31 i tullkodexen.
Den tredje frågan
Med hänsyn till svaren på de två första frågorna saknas anledning att besvara den tredje frågan.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

1)
Artikel 3.4 i kommissionens förordning (EG) nr 1484/95 av den 28 juni 1995 om tillämpningsföreskrifter för ordningen för tillämpning av tilläggsbeloppen för import och om fastställande av representativa priser för import av fjäderfäkött och ägg och för äggalbumin samt om upphävande av förordning nr 163/67/EG, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EU) nr 248/2010 av den 24 mars 2010 ska tolkas så, att den omständigheten att varor som importerats till unionen har sålts med förlust, det vill säga ett lägre pris än cif-importpriset, såsom det anges i tulldeklarationen, inte i sig är tillräcklig för att det ska kunna konstateras att cif-importpriset inte är korrekt, om importören kan visa att samtliga villkor hänförliga till försäljningen av en sändning av dessa varor bekräftar att detta pris är korrekt.

2)
Artikel 3.5 och artikel 4 i förordning nr 1484/95, i dess lydelse enligt förordning nr 248/2010, ska tolkas så, att tullmyndigheterna vid påförande av tilläggstull, för det fall att importören inte har kunnat visa att cif-importpriset i tulldeklarationen är korrekt, ska bortse från detta pris och använda sig av de metoder för att fastställa tullvärdet på importerade varor som föreskrivs i artiklarna 29–31 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 82/97 av den 19 december 1996.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.