CELEX: 62016CJ0267
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Sąjungos teisės teritorinė taikymo sritis
SESV 355 straipsnio 3 punktas
Aktas dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės stojimo sąlygų ir Sutarčių pritaikomųjų pataisų
29 straipsnis
I priedo I dalies 4 punktas
Gibraltaro neįtraukimas į Europos Sąjungos muitų teritoriją
Apimtis
Direktyva 91/477/EEB
1 straipsnio 4 dalis
12 straipsnio 2 dalis
II priedas
Europos šaunamojo ginklo leidimas
Medžioklės ir sportinio šaudymo veikla
Taikymas Gibraltaro teritorijai
Pareiga perkelti į nacionalinę teisę
Nebuvimas
Galiojimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl Akto dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės stojimo sąlygų ir Sutarčių pritaikomųjų pataisų (
OL L 73, 1972, p. 14
; toliau – 1972 m. Stojimo aktas) 29 straipsnio, siejamo su šio akto I priedo I dalies 4 punktu, išaiškinimo, taip pat dėl 1991 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 91/477/EEB dėl ginklų įsigijimo ir laikymo kontrolės (
OL L 256, 1991, p. 51
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 11 t., p. 3), iš dalies pakeistos 2008 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/51/EB (
OL L 179, 2008, p. 5
) (toliau – Direktyva 91/477), 12 straipsnio 2 dalies išaiškinimo ir galiojimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Albert Buhagiar ir kitų šešių ieškovų (toliau – A. Buhagiar ir kt.) ginčą su
Minister for Justice
(teisingumo ministras, Gibraltaras, toliau – ministras) dėl pastarojo sprendimo atmesti A. Buhagiar ir kt. prašymą išduoti Europos šaunamojo ginklo leidimą (toliau – leidimas).
Teisinis pagrindas
1972 m. Stojimo akto 28 straipsnyje nustatyta:
„[Europos Sąjungos] institucijų aktai dėl EEB sutarties II priede išvardytų produktų ir produktų, kuriems, juos importuojant į [Sąjungą], turi būti taikomos konkrečios taisyklės dėl bendrosios žemės ūkio politikos įgyvendinimo, taip pat aktai dėl valstybių narių įstatymų dėl apyvartos mokesčių suderinimo netaikomi Gibraltarui, jei Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, vieningai nenusprendžia kitaip.“
Remiantis to paties stojimo akto 29 straipsniu, „šio Akto I priede išvardyti aktai pritaikomi, kaip nurodyta tame priede“.
1972 m. Stojimo akto I priede, kuriame pateikiamas šio sprendimo 4 punkte nurodytas sąrašas, yra I dalis „Muitų teisės aktai“. Šios dalies 4 punkte nurodyti pakeitimai, padaryti 1968 m. rugsėjo 27 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 1496/68 dėl [Sąjungos] muitų teritorijos apibrėžimo (
OL L 238, 1968, p. 1
). To reglamento 1 straipsnis pakeistas tokiu tekstu:
„[Sąjungos] muitų teritorija apima:
<…>
–
Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės ir Normandijos salų bei Meno salos teritoriją.“
1972 m. Stojimo akto I priedo VIII dalis „Prekybos politika“ pakeitė 1970 m. gegužės 25 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1025/70 dėl importui iš trečiųjų šalių taikytinos bendros sistemos nustatymo (
OL L 124, 1970, p. 6
), iš dalies pakeisto 1970 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 1984/70 (
OL L 218, 1970, p. 1
), 1971 m. kovo 30 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 724/71 (
OL L 80, 1971, p. 3
), 1971 m. gegužės 25 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 1080/71 (
OL L 116, 1971, p. 8
), 1971 m. liepos 2 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 1429/71 (
OL L 151, 1971, p. 8
) ir 1971 m. lapkričio 8 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2384/71 (
OL L 249, 1971, p. 1
), II priede esantį valstybių sąrašą nauju sąrašu, į kurį neįtrauktas Gibraltaras.
1972 m. Stojimo akto II priedo VI dalyje „Prekybos politika“ dėl Reglamento Nr. 1025/70 nustatyta:
„Gibraltaro pašalinimo iš II priedo problema turi būti sprendžiama taip, kad būtų užtikrinta, jog Gibraltaro padėtis bus tokia pati kaip iki stojimo, kiek tai susiję su importo į [Sąjungą] liberalizavimo tvarka.“.
Pagrindinės bylos faktinių aplinkybių susiklostymo metu taikytina Direktyvos 91/477 redakcija yra įtvirtinta pirminio šios direktyvos teksto pakeitimais, padarytais Direktyva 2008/51, Sąjungai prisijungus prie 2001 m. birželio 8 d. Generalinės asamblėjos rezoliucija 55/255 priimto Protokolo prieš neteisėtą šaunamųjų ginklų, jų dalių ir komponentų bei šaudmenų gamybą ir prekybą jais, pridėto prie Jungtinių Tautų konvencijos prieš tarptautinį organizuotą nusikalstamumą. Direktyva 2008/51 buvo priimta remiantis EB 95 straipsnio 1 dalimi, iš esmės atitinkančia EEB Sutarties 100A straipsnio 1 dalį, kuria grindžiama Direktyva 91/477, ir dabar galiojančią SESV 114 straipsnio 1 dalį.
