CELEX: 62014TJ0818
Državne potpore
Potpore koje je Belgija dodijelila u korist BSCA-a
Odluka o proglašavanju potpora djelomično spojivima i djelomično nespojivima s unutarnjim tržištem
Zakonski obvezujući akt
Rok zastare
Gospodarska narav ILS‑a
Udio gospodarske upotrebe objekata
Netočni brojčani podaci
Zahtjev za prilagodbu
Određivanje diskontiranih vrijednosti
Obveza obrazlaganja
Narušavanje tržišnog natjecanja
Legitimna očekivanja

Okolnosti spora
Valonska regija (Belgija) osnovala je 1991. Brussels South Charleroi Airport (BSCA) (u daljnjem tekstu: tužitelj ili BSCA) kako bi upravljala Zračnom lukom Charleroi Bruxelles‑Sud (Belgija) (u daljnjem tekstu: Zračna luka Charleroi).
Ugovorom od 9. srpnja 1991. (u daljnjem tekstu: ugovor između Regije i BSCA‑a) Valonska regija dodijelila je BSCA‑u koncesiju za usluge komercijalnog upravljanja javnim područjem Zračne luke Charleroi na 50 godina te koncesiju na javnom dobru koja se odnosi na trajnu i isključivu upotrebu područja zračne luke.
Ugovorom između Regije i BSCA‑a utvrđena je podjela rashoda između Valonske regije i BSCA‑a, uključujući specifikaciju koja je priložena ugovoru između Regije i BSCA‑a.
Valonska je regija 20. srpnja 2000. odobrila smjernice okvirnog ugovora o višegodišnjem programu ulaganja u Zračnu luku Charleroi, u kojima je posebno naveden koncept novog putničkog terminala, ukupnog proračuna od 113,74 milijuna eura.
Valonska je regija 8. studenoga 2000. donijela provedbenu odluku u pogledu svoje odluke od 20. srpnja 2000., kojom je izmijenila pretpostavke višegodišnjeg programa ulaganja i u kojoj je naveden ukupni trošak od 121 milijun eura.
Odlukom od 23. svibnja 2001. Valonska je regija odobrila statut i financijski plan Société wallonne des aéroports SA (Sowaer) za godine 2001. do 2004., a osobito ukupni iznos ulaganja u Zračnu luku Charleroi od otprilike 93 milijuna eura, od čega 28 milijuna za novi terminal.
Valonska je regija 1. srpnja 2001. osnovala Sowaer kako bi razvila svoju infrastrukturu zračnih luka, stavila tu infrastrukturu na raspolaganje društvima upraviteljima predmetnih zračnih luka i održavala ju u funkcionalnom stanju poduzimanjem velikih održavanja i popravaka.
Izmjenom br. 3 od 29. ožujka 2002. ugovora između Regije i BSCA‑a koju su sklopili BSCA i Valonska regija potonja se obvezala isplatiti BSCA‑u subvenciju koja mu omogućuje da pokrije troškove stavljanja na raspolaganje Sowaera zemljišta, zgrada i infrastrukture zračne luke te subvenciju kojom nadoknađuje rashode BSCA‑a koji se odnose na usluge protupožarne zaštite i održavanje (u daljnjem tekstu: mjere iz 2002.).
Sowaer, koji je 29. ožujka 2002. preuzeo koncesiju na javnom dobru koja je 1991. dodijeljena BSCA‑u, sklopio je 15. travnja 2002. ugovor o potkoncesiji na javnom dobru s BSCA‑om koja se odnosi na trajnu i isključivu upotrebu područja zračne luke (u daljnjem tekstu: ugovor iz 2002.), na temelju kojeg se BSCA može do 2040. na isključiv način služiti područjem zračne luke za potrebe njezina upravljanja. Sowaer se obvezao da će provesti program ulaganja te velike popravke i održavanja povezana sa zemljištima, zgradama i infrastrukturom. U zamjenu za tu potkoncesiju BSCA se obvezao da će platiti Sowaeru godišnji varijabilni dio bez poreza na dodanu vrijednost (PDV) u visini od 35 % zrakoplovnih naknada iz tekuće godine, uzimajući u obzir da je tom iznosu gornja granica određena počevši od poslovne godine 2002., te godišnju paušalnu naknadu od 9371000 eura bez PDV‑a koja bi se također s vremenom trebala mijenjati.
Valonska je vlada 3. travnja 2003. revidirala program ulaganja, pri čemu je predvidjela dodatna ulaganja u iznosu od 33 milijuna eura, namijenjena financiranju izgradnje terminala kapaciteta od tri milijuna putnika, za razliku od prijašnjih dva milijuna, te većeg automobilskog parkirališta od prvotno predviđenog (u daljnjem tekstu: mjera iz 2003.).
Ugovor iz 2002. zamijenjen je 4. travnja 2006. novim ugovorom, pri čemu je većina odredbi preuzeta, a ostale su izmijenjene, osobito načini izračuna iznosa naknada za koncesiju koje je BSCA trebao platiti Sowaeru.
Ugovor između Regije i BSCA istodobno je izmijenjen izmjenom br. 5 od 10. ožujka 2006., kojom se predviđalo da otada Valonska regija nadoknađuje troškove BSCA‑a za usluge povezane s protupožarnom zaštitom te sigurnošću kopnenog prometa i područja zračne luke, uzimajući u obzir da se ta nadoknada godišnje indeksira i da je za nju utvrđena gornja granica.
Ugovor između Regije i BSCA‑a ponovno je izmijenjen izmjenom br. 6 od 15. siječnja 2008., kojom se, osim pružanja usluga povezanih s protupožarnom zaštitom te sigurnošću kopnenog prometa i područja zračne luke, BSCA‑u povjerava i pružanje usluga povezanih s praćenjem letova i prijavama putnika na letove, planiranjem predviđenih letova, navođenjem zrakoplova, koje u biti uključuje radnje koje se odnose na vođenje zrakoplova prema njihovim mjestima za parkiranje i sa sigurnošću koju je dotad osiguravala Valonska regija. Subvencija sada obuhvaća sve troškove povezane s tim uslugama, s istom gornjom granicom za usluge navedene u točki 12. ove presude.
Od 1. svibnja 1997. Zračna luka Charleroi primila je zračnog prijevoznika Ryanair Ltd. Od 2000. do 2013. promet u Zračnoj luci Charleroi povećao se s 200000 putnika na gotovo sedam milijuna, dok je Ryanairov udio iznosio više od 70 – 80 % ukupnog broja prevezenih putnika.
Komisija Europskih zajednica donijela je 12. veljače 2004. Odluku 2004/393/EZ o prednostima koje su Valonska regija i BSCA dali zračnom prijevozniku Ryanairu tijekom uspostave njegova poslovnog nastana u Charleroiu (
SL 2004., L 137, str. 1
.).
Presudom od 17. prosinca 2008.Ryanair/Komisija (
T‑196/04
,
EU:T:2008:585
) Opći sud poništio je Odluku 2004/393.
Pobijana odluka
Komisija je 1. listopada 2014. donijela odluku C(2014) 6849
final
o mjerama SA. 14093 (C76/2002) koje je poduzela Belgija u korist društava BSCA i Ryanair (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
U pobijanoj odluci Komisija je podsjetila da je Opći sud poništio Odluku 2004/393, tako da je učinak tog poništenja bio ponovno otvaranje formalnog istražnog postupka koji je bio okončan navedenom odlukom.
Komisija je dopisom od 23. srpnja 2010. naglasila da je pružila mogućnost Kraljevini Belgiji i strankama koje su podnijele primjedbe u okviru formalnog istražnog postupka, koji je pokrenut 11. prosinca 2002., da podnesu nove primjedbe u okviru formalnog istražnog postupka koji je ponovno otvoren nakon donošenja presude od 17. prosinca 2008., Ryanair/Komisija (
T‑196/04
,
EU:T:2008:585
).
Konačno, Komisija je u dopisu od 21. ožujka 2012. navela da je obavijestila Kraljevinu Belgiju o svojoj odluci da proširi postupak predviđen člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a te je pozvala zainteresirane osobe da podnesu svoje primjedbe o predmetnim mjerama.
Osim toga, Komisija je najprije podsjetila da Sud dosljedno definira poduzetnike kao subjekte koji obavljaju gospodarsku djelatnost, neovisno o njihovom pravnom statusu i načinu financiranja i da je gospodarska djelatnost svaka djelatnost koja se sastoji od ponude robe ili usluga na danom tržištu. Osim toga, istaknula je da je u presudi od 12. prosinca 2000., Aéroports de Paris/Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
) Opći sud zaključio da je upravljanje zračnom lukom, koje obuhvaća pružanje usluga zračne luke zračnim prijevoznicima, gospodarska djelatnost.
Komisija je smatrala da su predmetne mjere bile dodijeljene tužitelju za upravljanje i izgradnju infrastrukture nakon 12. prosinca 2000., kad je donesena presuda Aéroports de Paris/Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
). Podsjetila je da je do tog datuma prema svojoj ustaljenoj praksi smatrala da djelatnost razvoja i upravljanja infrastrukturom zračne luke nije gospodarska djelatnost koja bi mogla biti obuhvaćena područjem primjene članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Nakon donošenja te presude Komisija je utvrdila da je ta djelatnost zbog postupne liberalizacije tržišta postala gospodarska djelatnost, uz izuzeće djelatnosti koje nisu gospodarske i za koje je uobičajeno odgovorna država u okviru izvršavanja svojih ovlasti javne vlasti (uvodne izjave 346. do 348.).
Komisija je ocijenila da okvirni ugovor od 20. srpnja 2000. (vidjeti točku 4. ove presude) i odluka od 8. studenoga 2000. (vidjeti točku 5. ove presude) ne obvezuju Valonsku regiju prema trećim osobama te nisu neopozivi, postojani i konačni. Podsjetila je da relevantni kriterij za datum od kojega se moguće mjere potpora smatraju dodijeljenima jest datum zakonski obvezujućeg akta kojim se javna tijela obvezuju dodijeliti tu mjeru korisniku. Komisija je smatrala da je ugovor iz 2002. taj obvezujući akt (uvodne izjave 353. i 354.).
U tom je pogledu Komisija, s jedne strane, istaknula da je ugovorom iz 2002. stavila tužitelju na raspolaganje infrastrukturu i, s druge strane, navela da je program ulaganja koji je dio ugovora iz 2002. bio znatno izmijenjen mjerom iz 2003. Prema mišljenju Komisije, tim su revizijama programa unesene znatne izmjene te su one stoga nova državna potpora u korist tužitelja (uvodne izjave 362. i 363.).
Komisija je podsjetila da je, u skladu sa sudskom praksom Suda, bilo nužno isključiti djelatnosti za koje je uobičajeno odgovorna država u okviru izvršavanja svojih ovlasti javne vlasti zato što te djelatnosti nisu gospodarske jer osobito obuhvaćaju sigurnost, kontrolu zračnog prometa, policiju i carinu (uvodna izjava 364.).
Komisija je najprije razlikovala ulaganja i usluge koje je pružao Sowaer, koje treba smatrati gospodarskim djelatnostima, od onih koje treba smatrati negospodarskima (uvodne izjave 364. do 374.) te je zatim
in concreto
ispitala tu razliku s obzirom na različita ulaganja i usluge koje se u ovom slučaju financiraju (uvodne izjave 375. do 400.).
Komisija je smatrala da se nijedna subvencija povezana s uslugama protupožarne zaštite te uslugama sigurnosti ne može kvalificirati kao državna potpora (uvodna izjava 377. do 385.).
Suprotno tomu, smatrala je da su usluge održavanja kao i usluge povezane sa sigurnošću kopnenog prometa (tekuće održavanje područja Zračne luke, održavanje zgrada, uzletno‑sletnih staza, okoline, vozila, manji radovi asfaltiranja, tekuće održavanje i popravci uzletno‑sletne staze i pristupa, tekuće i operativno održavanje rasvjete i osvjetljenja uzletno‑sletne staze, radovi košenja, degumiranje uzletno‑sletne staze i njezinih horizontalnih oznaka, uklanjanje snijega i sve druge usluge kojima se jamči sigurnosti kopnenog prometa i područja Zračne luke te infrastrukture) gospodarske usluge (uvodne izjave 390. do 400.) i da isto vrijedi u pogledu praćenja i evidentiranja letova te planiranja predviđenih letova i navođenja zrakoplova (uvodne izjave 401. do 404.).
Komisija je utvrdila da u sličnim okolnostima privatni subjekt koji se oslanja na predviđene mogućnosti profitabilnosti ne bi poduzeo takve postupke. Prema njezinu mišljenju, radilo se o tome da je u ovom slučaju potrebno utvrditi bi li u sličnim okolnostima privatni subjekt koji se oslanja na predviđene mogućnosti profitabilnosti, ne uzimajući u obzir socijalni aspekt ili regionalnu i sektorsku politiku, poduzeo iste postupke kao i subjekt koji je dodijelio mjeru. Komisija je stoga primijenila kriterij privatnog subjekta u tržišnom gospodarstvu na različita ulaganja i poduzete mjere (uvodne izjave 406. do 472.).
Komisija je objasnila razloge zbog kojih su te mjere pripisive javnim tijelima (uvodne izjave 473. do 483.).
Komisija je, kao prvo, ispitala spojivost potpora u korist Ryanaira te je iz svoje analize zaključila da mjere u korist tog zračnog prijevoznika nisu državne potpore (uvodne izjave 488. do 581.).