Direktyvos 91/477 antroje–septintoje konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„kadangi 1984 m. birželio 25–26 d. susitikime Fontenblo Europos Vadovų Taryba aiškiai nustatė tikslą prie Bendrijos vidaus sienų panaikinti visus policijos ir muitinės formalumus;
<…> kadangi Komisija baltojoje knygoje „Vidaus rinkos sukūrimas“ nurodė, jog asmenų ir gabenamų daiktų saugos tikrinimo panaikinimas, be kita ko, apima ginklams skirtų teisės aktų suderinimą;
kadangi panaikinus ginklų laikymo tikrinimą prie Bendrijos vidaus sienų yra būtina priimti veiksmingas taisykles, leidžiančias valstybėse narėse kontroliuoti šaunamųjų ginklų įsigijimą ir laikymą bei jų perdavimą kitai valstybei narei <…>;
kadangi abipusis pasitikėjimas užtikrinant asmenų saugą, kurį tos taisyklės sukurs tarp valstybių narių, bus didesnis, jeigu jos bus paremtos iš dalies suderintais teisės aktais; kadangi dėl to būtų naudinga apibrėžti kategoriją šaunamųjų ginklų, kuriuos privatiems asmenims įsigyti ir laikyti turi būti uždrausta arba kuriems įsigyti ir laikyti reikia oficialaus leidimo, arba kurių įsigijimą ir laikymą reikia deklaruoti;
kadangi turint ginklą patekti iš vienos valstybės narės į kitą iš esmės turėtų būti uždrausta; kadangi nukrypti nuo minėtojo draudimo priimtina tik tuomet, kai yra parengta tam tikra tvarka, užtikrinanti, kad valstybėms narėms būtų pranešta apie tai, jog į jų teritoriją bus įvežtas šaunamasis ginklas;
kadangi medžioklei ir sportiniam šaudymui reikėtų nustatyti lankstesnes taisykles, siekiant neriboti laisvo asmenų judėjimo labiau nei tai yra būtina.“
Šios direktyvos 1 straipsnyje nustatyta:
„1.   Šioje direktyvoje „šaunamasis ginklas“ reiškia bet kurį nešiojamą vamzdinį šaunamąjį ginklą, kuris yra sukonstruotas arba gali būti perdirbtas taip, kad degiojo propelento varomąja jėga iš jo paleidžiamas užtaisas, kulka ar sviedinys <…> Šaunamųjų ginklų klasifikacija pateikta I priedo II dalyje.
<…>
1 d.   Šioje direktyvoje „atsekamumas“ – sisteminis šaunamųjų ginklų ir, jei įmanoma, jų dalių bei šaudmenų judėjimo sekimas nuo gamintojo iki pirkėjo <…>
<…>
2.   Šioje direktyvoje „prekiautojas“ – bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, kurio vykdomą prekybą arba verslą visiškai ar iš dalies sudaro šaunamųjų ginklų, jų dalių ir šaudmenų gamyba, prekyba, keitimaisis jais, jų nuoma, remontas arba perdirbimas.
<…>
4.   [Leidimas] – dokumentas, kurį asmens, teisėtai įsigijusio šaunamąjį ginklą ir juo besinaudojančio, prašymu išduoda valstybės narės valdžios institucijos. Leidimo galiojimo laikas yra ne ilgesnis kaip penkeri metai. Galiojimo laikas gali būti pratęstas. Leidime pateikiama II priede nurodyta informacija. [Leidimo] negalima perleisti ir jame įrašomas (‑i) leidimo turėtojo laikomas (‑i) ir naudojamas (‑i) šaunamasis ginklas arba šaunamieji ginklai. Šaunamuoju ginklu besinaudojantis asmuo šį leidimą privalo turėti visą laiką, ir jame turi būti nurodyti bet kokie šaunamojo ginklo nuosavybės ar charakteristikų pasikeitimai, [taip pat] tai, kad ginklas (‑ai) buvo pamestas ar pavogtas.“
Tos direktyvos 4 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad bet kuris šaunamasis ginklas ar svarbi sudedamoji jo dalis, rasti jų teritorijoje, būtų arba pažymėti ir užregistruoti pagal šią direktyvą, arba dezaktyvuoti.
<…>
4.   Valstybės narės turi užtikrinti, kad <…> pradėtų veikti kompiuterizuota duomenų kaupimo <…> sistema, kuri užtikrintų įgaliotų valdžios institucijų prieigą prie duomenų kaupimo sistemų, kuriose registruojami visi šaunamieji ginklai, kuriems taikoma ši direktyva. <…>
<…>
5.   Valstybės narės turi užtikrinti, kad visus šaunamuosius ginklus bet kuriuo metu būtų galima susieti su jų savininku. <…>“
Direktyvos 91/477 4a straipsnyje nurodyta:
„Nedarydamos poveikio 3 straipsnio nuostatų taikymui, valstybės narės leidžia įsigyti ir laikyti šaunamuosius ginklus tik licenciją arba C arba D kategorijoms priskirtų šaunamųjų ginklų atveju specialų leidimą tai daryti pagal nacionalinius teisės aktus turintiems asmenims.“
Šios direktyvos 5 straipsnyje numatyta:
„Nedarydamos poveikio 3 straipsnio nuostatų taikymui, valstybės narės leidžia įsigyti ir laikyti šaunamuosius ginklus tik tiems asmenims, kurie turi tam tinkamą priežastį ir kurie:
a)
yra bent 18 metų amžiaus, išskyrus medžioklinių arba sportinio šaudymo ginklų įsigijimą (kitu būdu nei perkant) ir laikymą, jei laikomasi sąlygos, kad jaunesni nei 18 metų asmenys turi tėvų sutikimą <…>;
b)
nekelia grėsmės sau, viešajai tvarkai arba visuomenės saugumui. Teistumas už smurtinį tyčinį nusikaltimą laikomas minėtąja grėsme.
Valstybės narės gali atimti leidimą laikyti šaunamąjį ginklą, jei nebetenkinamos sąlygos, pagal kurias leidimas buvo išduotas.
<…>“
Šios direktyvos 6 straipsnis suformuluotas taip:
„Valstybės narės imasi visų atitinkamų priemonių, kad uždraustų įsigyti ir laikyti A kategorijai priskirtus šaunamuosius ginklus bei šaudmenis. <…>
<…>“
Minėtos direktyvos 7 straipsnyje nustatyta:
„1.   Nė vienas asmuo valstybės narės teritorijoje negali įsigyti B kategorijai priskirto šaunamojo ginklo, jei ta valstybė narė nėra išdavusi asmeniui oficialaus leidimo.
<…>
2.   Nė vienas asmuo valstybės narės teritorijoje negali laikyti B kategorijai priskirto šaunamojo ginklo, jei ta valstybė narė nėra išdavusi asmeniui oficialaus leidimo. Jeigu jis yra nuolatinis kitos valstybės narės gyventojas, apie tai atitinkamai pranešama tai kitai valstybei narei.
<…>“
Tos pačios direktyvos 8 straipsnyje numatyta:
„1.   Nė vienas asmuo negali laikyti C kategorijai priskirto šaunamojo ginklo, jei jis apie ginklą nepraneša valstybės narės, kurioje ginklas laikomas, valdžios institucijoms.
<…>
3.   Jei valstybė narė savo teritorijoje draudžia įsigyti ir laikyti B, C arba D kategorijai priskirtą šaunamąjį ginklą arba nustato, kad jam įsigyti ir laikyti reikia gauti oficialų leidimą, ji apie tai praneša kitoms valstybėms narėms, kurios apie tai padaro atitinkamą įrašą kiekviename [leidime], jų išduotame tokiam šaunamajam ginklui pagal 12 straipsnio 2 dalį.“
Direktyvos 91/477 11 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Nepažeidžiant 12 straipsnio nuostatų šaunamuosius ginklus galima perduoti iš vienos valstybės narės į kitą tik tada, kai yra laikomasi tolesnėse straipsnio dalyse nustatytos tvarkos. Šios nuostatos taip pat taikomos perduodant šaunamuosius ginklus, kai jie parduodami pristatant juos pirkėjui paštu.
<…>
3.   Nereikalaudama iš anksto gauti 2 dalyje nurodyto oficialaus leidimo, kiekviena valstybė narė prekiautojams gali suteikti teisę iš savo teritorijos perduoti kitoje valstybėje narėje įsisteigusiam prekiautojui šaunamuosius ginklus <…> Šiam tikslui valstybė narė išduoda ne ilgiau kaip trejus metus galiojantį oficialų leidimą, kurį, priėmus motyvuotą sprendimą, bet kada galima paskelbti laikinai negaliojančiu arba panaikinti. <…>
<…>“
Šios direktyvos 12 straipsnyje nurodyta:
„1.   Jeigu 11 straipsnyje numatyta tvarka netaikoma, vykstant per kelias [dvi] ar daugiau valstybių narių šaunamojo ginklo laikyti neleidžiama, jeigu suinteresuotas asmuo nėra gavęs oficialaus kiekvienos tokios valstybės narės leidimo.
Valstybės narės tokį oficialų leidimą, kuris turi būti pratęsiamas, gali suteikti vienai arba kelioms kelionėms ne ilgesniam kaip vienerių metų laikotarpiui. Šie oficialūs leidimai įrašomi į [leidimą], kurį keliautojas privalo pateikti kiekvieną kartą, kai to paprašo valstybių narių valdžios institucijos.
2.   Nepaisant 1 dalies nuostatų, medžiotojai (C ir D kategorijų ginklų atveju) ir šauliai (B, C ir D kategorijų ginklų atveju), vykdami per dvi valstybes nares ar daugiau tam, kad galėtų užsiimti savo veikla, be išankstinio leidimo gali turėti vieną arba kelis ginklus, jei jie turi [leidimą], kuriame įrašytas toks šaunamasis ginklas arba šaunamieji ginklai, ir jei jie gali įrodymais pagrįsti savo kelionės priežastis, pvz., pateikti kvietimą ar kitokį dokumentą, kuris pagrįstų medžioklę ar sportinio šaudymo veiklą valstybėje narėje, į kurią jie vyksta.
Valstybės narės negali reikalauti už [leidimo] pripažinimą sumokėti mokesčius ar įmokas.
Vis dėlto ši išimtis netaikoma, kai vykstama į valstybę narę, kuri nurodytuosius šaunamuosius ginklus draudžia įsigyti ir laikyti arba kuri pagal 8 straipsnio 3 dalį nustato, kad jiems įsigyti ir laikyti reikia oficialaus leidimo; tokiu atveju [leidime] daromas įrašas.
<…>“
Minėtos direktyvos I priedo II dalies A punkte pateiktas sąrašas daiktų, suskirstytų į tokias kategorijas: „A kategorija – Uždrausti šaunamieji ginklai“, „B kategorija – Šaunamieji ginklai, kuriems įsigyti reikia oficialaus leidimo“, „C kategorija – Šaunamieji ginklai, kuriuos reikia deklaruoti“ ir „ D kategorija – Kiti šaunamieji ginklai“; jie iš principo turi būti laikomi „šaunamaisiais ginklais“, kaip tai suprantama pagal šią direktyvą.
Direktyvos 91/477 II priede nurodyta, kokia informacija turi būti pateikta leidime, ir tai, kad jame turi būti tokie įrašai:
„Šiame leidime nurodyta teisė vykti į kitą valstybę narę turint vieną ar keletą B, C arba D kategorijai priskirtų šaunamųjų ginklų įgyjama tada, kai iš jau aplankytos [šios] valstybės narės iš anksto yra gautas vienas arba keletas atitinkamų oficialių leidimų. [Leidime] gali būti padarytas įrašas apie tokį arba tokius leidimus.