Komisija je, kao drugo, ispitala spojivost potpora u korist tužitelja s unutarnjim tržištem. Smatrala je da su potpore u korist Zračne luke Charleroi dodijeljene kako bi pogodovale regionalnom razvoju i da su pozitivno utjecale na gospodarstvo te zaposlenost u Charleroiu i regiji. Iako su te potpore pridonijele cilju općeg interesa, odnosno gospodarskom razvoju Charleoia i regije, Komisija je ipak smatrala da je potrebno provjeriti, u skladu s točkom 114. Komunikacije Komisije o Smjernicama o državnim potporama zračnim lukama i zračnim prijevoznicima (
SL 2014., C 99, str. 3
., u daljnjem tekstu: Smjernice), jesu li navedene potpore pogodovale umnožavanju neprofitabilnih zračnih luka. Smatrala je da su izgledi za upotrebu Zračne luke Charleroi bili dovoljni kako bi se ta ulaganja opravdala te da je BSCA krajem 2013. raspolagao tekućom dobiti prije oporezivanja od 14,86 milijuna eura, odnosno iznosom većim od primljene potpore. Međutim, utvrđeno je da su te potpore uzrokovale znatno narušavanje tržišnog natjecanja jer su utjecale na rast broja putnika u Zračnoj luci Bruxelles‑National (Belgija). Komisija je istaknula da se u skladu s točkom 119. Smjernica predviđa da uvjete za operativnu potporu ispunjavaju zračne luke čiji godišnji promet ne prelazi 3 milijuna putnika. S obzirom na to da se Zračna luka Charleroi nalazila u toj situaciji, Komisija je smatrala da ta odredba nije primjenjiva u pogledu potpora dodijeljenih prije 4. travnja 2014., kada se počinju primjenjivati Smjernice (točka 171. navedenih smjernica). Stoga je zaključila da mjere koje je provela Kraljevina Belgija u korist tužitelja u skladu s ugovorom iz 2002. i mjere iz 2002. i 2003. na temelju članka 107. stavka 3. točke (c) UFEU‑a čine državne potpore spojive s unutarnjim tržištem do 3. travnja 2014. i državne potpore nespojive s unutarnjih tržištem nakon 4. travnja 2014. (uvodne izjave 582. do 649.).
Komisija je odbila primjenjivost roka zastare na potpore dodijeljene u korist tužitelja osobito zbog toga što je mjera iz 2002. sadržavala znatne izmjene potpore prvotno dodijeljene ugovorom između Regije i BSCA‑a (uvodne izjave 650. do 666.).
Isto tako, Komisija je odbila primjenjivost načela zaštite legitimnih očekivanja na subvenciju koju isplaćuje Valonska regija te je navela razloge zbog kojih se tužitelj nije mogao pozvati na takvo načelo (uvodne izjave 667. do 678.).
Komisija je naposljetku utvrdila da je Kraljevina Belgija sklapanjem ugovora iz 2002. i donošenjem mjera iz 2002. i 2003. provela potpore u korist tužitelja te je time povrijedila članak 108. stavak 3. UFEU‑a. Smatrala je da se te potpore sastoje od razlike između naknade koju bi zahtijevao privatni subjekt u tržišnom gospodarstvu i naknada koje je tužitelj stvarno plaćao subjektu Valonska regija – Sowaer (uvodna izjava 679.).
Izreka pobijane odluke glasi kako slijedi:
„
Članak 1.
1.   Mjere u korist društva Ryanair […], odnosno obveza valonske vlade prema društvu Ryanair od 6. studenoga 2001., ugovor između društava BSCA i Ryanair od 2. prosinca 2001., ugovor s društvom Promocy od 12. prosinca 2001., ugovor između društava Promocy i Leading Verge od 31. siječnja 2002., Ministarska odluka od 11. lipnja 2004., dopis BSCA‑a društvu Ryanair od 24. lipnja 2004., komercijalni sporazum između društava BSCA i Ryanair od 9. prosinca 2005., izmjena od 6. prosinca 2010. ugovora između društava BSCA i Ryanair te prijenos udjela BSCA‑a u društvu Promocy od 31. ožujka 2010. ne predstavljaju državnu potporu u korist društva Ryanair Ltd na temelju članka 107. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije.
2.   Mjere u korist [društva BSCA], koje se sastoje od ugovora između [Sowaera] i BSCA‑a od 4. travnja 2006., izmjene br. 5 ugovora između Valonske regije i BSCA‑a od 10. ožujka 2006. te izmjene br. 6 ugovora između Valonske regije i BSCA‑a od 15. siječnja 2008., ne predstavljaju državnu potporu u korist BSCA‑a na temelju članka 107. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije.
Članak 2.
1.   Mjere koje je [Kraljevina] Belgija nezakonito provela, kršeći članak 108. stavak 3. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, u korist BSCA‑a na temelju ugovora o potkoncesiji od 15. travnja 2002. između Sowaera i BSCA‑a, izmjene br. 3 od 29. ožujka 2002. ugovora između Valonske regije i BSCA‑a te odluke o ulaganju Valonske regije od 3. travnja 2003. predstavljaju do 3. travnja 2014. državne potpore spojive s unutarnjim tržištem na temelju članka 107. stavka 3. točke (c) Ugovora o funkcioniranju Europske unije.
2.   Pod pretpostavkom da predstavlja državnu potporu u skladu s člankom 107. stavkom 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, povećanje kapitala BSCA‑a koje je 3. prosinca 2002. upisao Sowaer državna je potpora spojiva s unutarnjim tržištem na temelju članka 107. stavka 3. [točke] (c) Ugovora o funkcioniranju Europske unije.
Članak 3.
Mjere koje je [Kraljevina] Belgija nezakonito provela, kršeći članak 108. stavak 3. Ugovora o funkcioniranju Europske unije, u korist BSCA‑a na temelju ugovora o potkoncesiji od 15. travnja 2002. između Sowaera i BSCA‑a, izmjene br. 3 od 29. ožujka 2002. ugovora između Valonske regije i BSCA‑a te odluke o ulaganju Valonske regije od 3. travnja 2003. predstavljaju od 4. travnja 2014. državne potpore nespojive s unutarnjim tržištem na temelju članka 107. stavka 1. navedenog ugovora.
Članak 4.
1.   [Kraljevina] Belgija dužna je prestati provoditi potpore iz članka 3. tako da uskladi naknadu za koncesiju koju plaća BSCA barem na razinu naknade po tržišnoj cijeni i da od korisnika osigura povrat iznosa potpore koje je od 4. travnja 2014. primio na temelju mjera iz članka 3.
2.   Kamate na iznose za koje se ostvaruje povrat obračunavaju se od datuma na koji su stavljeni na raspolaganje korisniku do datuma njihova stvarnog povrata.
3.   Kamate se obračunavaju na temelju složenog kamatnog računa u skladu s poglavljem V. Uredbe Komisije (EZ) br. 794/2004.
4.   [Kraljevina] Belgija od dana donošenja ove odluke poništava sva plaćanja potpora iz članka 3. koja su na čekanju.
Članak 5.
1.   Povrat potpora iz članka 3. provodi se neposredno i učinkovito.
2.   [Kraljevina] Belgija dužna je osigurati provedbu ove odluke u roku od četiri mjeseca od datuma njezina priopćenja.
Članak 6.
1.   U razdoblju od dva mjeseca od priopćenja ove odluke [Kraljevina] Belgija mora Komisiji dostaviti sljedeće informacije:
(a)
datume na koje je BSCA platio naknade za koncesiju za 2014. godinu i izračun kamata na povrat;
(b)
detaljan opis već poduzetih i planiranih mjera radi postupanja u skladu s ovom odlukom;
(c)
dokumente kojima se dokazuje da je korisniku naložen povrat potpore.
2.   [Kraljevina] Belgija dužna je Komisiju obavješćivati o napretku nacionalnih mjera poduzetih radi provedbe ove odluke do potpunog povrata potpora iz članka 3. Na zahtjev Komisije [Kraljevina Belgija] odmah dostavlja sve podatke o već poduzetim i predviđenim mjerama radi postupanja u skladu s ovom odlukom. [Kraljevina Belgija] dužna je dostaviti i podrobne informacije o iznosima potpore i kamatama koje je korisnik potpore već vratio.
Članak 7.
Ova je odluka upućena Kraljevini Belgiji.”
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 19. prosinca 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Komisija je podnijela odgovor na tužbu tajništvu Općeg suda 8. travnja 2015.
Aktima podnesenima tajništvu Općeg suda 3. travnja 2015. odnosno 15. travnja 2015., društva Brussels Airlines SA/NV (u daljnjem tekstu: Brussels Airlines) i Brussels Airport Company SA (u daljnjem tekstu: Brussels Airport) zatražila su intervenciju u ovom postupku u prilog zahtjevu Komisije.
Tužitelj je podneskom podnesenim tajništvu Općeg suda 1. lipnja 2015. zatražio povjerljivo postupanje, u odnosu na društva Brussels Airport i Brussels Airlines, u pogledu određenih podataka i informacija sadržanih u tužbi i njezinim prilozima kao i u odgovoru na tužbu i njegovim prilozima.
Tužitelj je podnio tajništvu Općeg suda 15. lipnja 2015. repliku i 16. lipnja 2015. nepovjerljivu verziju navedene replike.
Dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda 16. lipnja 2015. tužitelj je zatražio povjerljivo postupanje, u odnosu na društva Brussels Airport i Brussels Airlines, u pogledu određenih podataka i informacija sadržanih u replici i njezinim prilozima.
Komisija je 31. srpnja 2015. podnijela odgovor na repliku tajništvu Općeg suda.
Dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda 24. kolovoza 2015. tužitelj je zatražio povjerljivo postupanje, u odnosu na društva Brussels Airport i Brussels Airlines, u pogledu određenih podataka i informacija sadržanih u odgovoru na repliku i njegovim prilozima.
Rješenjima od 7. rujna 2015., BSCA/Komisija (
T‑818/14
, neobjavljeno,
EU:T:2015:724
) i od 7. rujna 2015., BSCA/Komisija (
T‑818/14
, neobjavljeno,
EU:T:2015:729
), predsjednik devetog vijeća Općeg suda odobrio je društvu Brussels Airport odnosno društvu Brussels Airlines intervenciju u prilog zahtjevu Komisije u ovom predmetu te je odgodio odluku o osnovanosti zahtjeva za povjerljivo postupanje.
Rješenjem od 28. siječnja 2016., BSCA/Komisija (
T‑818/14
, neobjavljeno,
EU:T:2016:75
), predsjednik devetog vijeća Općeg suda prihvatio je zahtjev za povjerljivost u pogledu određenih informacija sadržanih u tužbi i odgovoru na tužbu kao i određenih podataka sadržanih u nekoliko priloga, a u preostalom je dijelu odbio zahtjev za povjerljivost. Nadalje, tajnik je tužitelju dao rok za podnošenje nepovjerljive verzije dokumenata iz točaka 1. i 2. izreke navedenog rješenja koje je dostavljeno intervenijentima. Konačno, određeno je da će se o troškovima odlučiti naknadno.
Dopisom od 2. ožujka 2016. tužitelj je podnio zahtjev za ispravak rješenja iz točke 46. ove presude.
Komisija je 5. travnja 2016. obavijestila Kraljevinu Belgiju o ispravku pobijane odluke, pri čemu je pojasnila da pogreške koje su otkrivene u toj odluci nimalo ne utječu na zaključke koji su u njoj navedeni.
Rješenjem od 11. travnja 2016., BSCA/Komisija (
T‑818/14 ZB
, neobjavljeno,
EU:T:2016:302
), predsjednik devetog vijeća Općeg suda ispravio je rješenje od 28. siječnja 2016. iz točke 46. ove presude.
Rješenjem od 13. travnja 2016., BSCA/Komisija (
T‑818/14
, neobjavljeno,
EU:T:2016:712
), predsjednik devetog vijeća Općeg suda ukinuo je rješenje od 28. siječnja 2016., BSCA/Komisija (
T‑818/14
, neobjavljeno,
EU:T:2016:75
) te je proširio zahtjev za povjerljivost na druge informacije i podatke.
Tužitelj je 23. lipnja 2016. podnio podnesak za prilagodbu zbog ispravaka koje je Komisija unijela u pobijanu odluku ispravkom od 5. travnja 2016.
Društva Brussels Airlines i Brussels Airport podnijela su 5. odnosno 6. srpnja 2016. svoje intervencijske podneske tajništvu Općeg suda.
Tužitelj je 15. rujna 2016. podnio tajništvu Općeg suda svoja očitovanja na intervencijski podnesak, s jedne strane, društva Brussels Airlines i, s druge strane, društva Brussels Airport kao i na priloge.
Dana 22. rujna 2016. Komisija je podnijela svoja očitovanja na tužiteljev podnesak za prilagodbu.
Odlukom od 6. listopada 2016. ovaj je predmet dodijeljen drugom sucu izvjestitelju u svrhu dobrog sudovanja.
Odlukom od 11. listopada 2016. predsjednik osmog vijeća odlučio je da neće spojiti ovaj predmet s predmetom T‑474/16, Société wallonne des aéroports/Komisija.
Društva Brussels Airport i Brussels Airlines podnijela su 24. studenoga 2016. zasebna očitovanja na tužiteljev podnesak za prilagodbu.
Sowaer je 12. siječnja 2017. zatražio intervenciju u prilog zahtjevu tužitelja u usmenom dijelu postupka.
Rješenjem od 9. ožujka 2017. Sowaeru je odobrena intervencija u prilog zahtjevu tužitelja u eventualnom usmenom dijelu postupka.
Opći sud odlučio je 5. travnja 2017. uputiti taj predmet proširenom osmom vijeću.
Tužitelj i, na raspravi, Sowaer od Općeg suda zahtijevaju da:
–
poništi članke 3. do 6. pobijane odluke;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija, Brussels Airport i Brussels Airlines od Općeg suda zahtijevaju da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
Dopuštenost tablica koje je podnio tužitelj
Tužitelj je na raspravi htio podnijeti Općem sudu dvije tablice u kojima su trebali biti preuzeti brojčani podaci sadržani u pobijanoj odluci.
Opći sud odlučio je na temelju članka 85. stavka 3. svojega Poslovnika smatrati navedene tablice nedopuštenima jer tužitelj nije opravdao njihovo nepravodobno podnošenje.