Pirmiau nurodytas iš anksto gaunamas oficialus leidimas iš esmės nėra būtinas, kai su C arba D kategorijos šaunamuoju ginklu vykstama medžioti arba kai su B, C ar D kategorijos šaunamuoju ginklu vykstama dalyvauti sportinio medžioklinio šaudymo renginiuose, jei vykstantis asmuo turi [leidimą] ir gali nurodyti savo kelionės priežastį.
Jeigu valstybė narė, laikydamasi [šios direktyvos] 8 straipsnio 3 dalies nuostatų, kitą valstybę narę informuoja, kad laikyti tam tikrus B, C arba D kategorijai priskirtus šaunamuosius ginklus yra draudžiama arba jiems įsigyti būtinas oficialus leidimas, yra daromas vienas iš šių įrašų:
„Vykti į … (nurodoma (‑os) valstybė (‑ės)) su šaunamuoju ginklu … (identifikavimas) yra draudžiama.“
„Norint vykti į … (nurodoma (‑os) valstybė (‑ės)) su šaunamuoju ginklu … (identifikavimas) būtina gauti oficialų leidimą.““
Direktyvos 2008/51 1 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Direktyva [91/477] nustatė papildomą vidaus rinkos priemonę. Ja nustatyta įsipareigojimo užtikrinti tam tikrą kai kurių šaunamųjų ginklų judėjimo laisvę [Sąjungos] vidaus rinkoje ir būtinybės riboti šią laisvę tam tikromis šiai prekių rūšiai pritaikytomis saugumo garantijomis pusiausvyra.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
A. Buhagiar ir kt. yra sportinio šaudymo asociacijos „Gibraltar Target Shooting Association“ nariai. 2015 m. gegužės 19 d. A. Buhagiar, kaip šios asociacijos prezidentas, išsiuntė raštą ministrui prašydamas išduoti leidimą kiekvienam iš ieškovų pagrindinėje byloje.
2015 m. birželio 2 d. ministras atsakė, jog, atsižvelgdama į Komisijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės poziciją, pagal kurią Direktyva 91/477 Gibraltaro teritorijai netaikoma dėl to, kad ja siekiama palengvinti laisvą prekių judėjimą, Gibraltaro vyriausybė nusprendė jos neperkelti. Dėl šios priežasties ministras teigė negalintis išduoti prašomų leidimų. Atsižvelgdami į šį atsisakymą A. Buhagiar ir kt. kreipėsi į
Supreme Court of Gibraltar
(Gibraltaro Aukščiausiasis Teismas).
Anot to teismo, Sąjungos teisė visapusiškai taikoma Gibraltaro teritorijai remiantis SESV 355 straipsnio 3 punktu, laikantis išimčių, numatytų 1972 m. Stojimo akto 28–30 straipsniuose. Pagal Stojimo akto 29 straipsnį, siejamą su jo I priedo I dalies 4 punktu, Gibraltaras nepriklauso Sąjungos muitų teritorijai, o Teisingumo Teismas šiuo klausimu jau yra pažymėjęs, kad Gibraltaro teritorijai netaikomos direktyvos, kurių teisinis pagrindas yra SESV 114 ar 115 straipsnis ir kurių pagrindinis tikslas yra laisvas prekių judėjimas.
Vis dėlto ieškovai pagrindinėje byloje pirmiausia tvirtina, kad, atsižvelgiant į 1972 m. Stojimo akte numatytų išimčių, kurias reikia aiškinti siaurai, tikslą, su laisvu prekių judėjimu susijusios Sąjungos teisės priemonės, kurios nekenkia šių išimčių tikslui, turi būti taikomos Gibraltaro teritorijai. Taip yra su Direktyvos 91/477 nuostatomis, susijusiomis su leidimu, kurios skirtos medžiotojams ir sportinio šaudymo atstovams, nes toks dokumentas išduodamas išimtinai kelionėms į valstybes nares ir iš jų tam, kad šie asmenys galėtų dalyvauti sporto renginiuose. Leidimo išdavimas nesusijęs su komerciniais sandoriais dėl prekių, dėl kurių jis išduotas, t. y. šaunamųjų ginklų.
Toliau ieškovai pagrindinėje byloje teigia, kad Direktyvos 91/477 nuostatomis, susijusiomis su leidimu, siekiama palengvinti laisvą medžiotojų ir sportinio šaudymo atstovų paslaugų tarp valstybių narių teikimą ir gavimą. Dėl to šios nuostatos esą taikomos Gibraltaro teritorijai, todėl kompetentingos valdžios institucijos turi pareigą jas perkelti į nacionalinės teisės aktą, taikytiną šiai teritorijai. Toks neperkėlimas yra Gibraltare gyvenančių medžiotojų ir sportinio šaudymo atstovų diskriminacija, nes jie patiria papildomų išlaidų ir jų atžvilgiu vykdomos ilgos administracinės procedūros, kai Sąjungoje keliauja su savo šaunamaisiais ginklais, siekdami dalyvauti medžioklės ar sportinio šaudymo renginiuose ar varžybose, o tai yra SESV 56 straipsnio pažeidimas. Tokiomis aplinkybėmis naudojami šaunamieji ginklai turi būti laikomi ne prekėmis, kurios yra komercinių sandorių dalykas, bet sportine įranga, kurios reikia tokiuose renginiuose ar varžybose.
Galiausiai A. Buhagiar ir kt. teigia, kad leidimui taikomos Direktyvos 91/477 nuostatos yra susijusios su laisvu asmenų judėjimu, kaip tai patvirtina šios direktyvos septinta konstatuojamoji dalis. Todėl, kadangi minėta direktyva buvo priimta remiantis EEB sutarties 100A straipsnio 1 dalimi, jos teisinis pagrindas yra netinkamas. Remiantis EEB sutarties 100A straipsnio 2 dalimi, kuri iš esmės atitinka EB 95 straipsnio 2 dalį ir SESV 114 straipsnio 2 dalį, šių straipsnių atitinkamoje 1 dalyje numatyta teisėkūros procedūra negali būti taikoma priimant Sąjungos teisės aktus dėl laisvo asmenų judėjimo. Todėl ieškovai pagrindinėje byloje ginčija Direktyvos 91/477 nuostatų, susijusių su leidimu, ar net visos šios direktyvos galiojimą.
Šiomis aplinkybėmis
Supreme Court of Gibraltar
(Gibraltaro Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Jeigu Direktyvos [91/477] nuostatos dėl [leidimo] susijusios tik su laisvu prekių judėjimu, ar jos vis dėlto gali būti taikomos Gibraltaro [teritorijai], nes jos nesusijusios su prekyba arba komerciniais sandoriais, todėl nepatenka į Gibraltarui 1972 m. Stojimo aktu nustatytų nukrypti leidžiančių nuostatų taikymo sritį?
2.
Ar Gibraltaro [teritorijai] taikytinos Direktyvos [91/477] nuostatos dėl [leidimo], skirtos medžiotojams ir sportinio šaudymo atstovams, nes jos susijusios su laisvu paslaugų judėjimu?
3.
Ar Direktyvos [91/477] nuostatos dėl [leidimo], skirtos medžiotojams ir sportinio šaudymo atstovams, negalioja, nes jos susijusios su laisvu asmenų judėjimu, todėl priimtos remiantis netinkamu teisiniu pagrindu?“
Dėl prejudicinių klausimų
Savo trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti Gibraltaro neįtraukimo į Sąjungos muitų teritoriją, numatyto 1972 m. Stojimo akto 29 straipsnyje, siejamame su šio akto I priedo I dalies 4 punktu, apimtį ir šiomis aplinkybėmis išnagrinėti Direktyvos 91/477 nuostatų dėl leidimo, kiek jos susijusios su medžiotojais ir sportinio šaudymo atstovais, taikymo Gibraltaro teritorijai klausimą.
Iš pradžių reikia pažymėti, kad, pirma, atsižvelgiant į ginčo pagrindinėje byloje dalyką, t. y. atsisakymą tenkinti A. Buhagiar ir kt. prašymą išduoti leidimą tam, kad juo būtų galima remtis per supaprastintą procedūrą dėl medžiotojų ir sportinio šaudymo atstovų šaunamųjų ginklų perdavimo iš vienos valstybės narės į kitą, Direktyvos 91/477 nuostata, kuri, anot jų, turėjo būti perkelta į Gibraltaro teisės aktus, yra nuostata, susijusi su leidimo naudojimu tokiomis aplinkybėmis, t. y. šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalis, siejama su jos 1 straipsnio 4 dalimi ir II priedu. Šiose dviejose nuostatose atitinkamai apibrėžiama leidimo sąvoka ir nurodomas jo turinys.
Antra, nors Gibraltaro teritorijai Sąjungos teisė iš principo taikoma pagal SESV 355 straipsnio 3 punktą, vis dėlto tam tikri Sąjungos teisės aktai jai netaikomi remiantis 1972 m. Stojimo aktu, atsižvelgiant į šios teritorijos specifinę teisinę padėtį ir visų pirma į jos kaip laisvojo uosto statusą (šiuo klausimu žr. 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė,
C‑349/03
,
EU:C:2005:488
,
punktą ir 2017 m. birželio 13 d. Sprendimo The Gibraltar Betting and Gaming Association,
C‑591/15
,
EU:C:2017:449
,
ir
punktus).
Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė (
C‑30/01
,
EU:C:2003:489
)
punkte, Gibraltaro neįtraukimas į Sąjungos muitų teritoriją, numatytas 1972 m. Stojimo akto 29 straipsnyje, siejamame su šio akto I priedo I dalies 4 punktu, reiškia, kad jam netaikomos nei Sutarties nuostatos, susijusios su laisvu prekių judėjimu, nei antrinės Sąjungos teisės nuostatos, kuriomis dėl laisvo prekių judėjimo siekiama užtikrinti valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų suderinimą pagal EB sutarties 94 ir 95 straipsnius (dabar – SESV 114 ir 115 straipsniai).
Šios išvados nepaneigia aplinkybė, kad byloje, kurioje buvo priimtas tas sprendimas, nagrinėtose direktyvose, kuriomis iš esmės siekta pašalinti prekybos prekėmis kliūtis ir kurios grindžiamos minėtais 94 ir 95 straipsniais, buvo nuostatų, susijusių su aplinkos apsauga, o tai yra sritis, kurioje Gibraltaro teritorijai iš principo yra taikomos Sąjungos teisės taisyklės (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė,
C‑30/01
,
EU:C:2003:489
,
ir
punktus).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pažymėjo, kad, žinoma, tokių direktyvų netaikymas Gibraltaro teritorijai gali kelti pavojų kitų Sąjungos politikos sričių nuoseklumui, kai šiomis direktyvomis, nors tik papildomai, taip pat siekiama tikslų, susijusių su šiomis kitomis politikos sritimis, kaip antai aplinkos apsaugos politika. Vis dėlto dėl tokio pavojaus šių direktyvų, kuriomis visų pirma siekiama su laisvu prekių judėjimu susijusių tikslų, teritorinė taikymo sritis negali būti išplėsta taip, kad viršytų Sutartimis ir 1972 m. Stojimo aktu nustatytas ribas (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė,
C‑30/01
,
EU:C:2003:489
,
punktą).