Meritum
Tužitelj ističe devet tužbenih razloga u prilog svojem zahtjevu. Prvi tužbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava i očitoj pogrešci u ocjeni koje je počinila Komisija prilikom utvrđivanja datuma odluke o dodjeli sredstava Valonske regije. Drugi tužbeni razlog temelji se na zastari Komisijina postupanja. Treći tužbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava, pogrešci koja se tiče činjenica i očitoj pogrešci u ocjeni koje je počinila Komisija kad je „Instrument Landing System” (sustav za instrumentalno slijetanje, u daljnjem tekstu: ILS) kvalificirala kao gospodarsko ulaganje kao i na nepostojanju obrazloženja u kvalifikaciji ILS‑a gospodarskim ulaganjem. Četvrti tužbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče činjenica i očitoj pogrešci u ocjeni koje je počinila Komisija kad je uzela u obzir da negospodarska upotreba troškova ulaganja u novi terminal iznosi 7 % kao i na nepostojanju obrazloženja u pogledu uzimanja u obzir tog postotka. Peti tužbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava, pogrešci koja se tiče činjenica, očitim pogreškama u ocjeni i nepostojanju obrazloženja koje je počinila Komisija u određivanju stvarne neto vrijednosti mjera iz 2002. i 2003. zbog čega je došlo do povrede članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Šesti tužbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava, pogrešci koja se tiče činjenica i očitim pogreškama u ocjeni koje je počinila Komisija u određivanju stvarne neto vrijednosti mjera iz 2002. i 2003. i stoga u izračunu dodatne naknade koju je plaćao tužitelj od 4. travnja 2014. Sedmi tužbeni razlog temelji se na nepostojanju obrazloženja i pogrešci koja se tiče prava koje je počinila Komisija u određivanju iznosa dodatne naknade koju treba plaćati od 1. siječnja 2016. Osmi tužbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava, pogrešci koja se tiče činjenica, očitoj pogrešci u ocjeni i nepostojanju obrazloženja koje je počinila Komisija istražujući predmetno tržište i navodno narušavanje tržišnog natjecanja između Zračne luke Charleroi i Zračne luke Bruxelles National, koje su uzrokovale potpore. Deveti tužbeni razlog odnosi se na povredu načela zaštite legitimnih očekivanja.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava i očitoj pogrešci u ocjeni koje je počinila Komisija prilikom utvrđivanja datuma odluke o dodjeli sredstava Valonske regije
Prema mišljenju tužitelja, mjere iz 2002. i 2003. u biti su obuhvaćale mjere donesene u odluci od 20. srpnja 2000., koje su potvrđene odlukom od 8. studenoga 2000., tako da su te mjere prethodile presudi od 12. prosinca 2000., Aéroports de Paris/Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
). U tom pogledu tužitelj napominje da je program ulaganja predviđen za Zračnu luku Charleroi, priložen ugovoru iz 2002., jednak programu ulaganja koji je Valonska regija donijela 20. srpnja 2000. te koji je potvrđen 8. studenoga 2000. Tužitelj osim toga naglašava da se u njegovoj poslovnoj strategiji koju je predvidio za srpanj 2000. već uzeo u obzir, među ostalim, novi terminal, automobilsko parkiralište i produljenje uzletno‑sletne staze.
Tužitelj tvrdi i da se Valonska regija 20. srpnja i 8. studenoga 2000. obvezala dodijeliti potpore. Odluke donesene na te datume bile su obvezujuće s obzirom na to da su bile dovoljno detaljne u pogledu predmetnog projekta. Tužitelj dodaje da su navedene odluke znatno nadilazile načelni sporazum, koji je po svojoj definiciji apstraktan, te se njima konkretno predviđalo pripisivanje ulaganja. Naime, navedene odluke ne mogu se smatrati običnim iskazima namjere jer se njima predviđala načelna obveza valonske vlade, utvrđivanje ukupnog iznosa financiranja na temelju tada dostupnih informacija i povezani financijski plan. Naime, tužitelj dodaje da su predmetni akti sadržavali sve informacije dovoljne kako bi se mogli smatrati neopozivim obvezama financiranja. Ugovorom iz 2002. te su se odluke samo potvrdile. U tom pogledu tužitelj napominje da se upućivanjem na odluke od 20. srpnja i 8. studenoga 2000. u okviru financijskog plana Sowaera naglašava njihova obvezujuća narav.
Konačno, tužitelj napominje da je o dodjeli mjera donesenih u odlukama od 20. srpnja i 8. studenoga 2000. obaviješten dosta prije 12. prosinca 2000.
Komisija zahtijeva da se taj tužbeni razlog odbije.
U tom pogledu najprije valja podsjetiti da je u presudi od 12. prosinca 2000., Aéroports de Paris/Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
), Opći sud zaključio da je upravljanje zračnom lukom, koje obuhvaća pružanje usluga zračne luke zračnim prijevoznicima, gospodarska djelatnost (vidjeti osobito točke 107. i 120. navedene presude).
Osim toga, u uvodnim izjavama 346. i 347. pobijane odluke Komisija je pružila sljedeća utvrđenja:
„(346)
Stoga se do donošenja presude [od 12. prosinca 2000., Aéroports de Paris/Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)] prema ustaljenoj praksi Komisije smatralo da djelatnost razvoja i upravljanja infrastrukturom zračne luke ne predstavlja gospodarsku djelatnost koja bi mogla biti obuhvaćena područjem primjene članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Nakon donošenja presude [od 12. prosinca 2000., Aéroports de Paris/Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)] Komisija je utvrdila da je ta djelatnost zbog postupne liberalizacije tržišta postala gospodarska djelatnost. Jednako tako, kao što je navedeno u točkama 28. i 29. Smjernica o državnim potporama zračnim lukama i zračnim prijevoznicima […] ‚od datuma presude [od 12. prosinca 2000., Aéroports de Paris/Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)] upravljanje i izgradnja infrastrukture zračne luke moraju se smatrati pripadajućima djelokrugu državnih potpora. Suprotno tomu, zbog nesigurnosti koja je postojala prije presude [od 12. prosinca 2000., Aéroports de Paris/Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)] javne vlasti mogle su zakonito smatrati da financiranje infrastrukture zračne luke ne predstavlja državne potpore te da se u skladu s tim te mjere nisu trebale prijavljivati Komisiji. Slijedi da Komisija ne može na osnovi pravila o državnim potporama dovesti u pitanje financijske mjere dodijeljene prije presude [od 12. prosinca 2000., Aéroports de Paris/Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)].’
(347)
Stoga je potrebno utvrditi jesu li mjere u korist BSCA‑a za upravljanje i izgradnju infrastrukture zračne luke dodijeljene prije ili nakon 12. prosinca 2000., kada je donesena presuda [Aéroports de Paris/Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)].”
U tom pogledu valja podsjetiti da je prema ustaljenoj sudskoj praksi kriterij za određivanje trenutka dodjele potpore kriterij zakonski obvezujućeg akta na temelju kojeg se nadležno nacionalno tijelo obvezuje dodijeliti potporu korisniku (presuda od 19. svibnja 2015., Diputación Foral de Bizkaia/Komisija,
T‑397/12
, neobjavljena,
EU:T:2015:291
, t.
33.
; vidjeti u tom smislu i presude od 14. siječnja 2004., Fleuren Compost/Komisija,
T‑109/01
,
EU:T:2004:4
, t.
73.
i
74.
i od 30. studenoga 2009., Francuska i France Télécom/Komisija,
T‑427/04 i T‑17/05
,
EU:T:2009:474
, t.
321.
) bezuvjetnim i zakonski obvezujućim obećanjem (vidjeti u tom smislu presudu od 15. veljače 2001., Austrija/Komisija,
C‑99/98
,
EU:C:2001:94
, t.
38.
i rješenje od 5. listopada 2016., Diputación Foral de Bizkaia/Komisija,
C‑426/15 P
, neobjavljeno,
EU:C:2016:757
, t.
30.
). Taj kriterij nužno podrazumijeva da se na datum dodjele potpore može utvrditi korisnik te potpore.
Točka B 12 IV. odluke od 20. srpnja 2000., naslovljena „Uvjeti razvoja regionalnih zračnih luka i povezanih ekoloških mjera. Okvirni sporazum”, glasi kako slijedi:
„Vlada odobrava smjernice programa ulaganja Zračne luke [Charleroi] i zadužuje ministra nadležnog za upravljanje zračnim lukama da joj predstavi s njim povezani fizički višegodišnji program.”
Stoga iz te odluke jasno proizlazi da valonska vlada nije preuzela obvezu da tužitelju dodijeli potporu, nego je, naprotiv, samo zadužila nadležnog ministra da predstavi navedenoj vladi provedbene mjere programa ulaganja. Osim toga, valja utvrditi da tužitelj nije bio utvrđen kao mogući korisnik potpore.
Točka B 15 stavak 2. odluke od 8. studenoga 2000., naslovljena „Izvršenje okvirnog ugovora od 20. srpnja 2000. o regionalnim zračnim lukama. Višegodišnji program ulaganja Zračne luke [Charleroi]”, pojašnjava da je valonska vlada odobrila „višegodišnji fizički program ulaganja 2000. – 2004.”. Tim se programom ulaganja osobito u njegovom devetom i desetom stavku određuje sljedeće:
„[… U]ređenja se trebaju obaviti u okviru prvotnog ugovora kojim se uređuju odnosi između Valonske regije i BSCA‑a, njezina koncesionara koji upravlja Zračnom lukom [Charleroi]; i to kako bi se povećala učinkovitost prisutnog subjekta.
Stoga će biti potrebno prilagoditi postojeću dokumentaciju (ugovor o koncesiji te priloženu specifikaciju i protokole) ovisno o novoj formuli koja će se primijeniti na financiranje ulaganja.”
Na temelju te odredbe nema mjesta dvojbama u pogledu činjenice da su konkretne obveze između Valonske regije i tužitelja ovisile o prilagodbi gore navedene dokumentacije.
Iz toga slijedi da, za razliku od onog što tvrdi tužitelj, odluke od 20. srpnja i 8. studenoga 2000. nisu sadržavale zakonski obvezujuće i precizne obveze koje valonska vlada ima prema tužitelju. Stoga, kao što uostalom priznaje sam tužitelj u replici, te su odluke obveza valonske vlade u pogledu njezinih političkih ciljeva te su bile rezultat dogovora ministara unutar te vlade. Suprotno tomu, samim tumačenjem ugovora iz 2002. ističe se činjenica da su samo u tom dokumentu detalji u pogledu infrastrukture i usluga utvrđeni u obliku zakonskih obveza. Naime, taj ugovor iz 2002. čine program ulaganja i troškovi koje su se obvezali podmiriti Valonska regija i Sowaer te naknada za koncesiju koju je tužitelj prihvatio platiti u zamjenu.
Iz toga slijedi i da, ako ne postoje obvezujuće i precizne obveze u odlukama od 20. srpnja i 8. studenoga 2000., argumenti tužitelja u pogledu navodne povezanosti između tablice priložene ugovoru iz 2002. koji su sklopili tužitelj i Sowaer i tablice iz odluka od 20. srpnja i 8. studenoga 2000., navodne obavijesti o odluci od 20. srpnja 2000. prije datuma na koji je donesena presuda od 12. prosinca 2000., Aéroports de Paris/Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
) i pregovora koji su se od rujna 2000. vodili između tužitelja i Ryanaira nisu relevantni i može ih se samo odbiti.
Konačno, nije sporno da je Sowaer infrastrukturu stavio na raspolaganje tužitelju. Međutim, Sowaer je osnovan tek 1. srpnja 2001.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da prvi tužbeni razlog treba odbiti.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na zastari Komisijina postupanja
U drugom tužbenom razlogu tužitelj tvrdi da se na potpore dodijeljene 2000. odnosi desetogodišnji rok zastare predviđen člankom 15. stavkom 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [108. UFEU‑a] (
SL 1999., L 83, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.) jer je prošlo više od deset godina između trenutka njihove dodjele i 20. travnja 2011., datuma prvog Komisijina zahtjeva za informacije Kraljevini Belgiji u pogledu potpora na koje se odnosi pobijana odluka.
Komisija zahtijeva da se taj tužbeni razlog odbije.
U tom pogledu valja istaknuti da se taj tužbeni razlog jedini temelji na pretpostavci prema kojoj su sporne potpore dodijeljene odlukama od 20. srpnja i 8. studenoga 2000.
Međutim, u okviru ispitivanja prvog tužbenog razloga utvrđeno je upravo da sporne potpore nisu bile dodijeljene odlukama od 20. srpnja i 8. studenoga 2000., nego ugovorom iz 2002., što znači da je prošlo manje od deset godina između dodjele potpora i slanja prvog Komisijina zahtjeva za informacije Kraljevini Belgiji, 20. travnja 2011., tako da je ta pretpostavka pogrešna.
Iz toga proizlazi da drugi tužbeni razlog također treba odbiti.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava, pogrešci koja se tiče činjenica i očitoj pogrešci u ocjeni koje je počinila Komisija kad je ILS kvalificirala kao gospodarsko ulaganje kao i na nepostojanju obrazloženja u kvalifikaciji ILS‑a gospodarskim ulaganjem
U trećem tužbenom razlogu tužitelj u biti prigovara Komisiji, u okviru prvog dijela, da je počinila pogrešku koja se tiče prava i očitu pogrešku u ocjeni kad je ILS kvalificirala kao gospodarsko ulaganje kao i da nije obrazložila kvalifikaciju ILS‑a gospodarskim ulaganjem.
Prema mišljenju tužitelja, ILS je sustav kojim se zrakoplovima omogućuje prilaženje uzletno‑sletnoj stazi pri smanjenoj vidljivosti. Cijeli taj sustav u biti se sastoji od tri dijela: prvi dio je „localizer” kojim se omogućuje bočno navođenje zrakoplova, drugi dio je „glide slope” kojim se omogućuje vertikalno navođenje zrakoplova i treći su dio „radio markeri” koji označavaju prilaz uzletno‑sletnoj stazi. Stoga ILS treba smatrati neophodnom opremom za zračnu plovidbu te zaštitu, sigurnost i usklađenost uzletno‑sletne staze i objekata. U tom pogledu, tužitelj se poziva na kvalifikaciju koju je tom sustavu dao Belgocontrol (belgijsko tijelo kontrole zračnog prometa) kao i Eurocontrol. Osim toga, tužitelj se poziva na upućivanja u pogledu ILS‑a u Uredbi Komisije (EZ) br. 2096/2005 od 20. prosinca 2005. o utvrđivanju zajedničkih zahtjeva za pružanje usluga u zračnoj plovidbi (
SL 2005., L 335, str. 13
.), Uredbi Komisije (EZ) br. 859/2008 od 20. kolovoza 2008. o izmjeni Uredbe Vijeća (EEZ) br. 3922/91 u odnosu na usklađivanje tehničkih zahtjeva i upravnih postupaka koji se primjenjuju na komercijalni zračni prijevoz (
SL 2008., L 254, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 22., str. 72.), Uredbi Komisije (EU) br. 965/2012 od 5. listopada 2012. o utvrđivanju tehničkih zahtjeva i upravnih postupaka u vezi s letačkim operacijama u skladu s Uredbom (EZ) br. 216/2008 Europskog parlamenta i Vijeća (
SL 2012., L 296, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 24., str. 132.) i Uredbi Komisije (EU) br. 139/2014 od 12. veljače 2014. o utvrđivanju zahtjeva i upravnih postupaka u vezi s aerodromima u skladu s Uredbom (EZ) br. 216/2008 Europskog parlamenta i Vijeća (
SL 2014., L 44, str. 1
.). Tužitelj pojašnjava da, s obzirom na to da se pružanje usluga u zračnoj plovidbi kvalificira kao negospodarska usluga u Uredbi (EZ) br. 550/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2004. o pružanju usluga u zračnoj plovidbi u jedinstvenom europskom nebu (
SL 2004., L 96, str. 10
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 6., str. 75.) kao i u Smjernicama, ILS kao nužan instrument u zračnoj plovidbi nema gospodarsku narav. Činjenica da se postavljanje ILS‑a zakonski ne zahtijeva ništa ne mijenja.
Usto, tužitelj prigovara Komisiji da nije obrazložila razloge zbog kojih ILS kategorije III. nije dio nužne opreme za zračnu plovidbu koja nije gospodarske naravi.
U okviru drugog dijela tog tužbenog razloga tužitelj tvrdi da osvjetljenje uzletno‑sletne staze također nije bilo gospodarske naravi.
Komisija zahtijeva da se taj tužbeni razlog odbije.
Valja napomenuti da je Komisija u uvodnoj izjavi 367. pobijane odluke smatrala sljedeće:
„Suprotno tomu, Komisija smatra da su ulaganja i veliki popravci povezani sa sustavom ILS kategorije III. […] i s rasvjetom uzletno‑sletne staze gospodarske naravi. Naime, ti se troškovi ne pripisuju ovlastima javne vlasti, nego su svojstveni poslovnom upravljanju infrastrukturom, koje se sastoji od stavljanja infrastrukture na raspolaganje zračnim prijevoznicima u zadovoljavajućim sigurnosnim uvjetima. Konkretno, pružanje sigurnosti kopnenog prometa (uključujući tijekom polijetanja i slijetanja) sastavni je dio poslovnog upravljanja zračnom lukom te je stoga gospodarske naravi. Uostalom, u nedavnoj odluci Komisije o Zračnoj luci Marseille […] operativna sigurnost isključena je iz opsega ‚negospodarskih’ djelatnosti.”
Najprije valja istaknuti da tužitelj nije osporavao utvrđenje Komisije prema kojem su ILS i osvjetljenje uzletno‑sletne staze različita oprema.
Međutim, što se tiče osvjetljenja uzletno‑sletne staze, tužitelj nije, kao što pravilno napominje Komisija koja ističe nedopuštenost tog dijela, podnio nikakav argument prema kojem bi se radilo o negospodarskoj djelatnosti.
U tom pogledu valja podsjetiti da na temelju članka 21. prvog podstavka Statuta Suda Europske unije, koji je primjenjiv na postupak pred Općim sudom na temelju članka 53. prvog podstavka tog statuta i članka 76. točke (d) Poslovnika, svaka tužba treba sadržavati predmet spora, tužbene razloge i argumente kao i sažeti prikaz tih razloga.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, ta naznaka mora biti dovoljno jasna i precizna kako bi se tuženiku omogućilo da pripremi obranu, a Općem sudu da odluči o tužbi, prema potrebi, bez dodatnih informacija. Kako bi se zajamčila pravna sigurnost i dobro sudovanje nužno je, kako bi tužba bila dopuštena, da bitni činjenični i pravni elementi na kojima se tužba temelji proizlaze, makar i sažeto, ali na smislen i razumljiv način, iz samog njezinog teksta (rješenje od 7. studenoga 2013., Arbos/Komisija,
C‑615/12 P
, neobjavljeno,
EU:C:2013:742
, t.
33.
; vidjeti i presudu od 25. listopada 2012., Arbos/Komisija,
T‑161/06
, neobjavljenu,
EU:T:2012:573
, t.
23.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, valja utvrditi da što se toga tiče tužba nije usklađena s člankom 76. točkom (d) Poslovnika jer je tužitelj samo naveo negospodarsku narav radnji povezanih s rasvjetom uzletno‑sletnih staza, ali u tom smislu nije naveo nijedan argument. Iz toga slijedi da drugi dio trećeg tužbenog razloga treba proglasiti nedopuštenim.
Što se tiče ispitivanja argumenata tužitelja u potporu negospodarskoj naravi ILS‑a kategorije III., valja podsjetiti da je gospodarska djelatnost svaka djelatnost koja se sastoji od ponude robe ili usluga na danom tržištu (presuda od 24. listopada 2002., Aéroports de Paris/Komisija,
C‑82/01 P
,
EU:C:2002:617
, t.
79.
), uzimajući u obzir da se ta djelatnost protivi onima koje su obuhvaćene izvršavanjem ovlasti javne vlasti.
Stoga u ovom slučaju valja utvrditi je li predmetna djelatnost svojom naravi, ciljem ili pravilima kojima podliježe povezana s izvršavanjem ovlasti koje su uobičajene za ovlasti javne vlasti (vidjeti u tom smislu presudu od 19. siječnja 1994., SAT Fluggesellschaft,
C‑364/92
,
EU:C:1994:7
, t.
30.
).
U tom pogledu, djelatnosti koje su obuhvaćene javnom vlasti obično su djelatnosti kontrole i nadzora zračnog prostora (vidjeti u tom smislu presude od 19. siječnja 1994., SAT Fluggesellschaft,
C‑364/92
,
EU:C:1994:7
, t.
30.
i od 26. ožujka 2009., SELEX Sistemi Integrati/Komisija,
C‑113/07 P
,
EU:C:2009:191
, t.
71.
).
Valja podsjetiti da je ILS kategorije III., kako ga definira Komisija a što tužitelj ne osporava, instrument za prilaženje tlu koji upotrebljava radio signal kako bi se povećala preciznost pri slijetanju zrakoplova koji prilazi uzletno‑slijetnoj stazi, kojim se tako omogućuje sigurno slijetanje u nepovoljnim vremenskim uvjetima.
Kao što proizlazi iz odgovora tužitelja i Sowaera u potporu tužitelju na raspravi i u odgovoru na pitanje Općeg suda kao i iz sadržaja spisa, radi se o korisnom instrumentu za zračnu plovidbu u fazi slijetanja, pa čak i nužnom ili neophodnom za određene zračne luke uzimajući u obzir narav njihova prometa, iako nije obvezan na temelju belgijskih ili međunarodnih sigurnosnih propisa primjenjivih u sektoru zračne plovidbe. Zračne luke koje nisu opremljene takvom opremom mogu se nalaziti u situaciji da se zračni prijevoznici njima nerado redovito služe zbog poteškoća pri slijetanju koje mogu nastati u slučaju nepovoljnih vremenskih uvjeta.
Međutim, čak i da je taj instrument obvezan te čak i ako nije sporno da pridonosi sigurnosti pri slijetanju, kao i drugi sustavi, on ne pridonosi kontroli ni nadzoru zračnog prostora, kao što su na raspravi priznali tužitelj i intervenijent u njegovu potporu, niti ijednoj drugoj ovlasti javnih vlasti koje se mogu izvršavati u zračnoj luci. Taj instrument pridonosi pružanju usluga koje u konkurentskom kontekstu komercijalna zračna luka nudi zračnim prijevoznicima u okviru svoje opće djelatnosti koja je gospodarska djelatnost (vidjeti u tom smislu presudu od 24. listopada 2002., Aéroports de Paris/Komisija,
C‑82/01 P
,
EU:C:2002:617
, t.
78.
).
Nadalje valja napomenuti da tužitelj nije osporavao Komisijin argument prema kojem je jedini učinak nepostojanja takve opreme da u određenim vremenskim uvjetima zračni prijevoznici koji se redovito služe zračnom lukom otkažu svoje letove ili ih preusmjere u druge zračne luke koje posjeduju takvu opremu. Slijedom toga, zračna luka koja nije opremljena ILS‑om kategorije III. nalazi se u manje povoljnoj konkurentskoj situaciji u odnosu na zračne luke u kojima je postavljena takva oprema a da se na temelju tog utvrđenja ta oprema ne može kvalificirati kao gospodarska djelatnost.
Tužiteljev argument prema kojem je Kraljevina Belgija, u okviru upravnog postupka koji je prethodio pobijanoj odluci, odlučila sustav ILS kategorije III. smatrati „neophodnim za prihvat zračnih prijevoznika sa zrakoplovima koji imaju bazu u toj zračnoj luci i zračnih prijevoznika s redovnim linijama” ne može izmijeniti tu ocjenu.
Naime, djelatnost koja se odnosi na prihvat zračnih prijevoznika „koji imaju bazu u toj zračnoj luci i zračnih prijevoznika s redovnim linijama” ne može značiti da je takva djelatnost obuhvaćena izvršenjem ovlasti javne vlasti.
Iz toga slijedi da se tužitelj nema pravo pozvati na navodni zahtjev koji se odnosi na to da je za zračnu plovidbu nužan ILS kategorije III. kako bi ta oprema bila obuhvaćena izvršavanjem ovlasti javnih vlasti i kako se stoga ne bi kvalificirala kao sustav gospodarske naravi.
Taj zaključak tužitelj svojim drugim argumentima uopće nije dovodio u pitanje.
Prema mišljenju tužitelja, činjenica da Belgocontrol smatra da je ILS kategorije III. oprema za pomoć u plovidbi i da ga Eurocontrol definira kao jedan od tri sustava za slijetanje kojim se omogućuje precizno prilaženje u smislu plovidbe ne znači da je ta oprema obuhvaćena ovlastima javne vlasti s obzirom na utvrđenja u točki 102. ove presude.
Upućivanje na točku 14. Priloga I. Uredbi br. 965/2012, prema kojoj se „operacija prilaženja kategorije III. izvršava s pomoću ILS‑a”, odnosi se samo na definiciju u svrhu tehničkih zahtjeva propisanih u navedenoj uredbi. Isto vrijedi za upućivanje sadržano u pododjeljku E Priloga Uredbi br. 859/2008, kojim se zamjenjuje Prilog III. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 3922/91 od 16. prosinca 1991. o usklađivanju tehničkih zahtjeva i upravnih postupaka u području civilnog zrakoplovstva (
SL 1991., L 373, str. 4
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 25., str. 3.).
Konačno, iako je točno da upravitelj zračne luke treba osigurati da se utvrde i provode načini i postupci u svrhu jamčenja sigurnosnih uvjeta za „upravljanje zračnom lukom pri smanjenoj vidljivosti” (Prilog IV. Uredbi br. 139/2014, dio ADR.OPS. B.045 „Operacije pri smanjenoj vidljivosti”, točka (a)), iz toga pak ne slijedi da postavljanje ILS‑a kategorije III. pridonosi izvršavanju ovlasti javnih vlasti, s obzirom na utvrđenja u točki 102. ove presude.
Tužitelj još tvrdi da ILS kategorije III. kao oprema za zračnu plovidbu nema gospodarsku narav, uzimajući u obzir da je, u skladu s uvodnom izjavom 5. Uredbe br. 550/2004, „[p]ružanje usluga u zračnom prometu, kako je to predviđeno […] Uredbom, povezano […] s izvršavanjem javnih ovlasti koje nisu gospodarske naravi pa stoga ne opravdavaju primjenu pravila o tržišnom natjecanju iz Ugovora”.
U tom pogledu, valja istaknuti da se Uredba br. 550/2004 odnosi na kontekst odredbi Uredbe (EZ) br. 549/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 10. ožujka 2004. o utvrđivanju okvira za stvaranje jedinstvenog europskog neba (
SL 2004., L 96, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 4., str. 75.), u čijem se članku 2. definiraju različiti pojmovi. Iz članka 2. stavka 4. Uredbe br. 549/2004 proizlazi da „usluge u zračnoj plovidbi” znači „usluge zračnog prometa; komunikacijske usluge, usluge plovidbe i nadzora, meteorološke usluge za zračnu plovidbu i usluge zrakoplovnog informiranja”. U članku 2. stavku 30. Uredbe br. 549/2004 „usluge zračne plovidbe” definiraju se kao „uređaji i usluge koji zrakoplovima daju informacije o položaju i vremenu”. Te se usluge plovidbe stoga razlikuju od „uslug[a] zračnog prometa” definiranih u članku 2. stavku 11. Uredbe br. 549/2004 koje sadržavaju, među ostalim, „usluge kontrole zračnog prometa”, koje su pak definirane u članku 2. stavku 1. te uredbe kao usluga kojom se sprječavaju sudari između zrakoplova, kao i ubrzavanja i održavanja urednog protoka zračnog prometa. „Usluge plovidbe” i „usluge protoka zračnog prometa” uključene su, kao što je prethodno navedeno, u „usluge zračne plovidbe”. Oprema kao što je ILS kategorije III. koja zrakoplovima daje informacije o položaju u odnosu na stazu za slijetanje jasno je obuhvaćena uslugama plovidbe u gore navedenom smislu.