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad, pirma, jei Sąjungos teisės aktu siekiama visų pirma užtikrinti valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų dėl laisvo prekių judėjimo suderinimą pagal SESV 114 ir 115 straipsnius, jis Gibraltaro teritorijai netaikomas, net jeigu juo papildomai siekiama vieno ar daugiau tikslų, susijusių su kitomis Sąjungos politikos sritimis.
Antra, kaip savo išvados 54 ir 55 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, priešingai, nei mano A. Buhagiar ir kt., svarbu išnagrinėti pagrindinį Sąjungos teisės akto tikslą, siekiant nustatyti, ar šis aktas taikomas teritorijai, kuri nepatenka į konkrečios srities Sąjungos teisės teritorinę taikymo sritį.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į išdėstytus samprotavimus.
Savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar 1972 m. Stojimo akto 29 straipsnį, siejamą su šio akto I priedo I dalies 4 punktu, reikia aiškinti taip, kad Direktyvos 91/477 12 straipsnio 2 dalis, siejama su jos 1 straipsnio 4 dalimi ir II priedu, yra taikoma Gibraltaro teritorijai dėl to, kad ja siekiama palengvinti laisvą paslaugų teikimą ar laisvą asmenų judėjimą, arba dėl to, kad, nors ir susijusi su laisvu prekių judėjimu, ji nėra susijusi nei su prekyba šaunamaisiais ginklais, nei su komerciniais sandoriais dėl jų.
Jei Direktyvos 91/477 12 straipsnio 2 dalį reikėtų aiškinti taip, kad ja siekiama palengvinti laisvą asmenų judėjimą, tam teismui kyla abejonių dėl šios nuostatos arba net dėl visos Direktyvos 91/477 galiojimo, nes tokiu atveju yra klaidingai pasirinktas jos teisinis pagrindas: ši direktyva grindžiama EEB sutarties 100A straipsnio 1 dalimi, tapusia EB 95 straipsnio 1 dalimi (kuria remiantis buvo priimta Direktyva 2008/51, kuria iš dalies pakeista Direktyva 91/477), o paskui – SESV 114 straipsnio 1 dalimi, nors pagal EEB sutarties 100A straipsnio 2 dalį, tapusią EB 95 straipsnio 2 dalimi, o paskui – SESV 114 straipsnio 2 dalimi, pagal šių straipsnių atitinkamą 1 dalį neleidžiama priimti nuostatų dėl laisvo asmenų judėjimo.
Šiuo aspektu, kiek tai susiję, pirma, su tuo, ar Direktyvos 91/477 12 straipsnio 2 dalis, siejama su jos 1 straipsnio 4 dalimi ir II priedu, yra taikoma Gibraltarui dėl to, kad ja siekiama palengvinti laisvą paslaugų teikimą ar laisvą asmenų judėjimą, reikia išnagrinėti pagrindinį šios direktyvos tikslą, kaip priminta šio sprendimo 36 punkte.
Be to, kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl Direktyvos 91/477 teisinio pagrindo pasirinkimo, reikia pažymėti, kad pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisės akto teisinio pagrindo parinkimas turi būti grindžiamas objektyviais kriterijais, kuriems gali būti taikoma teismo kontrolė ir prie kurių priskirtinas tokio teisės akto tikslas ir turinys. Jeigu iš atitinkamo teisės akto analizės matyti, kad juo siekiama dviejų tikslų arba jis turi dvi sudedamąsias dalis, ir jei viena iš jų yra laikytina pagrindine ar dominuojančia, o kita tik papildoma, teisės aktas turi būti grindžiamas tik vienu teisiniu pagrindu – tuo, kurio reikalauja pagrindinis ar dominuojantis tikslas arba sudedamoji dalis (2014 m. gegužės 6 d. Sprendimo Komisija / Parlamentas ir Taryba,
C‑43/12
,
EU:C:2014:298
,
ir
punktai ir nurodyta jurisprudencija).
Todėl, norint naudingai atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, reikia nustatyti pagrindinį Direktyvos 91/477 tikslą ir išnagrinėti jos turinį.
Kiek tai susiję su šios direktyvos tikslu, iš jos antros–ketvirtos konstatuojamųjų dalių matyti, kad ji buvo priimta turint tikslą kurti vidaus rinką ir kad gabenamų daiktų ir asmenų saugos tikrinimo panaikinimas, be kita ko, apima teisės aktų suderinimą veiksmingai reglamentuojant šaunamuosius ginklus, siekiant valstybėse narėse nustatyti jų įsigijimo, laikymo ir perdavimo kontrolę (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Zeman,
C‑543/12
,
EU:C:2014:2143
,
ir
punktus). Kaip nurodyta tos direktyvos penktoje konstatuojamojoje dalyje, dėl tokių iš dalies suderintų teisės aktų atsiras daugiau valstybių narių tarpusavio pasitikėjimo užtikrinant asmenų saugą.