Međutim, iako se čini da se u uvodnoj izjavi 5. Uredbe br. 550/2004 na koju se tužitelj poziva navodi da su „usluge u zračnom prometu” obuhvaćene izvršavanjem javnih ovlasti, u uvodnoj izjavi 13. te uredbe, konkretnije, izričito se navodi da „usluge plovidbe”, kao i određene druge usluge zračne plovidbe, treba organizirati u skladu s tržišnim uvjetima, uvažavajući pritom posebne značajke takvih usluga i održavajući visoku razinu sigurnosti. Naime, iz različitih odredbi navedene uredbe proizlazi da se određivanje pružatelja usluga u zračnom prometu ili pružatelja meteoroloških usluga može napraviti mimo načela tržišta, ali nijedna odredba iste naravi ne primjenjuje se na usluge plovidbe. Slijedom toga, unatoč tomu što je općenita, uvodna izjava na koju se tužitelj poziva ne temelji se ni na jednoj konkretnoj odredbi zbog čega bi se moglo smatrati da je ILS kategorije III., odnosno oprema usluga plovidbe, obuhvaćen izvršavanjem javnih ovlasti, a ne gospodarskom djelatnosti koja se obavlja u skladu s tržišnim uvjetima.
Nadalje, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da uvodne izjave akta Unije nemaju pravno obvezujuću snagu te se na njih ne može ni u jednom slučaju pozvati kako bi se odstupilo od samih odredbi predmetnog akta (vidjeti presudu od 2. travnja 2009., Tyson Parketthandel,
C‑134/08
,
EU:C:2009:229
, t.
16.
i navedenu sudsku praksu) ili,
a fortiori
, od pravila utvrđenih UFEU‑om, kao što su članci 107. i 108. UFEU‑a o potporama koje dodjeljuju države, osobito ograničavanjem njihova područja primjene u odnosu na tumačenje njihova teksta i svrhe koje pruža sud Unije.
Konačno, tužitelj upućuje na točku 35. Smjernica, iz koje proizlazi da „[d]jelatnosti u zračnoj luci poput kontrole zračnog prometa, djelatnosti policije, carine, vatrogasaca i djelatnosti potrebne za zaštitu civilnog zrakoplovstva od nezakonitih radnji te ulaganja povezana s infrastrukturom i opremom potrebnom za provođenje tih djelatnosti općenito se smatraju negospodarskima”.
Međutim, osim toga što se u točki 35. Smjernica ne navodi oprema ili instalacije za prilaženje tlu, tužitelj nije proturječio Komisiji koja je napomenula da opremu ne treba nužno kvalificirati negospodarskom zato što se njome pojačava sigurnost.
Iz toga slijedi da Komisija, time što je ILS kategorije III. kvalificirala kao sustav gospodarske naravi, nije počinila pogrešku u ocjeni koju navodi tužitelj.
Konačno, tužiteljev argument prema kojem Komisija nije dovoljno obrazložila svoje razloge zbog kojih je sustav ILS kategorije III. gospodarske naravi također treba odbiti.
Naime, valja utvrditi da, osim što iz uvodne izjave 367. pobijane odluke jasno proizlazi da, prema mišljenju Komisije, „pružanje sigurnosti kopnenog prometa (uključujući tijekom polijetanja i slijetanja) sastavni je dio poslovnog upravljanja zračnom lukom te je stoga gospodarske naravi”, samim trećim tužbenim razlogom koji ističe tužitelj dovoljno se potvrđuje da je on u potpunosti shvatio razloge zbog kojih je Komisija smatrala da se za ILS kategorije III. trebalo smatrati da ima gospodarsku narav. Stoga je uvodnom izjavom 367. pobijane odluke tužitelju omogućeno da sazna razloge za pobijanu odluku i Općem sudu da izvrši nadzor nad tim razlozima (vidjeti u tom smislu presudu od 13. siječnja 2004., Thermenhotel Stoiser Franz i dr./Komisija,
T‑158/99
,
EU:T:2004:2
, t.
94.
).
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da treći tužbeni razlog treba odbiti.
Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče činjenica i očitoj pogrešci u ocjeni koje je počinila Komisija kad je uzela u obzir da negospodarska upotreba troškova ulaganja u novi terminal iznosi 7 % kao i na nepostojanju obrazloženja u pogledu uzimanja u obzir tog postotka
U četvrtom tužbenom razlogu tužitelj prigovara Komisiji, s jedne strane, da je počinila pogrešku koja se tiče činjenica i očitu pogrešku u ocjeni kad je uzela u obzir postotak negospodarske upotrebe troškova ulaganja u novi terminal i, s druge strane, da nije pružila obrazloženje u pogledu uzimanja u obzir tog postotka.
Tužitelj u biti, u pogledu novog terminala zračne luke, prigovara Komisiji da je primijenila pogrešnu metodu raspodjele kako bi razlikovala negospodarske od gospodarskih djelatnosti. Stoga tvrdi da iz njegove obavijesti Komisiji od 8. travnja 2014. proizlazi da se prema raspodjeli 14,9 % prostora upotrebljava u negospodarske svrhe i 85,1 % prostora u gospodarske svrhe.
Komisija zahtijeva da se taj tužbeni razlog odbije.
Valja podsjetiti da je Komisija u uvodnoj izjavi 366. pobijane odluke smatrala sljedeće:
„Komisija negospodarskima smatra i troškove povezane s ulaganjem i održavanjem zgrada i opreme koje se istodobno upotrebljavaju za gospodarske i negospodarske djelatnosti u omjeru koji odgovara njihovoj upotrebi za negospodarske djelatnosti. Konkretno, 7 % troškova ulaganja u novi terminal može se smatrati negospodarskim jer 7 % površine terminala zauzimaju policijske i carinske službe, osoblje zaduženo za pregled putnika i prtljage te osoblje valonske uprave zaduženo za sigurnost područja.”
Najprije, u pogledu područja državnih potpora, valja podsjetiti da, iako Komisija ima široku diskrecijsku ovlast čije izvršavanje podrazumijeva gospodarske procjene koje treba provesti u kontekstu Europske unije, to ne znači da sud Unije ne smije izvršavati nadzor nad Komisijinim tumačenjem gospodarskih podataka (presuda od 2. rujna 2010., Komisija/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, t.
64.
).
Naime, prema sudskoj praksi Suda, sud Unije ne treba provjeriti samo činjeničnu točnost navedenih dokaza, njihovu pouzdanost i dosljednost, već također ispitati sadržavaju li ti elementi sve relevantne podatke koje treba uzeti u obzir za ocjenu složene situacije i jesu li takve naravi da obrazlažu zaključke koji iz njih proizlaze (presuda od 2. rujna 2010., Komisija/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, t.
65.
; vidjeti po analogiji i presudu od 15. veljače 2005., Komisija/Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
, t.
39.
).
Ipak, u okviru tog nadzora nije na sudu Unije da gospodarsku ocjenu Komisije zamijeni vlastitom ocjenom. Naime, nadzor koji sudovi Unije provode nad složenim gospodarskim ocjenama Komisije sužen je nadzor koji se nužno ograničava na provjeru poštovanja postupovnih pravila i pravila o obrazloženju, točnosti činjeničnog stanja kao i postojanja eventualne očite pogreške u ocjeni i zlouporabe ovlasti (vidjeti presudu od 2. rujna 2010., Komisija/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, t.
66.
i navedenu sudsku praksu). U tom pogledu, kada Komisija treba primijeniti kriterij privatnog ulagača kako bi provjerila je li mjera obuhvaćena područjem primjene članka 107. stavka 1. UFEU‑a, primjena tog kriterija u pravilu podrazumijeva da Komisija provodi složenu gospodarsku ocjenu (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2010., Komisija/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, t.
68.
).
Četvrti, peti, šesti i sedmi tužbeni razlog valja ispitati s obzirom na te kriterije koji se odnose na doseg razine nadzora koji se sudskom praksom priznaje sudu Unije.
Sada valja utvrditi da tužitelj nije opovrgavao izjavu Komisije u odgovoru na tužbu prema kojoj ju je Kraljevina Belgija u tri navrata (dopisima od 24. veljače, 21. ožujka i 4. travnja 2014.) obavijestila da je trošak negospodarskog ulaganja u novi terminal iznosio 7 % ukupnog troška ostvarenog ulaganja.
U obavijesti od 8. travnja 2014. dostavljenoj Komisiji, u kojoj se objašnjava da je 14,9 % površina novog terminala imalo negospodarsku svrhu, tužitelj je prostorima koje isključivo zauzima savezna policija i ostale službe koje obavljaju zadaće javne vlasti ili sigurnosti, koje je kvalificirao kao prostore u kojima se provode „zadaci javne usluge” te čine 7 % površina terminala, dodao 7 % površina koje zauzimaju tehničke instalacije, kao što su instalacije za grijanje, 7 % površina za kretanje, kao što su stepenice i hodnici, koje je kvalificirao kao „zajedničke prostore zračne luke”, te 100 % površina na kojima se u pogledu javnosti ili robe izvršavaju prethodno navedene zadaće javne vlasti ili sigurnosti, kao što su površine na kojima se obavlja provjera putovnica, koje je kvalificirao kao „zajedničke javne prostore”.
U tom pogledu valja utvrditi da, kao što je na raspravi naveo tužitelj u odgovoru na pitanje Općeg suda, iako putnici prolaze hodnicima kako bi među ostalim obavili carinsku kontrolu, suprotno tomu, izvršavanje javne ovlasti ne obavlja se u tim hodnicima, nego samo u prostorima koji su posebno namijenjeni tim kontrolama. K tomu, mjesta kojima se prolazi te ugostiteljski objekti, kao što je na raspravi pravilno navela Komisija, ne mogu se smatrati prostorima u kojima se izvršavaju ovlasti javne vlasti.
Stoga, razlog zbog kojeg je metodologija koju je tužitelj upotrijebio u određivanju metode raspodjele bila prikladnija od one koju je u tri navrata (u dopisima od 24. veljače, 21. ožujka i 4. travnja 2014.) ponudila Kraljevina Belgija i koju je Komisija prihvatila, ne proizlazi iz ispitivanja predmetnih okolnosti.
U pogledu tog pitanja, valja istaknuti da, za razliku od onog što je tužitelj tvrdio na raspravi, raspodjela od 7 % za prostore koji se upotrebljavaju u negospodarske svrhe nije nejasna i izmišljena procjena belgijske vlade s obzirom na to da su, kao što proizlazi iz odgovora belgijske vlade na pitanja Komisije od 11. ožujka 2014., „planovi […] služili kao temelj tog izračuna”.
Tužitelj je na raspravi još tvrdio da se Zračna luka Charleroi neprestano mijenjala, za razliku od velikih zračnih luka poput Paris‑Charles‑de‑Gaulle (Francuska) ili London‑Heathrow (Ujedinjena Kraljevina), koje su 20 godina imale nepromjenjiv broj putnika, tako da se u Zračnoj luci Charleroi mijenjao udio prostora za negospodarsku upotrebu.
Međutim, čak i da se pretpostavi da je ta tvrdnja točna, valja utvrditi da tužitelj ne može dokazati da se Zračna luka Charleroi promijenila između tri dopisa belgijske vlade od 24. veljače, 21. ožujka i 4. travnja 2014. i njegove obavijesti od 8. travnja 2014., odnosno četiri dana nakon posljednjeg dopisa navedene vlade.
U tim okolnostima, valja utvrditi da se ne može smatrati da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče činjenica ili očitu pogrešku u ocjeni time što je, na temelju podataka koje joj je dostavila Kraljevina Belgija, procijenila da se 7 % ukupne površine zračne luke upotrebljavalo za negospodarske djelatnosti i time što u pobijanoj odluci nije uputila na obavijest od 8. travnja 2014.
Konačno, što se tiče navodnog nepostojanja obrazloženja tog pitanja u pobijanoj odluci, valja istaknuti da se u uvodnoj izjavi 366. pobijane odluke jasno navodi metoda raspodjele koju je upotrijebila Komisija, koju je, kao što je prethodno utvrđeno, u tri navrata dostavila belgijska vlada. Osim toga, iako u uvodnoj izjavi 366. pobijane odluke Komisija nije navela obavijest tužitelja od 8. travnja 2014., valja utvrditi, s jedne strane, da iz uvodne izjave 22. pobijane odluke proizlazi da se ta uvodna izjava izričito odnosi na obavijest belgijskih tijela od 5. svibnja 2014. u kojoj se pojašnjava da „površine namijenjene negospodarskim javnim uslugama u odnosu na prostore namijenjene gospodarskim djelatnostima iznose 14,9 %” i, s druge strane, da je Komisija jasno obrazložila razloge zbog kojih su se trebali upotrijebiti podaci koje je u tri navrata dostavila Kraljevina Belgija (dopisima od 24. veljače, 21. ožujka i 4. travnja 2014.), što je nužno omogućilo tužitelju da razumije razloge zbog kojih se nisu mogli upotrijebiti njegovi podaci i Općem sudu da izvrši svoj nadzor. Naime, time što je navela da se „7 % troškova ulaganja u novi terminal mogu […] smatrati negospodarskima jer 7 % površine terminala zauzimaju policijske i carinske službe, osoblje zaduženo za pregled putnika i prtljage te osoblje valonske uprave zaduženo za sigurnost područja”, Komisija je u biti pojasnila da su samo oni troškovi koji su neodvojivo i nužno povezani s takvim uslugama bili negospodarski, što je k tomu tužitelj jasno shvatio, kao što proizlazi iz argumenata koje je istaknuo u potporu tom tužbenom razlogu.
Stoga četvrti tužbeni razlog valja odbiti.
Peti tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava, pogrešci koja se tiče činjenica, očitim pogreškama u ocjeni i nepostojanju obrazloženja koje je počinila Komisija u određivanju stvarne neto vrijednosti mjera iz 2002. i 2003. zbog čega je došlo do povrede članka 107. stavka 1. UFEU‑a
U petom tužbenom razlogu tužitelj u biti osporava ocjenu kriterija privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu koju je provela Komisija. Prema njegovom mišljenju, pogrešni su način i određeni čimbenici izračuna koje je upotrijebila Komisija. Taj se tužbeni razlog dijeli na sedam dijelova.
Prije ispitivanja različitih dijelova petog tužbenog razloga, valja uvodno odgovoriti na prigovor tužitelja prema kojem istraživanje iz 2001. naslovljeno „Risk Premiums for Other Markets” (Premije na rizik za druga tržišta) nije bilo dostupno na internetskoj adresi koju je navela Komisija.
U tom je pogledu dovoljno utvrditi da, osim toga što je to istraživanje navedeno u bilješci unesenoj u uvodnu izjavu 437. pobijane odluke, u svakom se slučaju ne može na temelju okolnosti prema kojoj pripadajuća internetska adresa koju navodi Komisija nije bila dostupna smatrati da u ovom slučaju pobijana odluka u tom smislu nije bila dovoljno obrazložena.
–
Prvi dio, koji se odnosi na izračun troškova ulaganja koje je još trebalo provesti 15. travnja 2002.
U uvodnoj izjavi 431. pobijane odluke nalazi se tablica 13., naslovljena „Trošak ulaganja koja je još trebalo provesti 15. travnja 2002. (u milijunima eura)”. Ta tablica sadržava sljedeće retke:
Tužitelj tvrdi da posljednji stupac tablice navedene u točki 142. ove presude sadržava pogreške.
Komisija je u odgovoru na tužbu priznala da su određeni brojčani podaci sadržani u toj tablici bili pogrešni. Ipak tvrdi da su, izuzevši pogreške koje navodi tužitelj, iznosi prijavljeni po godinama kao i ukupni iznosi u tablici 13. točni. Neto diskontirana vrijednost mjere iz 2002. izračunana je na temelju tablice 14., naslovljene „Trošak ulaganja u gospodarske djelatnosti koji je Komisija uzela u obzir pri izračunu neto diskontirane vrijednosti mjere iz 2002.”, u kojoj se nalaze točni brojčani podaci. Stoga, prema mišljenju Komisije, netočnosti istaknute u tablici 13. nisu imale nikakav učinak na ukupna ulaganja preuzeta u tablici 13. te, stoga, na izračun diskontirane vrijednosti.
Komisija je u ispravku izmijenila predmetne brojčane podatke (1,78 > 1,55, 0,62 > 0,27 i 0,05 > 0,03).
Iako su takve pogreške nezgodne, valja utvrditi da tužitelj ne osporava da predmetne pogreške nisu imale nikakav učinak na izračun neto diskontirane vrijednosti mjere iz 2002., prema načinu i vrijednostima koje je upotrijebila Komisija. Kad ga se o tome pitalo na raspravi pred Općim sudom, tužitelj nije mogao navesti utjecaj koje bi te pogreške imale na izračun neto diskontirane vrijednosti mjere iz 2002.
Iz toga slijedi da je prvi dio petog tužbenog razloga bespredmetan i da ga stoga treba odbiti.
–
Drugi dio, koji se odnosi na način izračuna neto diskontiranih vrijednosti
Prema mišljenju tužitelja, Komisija je počinila pogreške u izračunu neto diskontiranih vrijednosti novčanih tokova po diskontnoj stopi od 9 % i neto diskontirane vrijednosti mjere iz 2002.
Iako je Komisija za mjeru iz 2002. u uvodnoj izjavi 438. pobijane odluke utvrdila neto diskontiranu vrijednost novčanih tokova po diskontnoj stopi 9 % na – 76,48 milijuna eura i neto diskontiranu vrijednost mjere iz 2002. na – 75 milijuna eura, ovlašteni stručnjaci tužitelja utvrdili su neto diskontiranu vrijednost novčanih tokova po istoj diskontnoj stopi na [
povjerljivo
] (
) milijuna eura i neto diskontiranu vrijednost mjere na [
povjerljivo
] milijuna eura.
U odgovoru na tužbu, Komisija je priznala da je iznos od – 83,70 milijuna eura bio točan i da je neto diskontirana vrijednost iznosila [
povjerljivo
] milijuna eura. Razlika između iznosa od [
povjerljivo
] milijuna eura i od [
povjerljivo
] milijuna eura proizlazila je iz dviju činjeničnih pogrešaka koje tužitelj nije osporavao.
Valja podsjetiti da je u uvodnim izjavama 437. do 439. pobijane odluke Komisija pružila sljedeća utvrđenja:
„(437)
Kao što je objašnjeno u uvodnoj izjavi 424., kako bi utvrdila diskontnu stopu Komisija je procijenila ponderirani prosječni kapital Sowaera u trenutku dodjele mjere. Ta se procjena temeljila na sljedećim podatcima i pretpostavkama:
–
omjer duga i vlasničkog kapitala Sowaera […] od 30 % i stoga udio duga u financiranju (r
D
) od 23 %,
–
trošak duga prije oporezivanja (k
D
) istovrijedan ponderiranom prosječnom trošku duga prije oporezivanja Sowaera u 2002., odnosno od 4,9 % do 5,5 %,
–
premija na rizik (Δk) od 5,51 % […],
–
beta […] od 0,91 do 1,23 […],
–
u pogledu troška vlasničkog kapitala, trošak nerizičnog plasiranog kapitala prije oporezivanja (r
f
) od 5,16 % do 5,37 % […],
–
porezna stopa (t) od 40,2 %.
Na temelju tih podataka i pretpostavki Komisija je mogla izračunati ponderirani prosječni trošak (C) na temelju sljedeće klasične formule:
C = (1 – r
D
) × k
E
+ r
D
× k
D
Trošak kapitala (k
E
) dobiven je modelom procjenjivanja kapitalne imovine (CAMP) prema sljedećoj formuli:
k
E
= r
f
+ β × Δk
Na temelju te formule i prethodnih pretpostavki, Komisija smatra da je diskontna stopa od 9 % razumna.
[…]
(438)
Neto novčani tokovi navedeni u tablici 19. diskontirani po stopi od 9 % predstavljaju neto diskontiranu vrijednost od – 83,7 milijuna eura.
(439)
Za izračun neto diskontirane vrijednosti tijekom ukupnog trajanja koncesije potrebno je projektu u 2015. dodijeliti konačnu vrijednost. To je učinjeno pod pretpostavkom da je novčani tok od 2015. bio jednak prosjeku novčanog toka u razdoblju od 2013. do 2015. uvećanom za 2 % godišnje. Pod pretpostavkom da se gornja granica varijabilnog dijela naknade za koncesiju ukida od 2016., potrebno je uzeti u obzir vrijednosti novčanih tokova bez gornje granice za razdoblje do 2013. do 2015. Na temelju tih pretpostavki Komisija je izračunala da je konačna vrijednost projekta u 2015. mogla biti procijenjena na 8,07 milijuna eura.”
Nije sporno da je Komisija ispravkom zamijenila u uvodnoj izjavi 438. pobijane odluke „– 76,48” sa „– 83,7”, u uvodnoj izjavi 439. navedene odluke „1,48” sa „8,07” i u uvodnoj izjavi 440. te odluke „75” sa „75,63”.
Bez obzira na počinjene pogreške, valja utvrditi da tužitelj nije osporavao tvrdnju Komisije prema kojoj su ispravljeni brojčani podaci bili manje povoljni za tužitelja od onih podataka koji su se nalazili u pobijanoj odluci i da tužitelj nije osporavao ni napomenu Komisije prema kojoj su pozitivni neto novčani tokovi predviđeni za razdoblje od 2007. do 2009. bili jasno nedovoljni kako bi se neutralizirali negativni tokovi iz drugih godina i, konkretno ulaganja iz 2002. i 2003., na temelju čega je Komisija zaključila da nijedan privatni ulagač nije proveo predmetna ulaganja.
Nadalje, tužitelj tvrdi da su njegovi savjetnici u pokušaju da reproduciraju istu formulu dobili znatno drukčije vrijednosti nego Komisija te su predložili zamjenske formule koje se inače upotrebljavaju u financijskom sektoru, što dokazuje da se Komisijina analiza mogla kritizirati.
U tom pogledu, sama činjenica da je tužiteljev savjetnik, koristeći se istom ili drukčijom formulom, došao do različitih rezultata nije dovoljna da bi se moglo smatrati da je formula upotrijebljena za izračun ponderiranog prosječnog troška kapitala za Sowaer u trenutku dodjele mjere koju je odabrala Komisija očito pogrešna (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2010., Komisija/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, t.
72.
).
Argument tužitelja prema kojem podaci o formuli koje je dostavila Komisija nisu bili precizni jest bespredmetan jer je Komisija priznala da su izračuni tužiteljeva savjetnika bili točni.
Tužitelj prigovara Komisiji i da nije ili nije dovoljno objasnila odabir formule za izračun ponderiranog prosječnog troška kapitala za Sowaer u trenutku dodjele mjere, upotrijebljene čimbenike i vrijednosti te da nije potkrijepila predmetne podatke izvješćima savjetnika ili neovisnih stručnjaka.
U tom pogledu valja napomenuti da ni iz Osnovne uredbe, odnosno Uredbe br. 659/1999, ni iz sudske prakse koju navodi tužitelj ne proizlazi da Komisija ima obvezu savjetovanja s neovisnim stručnjacima u određivanju načina za izračun ili u kontroliranju i potvrđivanju svojih izračuna (vidjeti u tom smislu presude od 25. lipnja 1998., British Airways i dr./Komisija,
T‑371/94 i T‑394/94
,
EU:T:1998:140
, t.
72.
; od 16. ožujka 2000., Astilleros Zamacona/Komisija,
T‑72/98
,
EU:T:2000:79
, t.
55.
i od 16. ožujka 2016., Frucona Košice/Komisija,
T‑103/14
,
EU:T:2016:152
, t.
177.
).
Što se tiče prigovora prema kojem pobijana odluka nije obrazložena, valja istaknuti da su formula za izračun neto diskontiranih vrijednosti mjere iz 2002. i upotrijebljeni podaci preuzeti u uvodnoj izjavi 437. pobijane odluke i da je na temelju te informacije savjetnik tužitelja mogao utvrditi pogreške koje je počinila Komisija prilikom primjene te formule i koje su nakon toga ispravljene u smislu koji navodi tužitelj. Iz toga slijedi da se tužitelj ne može žaliti na nepostojanje obrazloženja pobijane odluke.
Iako su pogreške koje je Komisija počinila u uvodnim izjavama 438. do 440. pobijane odluke nezgodne te su zakomplicirale pripremu obrane tužitelja i nadzor pobijane odluke koji provodi Opći sud, valja ipak utvrditi da se ne čini da se na temelju ispravljenih brojčanih podataka može poništiti Komisijin zaključak prema kojem se u ovom slučaju nije poštovao kriterij privatnog subjekta.
Osim toga, s obzirom na to da tužitelj navodi da je i on primijenio istu formulu kao Komisija, ali uz drukčije vrijednosti parametara, taj će se element konkretno ispitati u okviru ispitivanja ostalih dijelova ovog tužbenog razloga, kojima se dovode u pitanje upravo vrijednosti tih parametara koje je upotrijebila Komisija.
Stoga drugi dio petog tužbenog razloga treba odbiti.
–
Treći dio, koji se odnosi na čimbenik beta
Tužitelj prigovara Komisiji da je počinila pogrešku koja se tiče činjenica i očitu pogrešku u ocjeni jer je definicija čimbenika beta pogrešna. Prema njegovu mišljenju, čimbenik beta ne mjeri „profitabilnost imovine u odnosu na tržište”, nego „relativnu volatilnost imovine u odnosu na tržište”. Dodaje da beta vrijednosti ne odgovaraju vrijednostima koje je utvrdio njegov savjetnik. Prema mišljenju tužitelja, te aproksimacije i netočnosti utjecale su na izračun neto diskontirane vrijednosti mjera iz 2002. i 2003. s obzirom na to da je čimbenik beta uključen u izračun troška kapitala.
U tom je pogledu dovoljno istaknuti da, čak i ako se pretpostavi da Komisijina definicija čimbenika beta nije točna, čini se da ta pogreška nije utjecala na izračune troška kapitala te da je, prema tome, mogla utjecati na Komisijin zaključak prema kojem privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu nije proveo predmetna ulaganja. K tomu, sama činjenica da je tužiteljev savjetnik došao do drugih vrijednosti za čimbenik beta nije dovoljna da se utvrdi očita pogreška Komisije u ocjeni prilikom odabira navedenog čimbenika.
Tužiteljev argument prema kojem on nije mogao provjeriti točnost podataka i definiciju čimbenika beta koji je upotrijebila Komisija treba odbiti jer nije sporno da iz sadržaja spisa proizlazi da ih je tužitelj mogao provjeriti i pozvati se na pogrešku koja je počinjena, na temelju dostavljenih tablica u okviru upravnog postupka.
Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da treći dio petog tužbenog razloga treba odbiti.
–
Četvrti dio, koji se odnosi na stopu oporezivanja upotrijebljenu pri izračunu neto diskontirane vrijednosti mjere iz 2003.
Prema mišljenju tužitelja, Komisija je počinila, s jedne strane, pogrešku koja se tiče činjenica jer je kao referentnu vrijednost primijenila stopu oporezivanja od 40,2 % kako bi ocijenila neto diskontiranu vrijednost mjere iz 2003., iako je ta stopa od 1. siječnja 2003. bila snižena na 33,99 % i, s druge strane, očitu pogrešku u ocjeni jer je temeljila izračun na toj pogrešnoj vrijednosti.
Komisija je u fazi odgovora na tužbu priznala da je stopa oporezivanja od 40,2 % za 2003. bila pogrešna, tako da je raspon čimbenika beta za tu godinu iznosio između 0,91 i 1,25, umjesto 0,91 i 1,23.