Minėtos direktyvos šeštoje konstatuojamoje dalyje numatyta, kad turėtų būti uždrausta patekti iš vienos valstybės narės į kitą turint ginklą, o nukrypti nuo minėto draudimo priimtina tik tuomet, kai yra parengta tam tikra tvarka, užtikrinanti, kad valstybėms narėms būtų pranešta apie tai, jog į jų teritoriją bus įvežtas šaunamasis ginklas. Kaip nurodyta septintoje konstatuojamojoje dalyje reikėtų nustatyti lankstesnes medžioklės ir sportinio šaudymo taisykles, siekiant neriboti laisvo asmenų judėjimo labiau, nei būtina.
Kalbant apie Direktyvos 91/477 turinį, reikia pažymėti, kad jos 1 straipsnyje, kuris yra 1 skyriuje, susijusiame su jos taikymo sritimi, apibrėžtos tam tikros joje vartojamos sąvokos, kaip antai „šaunamieji ginklai“ ir „prekiautojas“, taip pat „leidimas“, kuris šio straipsnio 4 dalyje iš esmės apibrėžiamas kaip dokumentas, kurį asmens, teisėtai įsigijusio šaunamąjį ginklą ir juo besinaudojančio, prašymu išduoda valstybės narės valdžios institucijos. Joje dar patikslinta, kad leidimas – tai dokumentas, kurio negalima perleisti ir kuriame įrašomas šio leidimo turėtojo laikomas ir naudojamas šaunamasis ginklas arba šaunamieji ginklai; šį dokumentą visą laiką privalo turėti šaunamuoju ginklu besinaudojantis asmuo, o jo turinys papildomai apibrėžtas minėtos direktyvos II priede.
Direktyvos 91/477 2 skyriuje „Teisės aktų dėl šaunamųjų ginklų suderinimas“ yra nuostatų dėl valstybių narių teisės aktų, susijusių su šaunamųjų ginklų įsigijimu ir laikymu, suderinimo.
Direktyvos 91/477 3 skyriuje „Ginklų judėjimo [Sąjungoje] formalumai“ numatytas draudimas perduoti šaunamuosius ginklus iš vienos valstybės narės į kitą, išskyrus atvejus, kai tai daroma pagal jos 11 straipsnyje numatytą procedūrą, pagal kurią reikia iš anksto gauti valstybės narės, kurioje yra ginklai, leidimą perduoti, kuris išduodamas tada, kai ši valstybė narė išnagrinėja šio perdavimo saugumo sąlygas. Tos direktyvos 12 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad jeigu jos 11 straipsnyje nustatyta tvarka netaikoma, vykstant per dvi ar daugiau valstybių narių šaunamąjį ginklą laikyti leidžiama tik jeigu suinteresuotasis asmuo yra gavęs kiekvienos iš šių valstybių narių oficialų leidimą ir šis yra įrašytas į leidimą.
Šios direktyvos 12 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta, kad, nepaisant šio straipsnio 1 dalies nuostatų, medžiotojai (C ir D kategorijų ginklų atveju) ir šauliai (B, C ir D kategorijų ginklų atveju), vykdami per dvi valstybes nares ar daugiau tam, kad galėtų užsiimti savo veikla, be išankstinio leidimo gali turėti vieną arba kelis ginklus, jei jie turi leidimą, kuriame įrašytas toks šaunamasis ginklas arba šaunamieji ginklai, ir jei jie gali įrodymais pagrįsti savo kelionės priežastis.
Iš šių Direktyvos 91/477 nuostatų matyti, kad, kaip patvirtina Direktyvos 2008/51 1 konstatuojamoji dalis, Direktyva 91/477 buvo priimta kaip „papildoma vidaus rinkos priemonė“, kuri, užtikrindama Europos piliečiams aukštą saugumo lygį, padeda kurti sąlygas, leidžiančias panaikinti patikrinimus prie valstybių narių sienų, nustatant minimalią suderintą sistemą, susijusią su civiliniam naudojimui skirtų šaunamųjų ginklų įsigijimu ir laikymu, taip pat su jų perdavimu iš vienos valstybės narės į kitą.
Iš Direktyvos 91/477 turinio konkrečiai matyti, kad šia direktyva siekiama, viena vertus, suderinti valstybių narių nuostatas dėl sąlygų, kuriomis įvairių kategorijų šaunamieji ginklai gali būti įsigyjami ir laikomi, kartu visuomenės saugumo sumetimais numatant, kad turi būti draudžiama įsigyti tam tikrų tipų šaunamųjų ginklų.
Kita vertus, šioje direktyvoje įtvirtintos taisyklės, kuriomis siekiama suderinti valstybių narių administracines priemones, susijusias su civiliniam naudojimui skirtų šaunamųjų ginklų judėjimu, o pagrindinis principas (taip pat siekiant užtikrinti aukštą visuomenės saugumo lygį) yra ginklų judėjimo draudimas, išskyrus atvejus, kai laikomasi minėtoje direktyvoje šiuo tikslu numatytų procedūrų.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Direktyva 91/477 yra priemonė, kuria siekiama dėl laisvo prekių, t. y. civiliniam naudojimui skirtų šaunamųjų ginklų, judėjimo užtikrinti, kad valstybių narių įstatymai ir kiti teisės aktai būtų suderinti, šią laisvę apribojant saugumo garantijomis, atitinkančiomis šių prekių pobūdį.
Šios išvados nepaneigia ieškovų pagrindinėje byloje argumentai, kad Direktyvos 91/477 12 straipsnio 2 dalimi, siejama su jos 1 straipsnio 4 dalimi ir II priedu, siekiama palengvinti medžiotojų ar sportinio šaudymo atstovų paslaugų teikimo ir gavimo laisvę arba laisvą asmenų judėjimą.