Valja utvrditi da se taj dio mora odbiti jer se u ovom slučaju ne čini da je pogreška u stopi oporezivanja za 2003. mogla utjecati na Komisijin zaključak prema kojem privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu nije proveo predmetna ulaganja.
–
Peti dio, koji se odnosi na procjenu troška nerizičnog kapitala prije oporezivanja u izračunu neto diskontirane vrijednosti
Prema mišljenju tužitelja, Komisija je u određivanju neto diskontirane vrijednosti iz 2002. počinila očitu pogrešku u ocjeni jer je uputila na kamatnu stopu na belgijske desetogodišnje obveznice za procjenu troška nerizičnog plasiranog kapitala prije oporezivanja. Naime, prema njegovu mišljenju, Sowaer je mogao uputiti i na kamatnu stopu na njemačke desetogodišnje obveznice prilikom sklapanja ugovora iz 2002. K tomu, Komisija u okviru mjere iz 2003. nije mogla uzeti u obzir relevantnu stopu iz travnja 2003., nego odgovarajuću stopu u travnju 2002.
U tom pogledu valja utvrditi da tužitelj ne navodi na koji bi način upućivanje na kamatnu stopu njemačkih desetogodišnjih obveznica moglo promijeniti Komisijin zaključak prema kojem privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu nije proveo predmetna ulaganja, odnosno na koji bi način promjena upućivanja mogla dovesti do pozitivne neto diskontirane vrijednosti. Naime, tužitelj nije naveo koja bi u tom slučaju bila razina neto diskontirane vrijednosti u odnosu na brojku od – 83,7 milijuna eura iz uvodne izjave 438. pobijane odluke ili brojku od – 75,63 milijuna eura nakon izračuna tijekom ukupnog trajanja koncesije (do 2040.) navedenu u uvodnoj izjavi 440. navedene odluke.
Konačno, suprotno onomu što navodi tužitelj, Komisija je procijenila trošak nerizičnog plasiranog kapitala prije oporezivanja na temelju kamatne stope za belgijske desetogodišnje obveznice u travnju 2003.
Tužitelj u replici prigovara Komisiji da nije uzela u obzir odbitke amortizacije ulaganja i kamata iako te porezne pogodnosti imaju ključan utjecaj na dobit poduzetnika i povrat ulaganja.
U tom je pogledu dovoljno istaknuti da, na temelju tog rasuđivanja, tužitelj u biti ističe novi tužbeni razlog koji nije ni izričito ni prešutno naveden u tužbi, tako da ga treba proglasiti nedopuštenim.
Podredno, valja utvrditi da tužitelj nije osporavao Komisijine argumente prema kojima zamjenska metoda koja je predložena kako bi se uzeli u obzir porezni aspekti nije prikladna u kontekstu neto strukturnih gubitaka te ona nije povoljnija za tužitelja od metode koju je upotrijebila Komisija.
Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da peti dio petog tužbenog razloga treba odbiti.
–
Šesti dio, koji se odnosi na procjenu omjera duga i vlasničkog kapitala i dijela duga u financiranju koji se upotrijebio u izračunu neto diskontirane vrijednosti
Prema mišljenju tužitelja, Komisija je počinila pogreške kad je omjer duga i vlasničkog kapitala Sowaera procijenila na 30 % slijedom
ex post
analize koja se temelji na bilanci iz 2002. Provođenjem
ex post
analize Komisija nije poštovala načelo prema kojem ocjenu poštovanja kriterija privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu treba provesti
ex ante
. Nadalje, tužiteljev savjetnik došao je do različitih brojčanih podataka. Konačno, tužitelj naglašava da Sowaer nije ni zračni prijevoznik ni zračna luka i da je Komisija pogrešno provela usporedbu s omjerom duga i vlasničkog kapitala zračnih prijevoznika.
Što se tiče kritike da je provela
ex post
analizu, Komisija je objasnila, a što tužitelj nije osporavao, da bi bilanca iz 2001., da je postojala, bila prestara kako bi bila dobar pokazatelj ciljnog omjera kao što je onaj utvrđen 15. travnja 2002., odnosno sa stajališta
ex ante
, i da je, s obzirom na to da je Sowaer osnovan 28. lipnja 2001., njegova prva poslovna godina bila proširena na razdoblje od 18 mjeseci koje odgovara bilanci za 2002. Iz toga slijedi da tužitelj ne može prigovoriti Komisiji da je počinila očitu pogrešku u ocjeni time što je provela analizu na temelju bilance za 2002.
Sama činjenica da je tužiteljev savjetnik došao do drukčijeg omjera duga i vlasničkog kapitala nije dovoljna kako bi se utvrdilo da je Komisija počinila očitu pogrešku u ocjeni. Osim toga, Komisija je u odgovoru na repliku, a što tužitelj nije osporavao, navela razlike između svojih brojčanih podataka i brojčanih podataka tužiteljeva savjetnika, koje se objašnjavaju činjenicom da je Komisija isključila iz svojeg izračuna nefinancijske dugove, što je opravdano za ulaganje ove vrste.
Konačno, tužiteljev argument prema kojem Sowaer ne pripada zrakoplovnom sektoru jest bespredmetan jer Komisija nije upotrijebila prosječni omjer duga i vlasničkog kapitala zračnih prijevoznika u izračunu neto diskontirane vrijednosti predmetnih ulaganja, nego je upotrijebila stvarni omjer duga i vlasničkog kapitala Sowaera. Naznaka prosječnog omjera duga i vlasničkog kapitala zračnih prijevoznika u bilješci 163. pobijane odluke navedena je samo radi usporedbe te ne utječe na predmetni izračun.
Tužitelj u replici kritizira Komisiju jer je odabrala razdoblje 2002. – 2010. za određivanje omjera duga i vlasničkog kapitala. Prema njegovu mišljenju, to je razdoblje iznimno prekratko.
U tom je pogledu dovoljno utvrditi da tužitelj nije uopće opovrgavao Komisijin argument prema kojem je navedeno razdoblje bilo jedino za koje su bili dostupni brojčani podaci.
Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da šesti dio petog tužbenog razloga treba odbiti.
–
Sedmi dio, koji se odnosi na procjenu premija na rizik u izračunu neto diskontirane vrijednosti
Prema mišljenju tužitelja, premija na rizik od 5,51 % pogrešno je procijenjena. Komisija je naime uzela u obzir jednu vrijednost promatranu na američkom tržištu, iako postoji javno dostupno detaljno istraživanje za belgijsko tržište. Slijedom toga, izvršeni izračuni u kojima se uzima u obzir taj brojčani podatak nisu pouzdani.
Taj se prigovor ne može prihvatiti.
Naime, Komisija je tvrdila, a što tužitelj nije osporavao, da tužitelj, unatoč njezinim zahtjevima, nije podnio nikakvu drugu procjenu tijekom upravnog postupka.
Osim toga, s obzirom na to da tužitelj prigovara Komisiji da u pogledu tog pitanja nije obrazložila pobijanu odluku, valja utvrditi da Komisija u uvodnoj izjavi 437. pobijane odluke navodi temelj premije na rizik od 5,51 %, odnosno istraživanje navedeno u točki 140. ove presude (vidjeti bilješku 164. pobijane odluke).
Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da sedmi dio petog tužbenog razloga treba odbiti kao i peti tužbeni razlog u cijelosti.
Šesti tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava, pogreškama koje se tiču činjenica i očitim pogreškama u ocjeni koje je počinila Komisija u određivanju stvarne neto vrijednosti mjera iz 2002. i 2003. i stoga u izračunu dodatne naknade koju je plaćao tužitelj od 4. travnja 2014.
U šestom tužbenom razlogu tužitelj kritizira posljedice pogreški koje se tiču činjenica, pogreške koja se tiče prava i očitih pogrešaka u ocjeni koje je počinila Komisija u određivanju neto diskontirane vrijednosti mjera iz 2002. i 2003. u izračunu dodatne naknade koju tužitelj treba plaćati Sowaeru od 4. travnja 2014. Uzimajući u obzir da, u skladu s pobijanom odlukom, razlika između naknade po tržišnoj cijeni i naknade koju tužitelj treba platiti čini potporu koju je potrebno vratiti, utvrđene pogreške imaju znatan utjecaj na iznos potpore koju je potrebno vratiti.
U tom je pogledu dovoljno utvrditi da se taj tužbeni razlog jedini temelji na pretpostavci da je peti tužbeni razlog osnovan.
S obzirom na to da je peti tužbeni razlog odbijen, isto vrijedi i za šesti tužbeni razlog.
Sedmi tužbeni razlog, koji se temelji na nepostojanju obrazloženja i pogrešci koja se tiče prava koje je počinila Komisija u određivanju iznosa dodatne naknade koju treba plaćati od 1. siječnja 2016.
U sedmom tužbenom razlogu tužitelj prigovara Komisiji da nije odgovorila na njegov zahtjev za pojašnjenje od 17. studenoga 2014. o izračunu iznosa dodatne naknade koju treba, u skladu s tržišnim cijenama, plaćati od 1. siječnja 2016. Prema njegovu mišljenju, bitno je i legitimno znati točan iznosa potraživanih potpora, što dovodi do preciznog određivanja dodatne naknade za koncesiju.
A fortiori
, ni Kraljevina Belgija, koja je adresat pobijane odluke, ne može imati ovlast da prema svojoj diskrecijskoj ocijeni odredi iznos potpore koji je proglašen nespojivim.
U tom pogledu valja utvrditi da, iako tim tužbenim razlogom tužitelj nastoji kritizirati činjenicu da u pobijanoj odluci nije naveden točan iznos potpore koju je potrebno vratiti, dovoljno je podsjetiti da nijedna odredba prava Unije ne zahtijeva da Komisija prilikom nalaganja povrata potpore koja je proglašena nespojivom s unutarnjim tržištem odredi točan iznos potpore koji treba vratiti. Dovoljno je da Komisijina odluka sadržava naznake koje adresatu te odluke omogućuju da sâm utvrdi taj iznos bez pretjeranih poteškoća. Komisija stoga valjano može odlučiti utvrditi samo obvezu vraćanja predmetnih potpora te prepustiti nacionalnim tijelima da izračunaju točan iznos potpora koje je potrebno vratiti (vidjeti u tom smislu presude od 12. listopada 2000., Španjolska/Komisija,
C‑480/98
,
EU:C:2000:559
, t.
25.
i
26.
i od 28. srpnja 2011., Mediaset/Komisija,
C‑403/10 P
, neobjavljena,
EU:C:2011:533
, t.
126.
i
127.
).
Osim toga, ako se tužitelj pita o iznosu naknade koji treba platiti, valja utvrditi da je Komisija u uvodnoj izjavi 686. pobijane odluke definirala način na koji treba odrediti iznos potpore koji treba vratiti.
Stoga sedmi tužbeni razlog treba odbiti.
Osmi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava, pogrešci koja se tiče činjenica, očitoj pogrešci u ocjeni i nepostojanju obrazloženja koje je počinila Komisija istražujući predmetno tržište i navodno narušavanje tržišnog natjecanja između Zračne luke Charleroi i Zračne luke Bruxelles National, koje su uzrokovale potpore
U osmom tužbenom razlogu tužitelj kritizira utvrđenje iz uvodne izjave 605. pobijane odluke prema kojem su potpore uzrokovale znatno narušavanje tržišnog natjecanja jer su utjecale na rast broja putnika u Zračnoj luci Bruxelles‑National u segmentu izravnih letova kratkog i srednjeg doleta. Tim je zaključkom Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava, očitu pogrešku u ocjeni i pri tomu nije postojalo obrazloženje.
Taj se tužbeni razlog dijeli na dva dijela.
U prvom dijelu tužitelj prigovara Komisiji da nije pravilno analizirala predmetno tržište. Najprije, što se tiče djelomične zamjenjivosti ponuda u zračnim lukama Bruxelles‑National i Charleroi, tužitelj prigovara Komisiji da je navela samo informacije koje je dostavilo društvo Brussels Airport, koje je upravljačko tijelo Zračne luke Bruxelles‑National, a ne informacije koje je dostavila Valonska regija, osobito u okviru svojeg odgovora na Komisijin zahtjev za informacije od 14. siječnja 2014. Tužitelj je prigovorio Komisiji i da je u obzir uzela samo informacije nakon 2004., pritom zanemarujući „katastrofalno razdoblje u kojem je Société anonyme belge d’exploitation de la navigation aérienne (Sabena) bio u stečaju, koji se dogodio 7. studenoga 2001.”.
Osim toga, tužitelj tvrdi i da je Komisija predvidjela zamjenjivost ponuda samo ovisno o zemljopisnom položaju dviju predmetnih zračnih luka te nije provela analizu odredišnih mjesta letova. Tužitelj podsjeća na sudsku praksu prema kojoj se, u području zračnog prometa, zamjenjivost ponuda treba provjeriti analizom izravnih letova. K tomu, Komisija nije ispitala karakteristike potencijalnih korisnika svake zračne luke kako bi odredila jesu li ponude bile zamjenjive. Prema mišljenju tužitelja, iz toga slijedi da Komisija nije mogla zakonski zaključiti da su ponude dviju zračnih luka bile zamjenjive te stoga zajedničke.
U drugom dijelu tužitelj prigovara Komisiji da je pogrešno zaključila da je potpora uzrokovala narušavanje tržišnog natjecanja između Zračne luke Bruxelles‑National i zračne luke Charleroi, osobito s obzirom na rast putnika u Zračnoj luci Bruxelles‑National koji je u teoriji niži. Osim toga, Komisija je samo uzela u obzir tržišno natjecanje sa Zračnom lukom Bruxelles‑National, priznajući pritom da je postojalo tržišno natjecanje između barem pet zračnih luka. Međutim, trebala je ispitati situaciju za svaku od pet zračnih luka i to da bi provjerila jesu li navodni učinci na Zračnu luku Bruxelles‑National bili izolirani ili su utjecali i na druge zračne luke prihvatnog područja, tako da promjena u krivulji broja putnika u Zračnoj luci Bruxelles‑National nije posljedica tržišnog natjecanja jedne od ostalih zračnih luka u istom području. Naime, promjena krivulje rasta broja putnika u Zračnoj luci Bruxelles‑National objašnjava se uglavnom „stečajem Sabene” i neprikladnim poslovnim planom (
business plan
) Zračne luke Bruxelles‑National.
Tužitelj u replici dodaje da Komisija nije dokazala da je postojala uzročno‑posljedična veza između spornih mjera i, kao prvo, povećanja prometa u Zračnoj luci Charleroi, kao drugo, smanjenja prometa u Zračnoj luci Bruxelles‑National i, kao treće, povećanja prometa u Zračnoj luci Charleroi i smanjenja prometa u Zračnoj luci Bruxelles‑National. Naime, prema mišljenju tužitelja, povećanje prometa u Zračnoj luci Charleroi ne proizlazi, ili barem ne u potpunosti, iz predmetnih mjera, nego iz njezina odabira perspektivnog i relevantnog poslovnog plana, čak i ako se stagnacija u prometu kratkog doleta u Zračnoj luci Bruxelles‑National objašnjava odabirom konzervativnog poslovnog plana, kao i stečajem Sabene 2001.
Komisija zahtijeva da se taj tužbeni razlog odbije.
Ta dva dijela tužbenog razloga tužitelja valja ispitati zajedno.
Što se tiče izvora informacija na temelju kojih je Komisija zaključila da su ponude djelomično zamjenjive, valja utvrditi da iz uvodne izjave 624. pobijane odluke proizlazi da je detalje koje Komisija iznosi u uvodnim izjavama 625. i 626. te odluke dostavila Kraljevina Belgija. Točno je da je Komisija navela da su brojčani podaci sadržani u odgovoru od 7. veljače 2014. odgovarali brojčanim podacima koje je dostavilo društvo Brussels Airport. Međutim, ne čini se da je Komisija, uzimajući u obzir informacije koje je dostavilo društvo Brussels Airport, počinila očitu pogrešku u ocjeni.
Što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem je Komisija u obzir uzela samo informacije o stanju tržišta nakon 2004. u kojima stoga nema učinaka stečaja Sabene 2001., dovoljno je utvrditi da tužitelj nije osporavao Komisijinu argumentaciju prema kojoj je navela promjene nakon 2004. upravo zato što je htjela izbjeći navođenje promjena u prometu na koje je utjecao stečaj Sabene.
Što se tiče argumenta prema kojem je stečaj Sabene pridonio smanjenju prometa u Zračnoj luci Bruxelles‑National, dovoljno je istaknuti da je taj argument bespredmetan.
Naime, sama činjenica da je tužitelj imao prednost koju nisu imali njegovi konkurenti dovoljna je da se zaključi da je njegov konkurentski položaj bio ojačan i da je tržišno natjecanje bilo narušeno. Zbog istih razloga, tužiteljeva tvrdnja prema kojoj se razlika između povećanja Zračne luke Bruxelles‑National i povećanja Zračne luke Charleroi objašnjava odabirom poslovnog plana potonje zračne luke ne može se prihvatiti.
Što se tiče, s jedne strane, zamjenjivosti ponuda Zračne luke Bruxelles‑National i Zračne luke Charleroi i, s druge strane, narušavanja tržišnog natjecanja prouzročenog potporama koje su dodijeljene tužitelju, valja najprije podsjetiti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, kako bi kvalificirala mjeru državne potpore, Komisija nije dužna dokazati postojanje stvarnog utjecaja potpore na trgovinu među državama članicama ni stvarno narušavanje tržišnog natjecanja, već samo mora ispitati može li potpora utjecati na tu trgovinu i narušiti tržišno natjecanje (vidjeti presudu od 12. prosinca 2014., Banco Privado Português i Massa Insolvente do Banco Privado Português/Komisija,
T‑487/11
,
EU:T:2014:1077
, t.
62.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga u ovom slučaju Komisija nije bila dužna dokazati da je postojala uzročno‑posljedična veza između povećanja i smanjenja prometa u dvjema predmetnim zračnim lukama i spornih potpora. U pogledu okolnosti da su na konkurentski položaj tih dviju zračnih luka mogli utjecati i drugi čimbenici osim predmetnih potpora i dalje se može zaključiti da su te potpore mogle utjecati na trgovinu te narušiti tržišno natjecanje u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi i da u okviru tog ispitivanja Komisija nije dužna provesti gospodarsku analizu stvarnog stanja na predmetnim tržištima, udjela tržišta na kojem posluju poduzetnici koji su korisnici potpora, položaja konkurentskih poduzetnika i trgovinskih tokova među državama članicama. K tomu, u slučaju nezakonito dodijeljenih potpora, što je tužitelj i priznao na raspravi, Komisija nije dužna dokazati da postoji stvarni učinak koji su te potpore imale na tržišno natjecanje i trgovinu među državama članicama. Naime, da je to bio slučaj, taj bi zahtjev doveo do toga da države članice koje isplaćuju nezakonite potpore imaju povoljniji položaj od država članica koje prijavljuju potpore u obliku prijedloga (vidjeti presudu od 28. listopada 2015., Hammar Nordic Plugg/Komisija,
T‑253/12
,
EU:T:2015:811
, t.
130.
(neobjavljena) i navedenu sudsku praksu).
Iz toga slijedi da u ovom slučaju tužitelj ne može tvrditi da je Komisija, kako bi zaključila da su sporne potpore narušile tržišno natjecanje, bila dužna razgraničiti tržište usluga i predmetno zemljopisno tržište kao i utvrditi postojanje uzročno‑posljedične veze između potpora koje se isplaćene tužitelju i stvarnih učinaka tih potpora na promet u predmetnim zračnim lukama. U tom pogledu valja podsjetiti da je utvrđenje postojanja selektivne gospodarske prednosti u korist tužitelja, što u ovom slučaju nije osporavano, dovoljno da se utvrdi opasnost od narušavanja tržišnog natjecanja u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 16. rujna 2013., British Telecommunications i BT Pension Scheme Trustees/Komisija,
T‑226/09 i T‑230/09
, neobjavljenu,
EU:T:2013:466
, t.
168.
). K tomu, mogućnost da potpora ojača konkurentski položaj poduzetnika koji je njezin korisnik ocjenjuje se ovisno o prednosti koja mu je odobrena a da se pritom ne ispituju poslovni rezultati koje su ostvarili njegovi konkurenti (vidjeti u tom smislu presudu od 28. siječnja 1999., BAI/Komisija,
T‑14/96
,
EU:T:1999:12
, t.
78.
).
Konačno, čak i ako se pretpostavi da je Komisija bila dužna analizirati učinke spornih potpora u svim zračnim lukama prihvatnog područja tužitelja, ne čini se da bi takva analiza mogla dovesti do povoljnijeg rezultata od onog do kojeg je došla Komisija u pobijanoj odluci.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da osmi tužbeni razlog treba odbiti.
Deveti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi načela zaštite legitimnih očekivanja
Prema mišljenju tužitelja, Komisija je počinila pogrešku koja se tiče prava jer nije provjerila sve kriterije ocjenjivanja načela zaštite legitimnih očekivanja. Najprije napominje da je zbog Komisijinih izjava u Odluci 2004/393, činjenice da nije djelovala deset godina, kao i zbog njezine prethodne prakse, imao legitimnu nadu da su sporne potpore zakonite ili barem da ne postoji mogućnost da se naloži njihovo vraćanje. Nadalje, tužitelj tvrdi da nije mogao razumno predvidjeti promjenu Komisijinog smjera djelovanja s obzirom na to da je predmet postupka preispitivanja mjera u korist Ryanaira bio drukčiji od ovog slučaja te da Opći sud uopće nije uputio na moguću nezakonitost mjera koje su mu dodijeljene, pritom dodajući da je Komisija postupak ispitivanja protiv njega otvorila gotovo tri i pol godine prije. Konačno, tužitelj napominje da se u ovom slučaju općem interesu Unije ne protivi to da se sporne potpore ne vrate jer Komisija nije dokazala da je opći interes dovoljno važan da bi bio nadređen interesu samog tužitelja.
Komisija zahtijeva da se taj tužbeni razlog odbije.
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da, s jedne strane, poduzetnici korisnici potpore načelno ne mogu imati legitimna očekivanja u vezi sa zakonitošću potpore osim ako je dodijeljena uz poštovanje postupka propisanog u članku 108. UFEU‑a i, s druge strane, gospodarski subjekt koji postupa s dužnom pažnjom uobičajeno mora moći osigurati da je taj postupak bio poštovan. Osobito kada je potpora primijenjena bez prethodne prijave Komisiji, tako da je nezakonita na temelju članka 108. stavka 3. UFEU‑a, korisnik potpore u tom trenutku ne može imati legitimna očekivanja o zakonitosti njezine dodjele (vidjeti presudu od 19. ožujka 2015., OTP Bank,
C‑672/13
,
EU:C:2015:185
, t.
77.
i navedenu sudsku praksu).
K tomu, iako valja podsjetiti da se ne može isključiti mogućnost da se korisnik nezakonite potpore pozove na iznimne okolnosti zbog kojih je legitimno mogao očekivati da je ta potpora zakonita, priznavanje legitimnog očekivanja u njegovu pogledu u takvom slučaju ipak pretpostavlja da je potpora dodijeljena u skladu s postupkom predviđenim u članku 108. UFEU‑a (presuda od 27. siječnja 1998., Ladbroke Racing/Komisija,
T‑67/94
,
EU:T:1998:7
, t.
182.
).
Međutim, u ovom slučaju nije sporno da sporne potpore nisu bile prijavljene Komisiji u skladu s člankom 108. stavkom 3. UFEU‑a i da su potpore čije se vraćanje traži dodijeljene nakon objave presude od 12. prosinca 2000., Aéroports de Paris/Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
), u kojoj se presudilo da je upravljanje zračnom lukom u načelu gospodarska djelatnost.
Stoga se tužitelj ne može pozvati na činjenicu da je Komisija, time što mu je naložila vraćanje spornih potpora, povrijedila načelo zaštite legitimnih očekivanja.
Stoga valja odbiti deveti tužbeni razlog kao i tužbu u cijelosti.
Podnesak za prilagodbu
Valja podsjetiti da je 5. travnja 2016. Komisija obavijestila Kraljevinu Belgiju o ispravku pobijane odluke, pri čemu je pojasnila da pogreške koje su otkrivene u toj odluci nimalo ne utječu na zaključke u pobijanoj odluci.
Tužitelj je 23. lipnja 2016. podnio podnesak za prilagodbu zbog ispravaka koje je Komisija unijela u pobijanu odluku ispravkom od 5. travnja 2016.
Komisija ističe da je podnesak za prilagodbu nedopušten.
Valja utvrditi da podnesak za prilagodbu ne sadržava nijedan novi element te se odnosi samo na izravnije preuzimanje argumenata sadržanih u tužbi i u replici, time što se Komisiji prigovara da je počinila nekoliko ozbiljnih i bitnih pogrešaka, iako se u stvarnosti ispravak odnosi samo na promjenu stila, gramatičke izmjene i popravak određenih izračuna.
Osim toga, čak i da su pogrešni brojčani podaci u pobijanoj odluci mogli komplicirati razumijevanje te odluke, pogotovo tužiteljevo, na temelju tih se pogrešaka ipak ne može dovesti u pitanje zakonitost pobijane odluke.
Iz toga slijedi da, s obzirom na to da se na temelju ispitivanja pobijane odluke ne može dovesti u pitanje njezina zakonitost te ono dovodi do odbijanja tužbe, pitanje dopuštenosti podneska za prilagodbu nužno je postalo bespredmetno.
Troškovi
U skladu s člankom 135. stavkom 1. Poslovnika, kad to zahtijeva pravičnost, Opći sud može odlučiti da stranka koja ne uspije u postupku, osim vlastitih troškova, snosi samo dio troškova druge stranke ili da ih ne snosi uopće. K tomu, u skladu s člankom 135. stavkom 2. navedenog poslovnika, Opći sud može jednoj stranci, čak i ako je uspjela u postupku, naložiti snošenje troškova djelomično ili u potpunosti, ako se to čini opravdanim na temelju njezina ponašanja, uključujući ponašanje prije pokretanja postupka, a posebno ako je drugoj stranci prouzročila troškove koje Opći sud smatra nepotrebnima ili nastalima zloupotrebom prava.
U predmetnim okolnostima, Opći sud smatra da je, kao što proizlazi iz gore navedenog, Komisija počinila brojne materijalne pogreške zbog kojih je tužitelj mogao vjerovati da s pravom može osporavati valjanost pobijane odluke i zbog kojih je bilo teže Općem sudu izvršiti nadzor pobijane odluke.
U tim se okolnostima može smatrati da je ovaj postupak djelomično pokrenut zbog ponašanja Komisije jer je zbog počinjenih pogrešaka tužitelj mogao imati razumljiva pitanja o zakonitosti pobijane odluke.
Takve su okolnosti razlog kojim se opravdava da Komisija i tužitelj podijele troškove nastale u svrhu postupka.
Opći sud smatra da na temelju pravične ocjene okolnosti ovog slučaja treba odlučiti da će Komisija, osim vlastitih, snositi i polovicu tužiteljevih troškova.
Osim toga, u skladu s člankom 138. stavkom 3. Poslovnika, intervenijenti snose vlastite troškove.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (osmo prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Europska komisija snosit će vlastite troškove i polovicu troškova društva Brussels South Charleroi Airport (BSCA).

3.
Društva Société wallonne des aéroports SA (Sowaer), Brussels Airport Company SA i Brussels Airlines SA/NV snosit će vlastite troškove.

Labucka Kancheva Madise
Barents Passer
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 25. siječnja 2018.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski
(
)	Povjerljivi podaci su izostavljeni.