Šiuo aspektu svarbu pažymėti, kad, atsižvelgiant į pavojų, kurį asmenų saugumui kelia šaunamieji ginklai, jų laisvą judėjimą galima buvo pasiekti tik nustatant griežtas jų perdavimo iš vienos valstybės narės į kitą sąlygas, tarp kurių yra valstybių narių, susijusių su tokių prekių perdavimu, išduodamo išankstinio leidimo principas.
Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo, kad tam tikrų šaunamųjų ginklų perdavimui nebūtinai reikėtų tokio leidimo, jei galima nustatyti, jog jie kelia nedidelį pavojų visuomenės saugumui. Tarp tokių perdavimų esama tam tikrų prekiautojų atliekamų perdavimų, numatytų Direktyvos 91/477 11 straipsnio 3 dalyje. Tam, kad būtų galima pasinaudoti šia tvarka be griežtos prekiautojų veiklos kontrolės, numatytos šios direktyvos 4 straipsnio 3 dalyje, reikia gauti specialų leidimą. Tokia pat tvarka minėtos direktyvos 12 straipsnio 2 dalyje numatytus perdavimus vykdo medžiotojai ir sportinio šaudymo atstovai, t. y. šaunamųjų ginklų turėtojai, kurie dėl atitinkamos savo veiklos laikomi turinčiais pagrįstų ir lengvai patikrinamų, be kita ko, tikrinant leidimą, kurį jie privalo turėti, priežasčių perduoti šaunamuosius ginklus.
Todėl atsižvelgdamas į visuomenės saugumo reikalavimus Sąjungos teisės aktų leidėjas numatė ne tokias griežtas šaunamųjų ginklų, skirtų medžioklei ir sporto varžyboms, perdavimo sąlygas, nes, kaip matyti iš Direktyvos 91/477 septintos konstatuojamosios dalies, ja nustatyta suderinta sistema gali turėti neigiamą įtaką asmenims, norintiems perduoti savo šaunamuosius ginklus teisėtais tikslais, naudojantis kitomis pagrindinėmis laisvėmis.
Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas pažymėjo, kad leidimo tikslas yra sudaryti sąlygas iš vienos valstybės į kitą laisvai judėti ginklus turintiems medžiotojams ir sportinio šaudymo atstovams, kartu pabrėždamas, jog Direktyvos 91/477 1 straipsnio 4 dalimi, siejama su jos 12 straipsnio 2 dalimi, visų pirma siekiama palengvinti medžioklei ir sportinei veiklai skirtų ginklų judėjimą (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Zeman,
C‑543/12
,
EU:C:2014:2143
,
,
ir
punktus).
Todėl, nors su leidimu susijusi supaprastinta šaunamųjų ginklų perdavimo procedūra, kaip antai numatyta Direktyvos 91/477 12 straipsnio 2 dalyje, gali turėti teigiamą įtaką paslaugų teikimo laisvei ir laisvam asmenų judėjimui medžioklės ir sportinio šaudymo srityje, vis dėlto šia nuostata siekiama pagrindinio šios direktyvos tikslo – ne palengvinti naudojimąsi šiomis laisvėmis, bet reglamentuoti civiliniam naudojimui skirtų šaunamųjų ginklų įsigijimą ir laikymą, taip pat laisvą šių ginklų judėjimą Sąjungoje.
Taigi negalima daryti išvados, kad Direktyvos 91/477 12 straipsnio 2 dalis, siejama su jos 1 straipsnio 4 dalimi ir II priedu, yra taikoma Gibraltarui dėl to, kad šia nuostata nesiekiama palengvinti laisvo prekių judėjimo.
Taip pat šios direktyvos analizė, kurią, remiantis šio sprendimo 41 punkte priminta jurisprudencija, sudaro pagrindinio jos tikslo nustatymas ir jos turinio nagrinėjimas, neatskleidė nieko, kas galėtų turėti įtakos jos galiojimui dėl to, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas jos pagrindu pasirinko EEB 100A straipsnio 1 dalį, o kiek tai susiję su Direktyva 2008/51 – EB 95 straipsnio 1 dalį.
Antra, kalbant apie tai, ar Direktyvos 91/477 12 straipsnio 2 dalis, siejama su jos 1 straipsnio 4 dalimi ir II priedu, taikoma Gibraltarui dėl to, kad, nors ir susijusi su laisvu prekių judėjimu, ji nėra susijusi nei su prekyba šaunamaisiais ginklais, nei su komerciniais sandoriais dėl jų, reikia pažymėti, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, žinoma, laikosi prielaidos, kad Gibraltaro neįtraukimas, numatytas 1972 m. Stojimo akto 29 straipsnyje, siejamame su jo I priedo I dalies 4 punktu, iš principo reiškia, kad, remiantis 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendime Komisija / Jungtinė Karalystė (
C‑30/01
,
EU:C:2003:489
) suformuota jurisprudencija, Sąjungos teisės aktai, kuriais dėl laisvo prekių judėjimo visų pirma siekiama užtikrinti, kad valstybių narių nuostatos būtų suderintos, netaikomi Gibraltaro teritorijai.
Vis dėlto jam kyla abejonių dėl ieškovų pagrindinėje byloje argumentų, kad dėl bendrojo principo, pagal kurį išimtys turi būti aiškinamos siaurai, nuostatos, kaip antai Direktyvos 91/477 12 straipsnio 2 dalis, siejama su jos 1 straipsnio 4 dalimi ir II priedu, yra taikomos šiai teritorijai dėl to, kad jos nesusijusios su laisvu prekių judėjimu vykdant komercinius sandorius, todėl jos priklauso priemonių, susijusių su laisvu prekių judėjimu ir nekenkiančių šio sprendimo 31 punkte nurodytiems interesams, kuriuos šia išimtimi siekiama apsaugoti, kategorijai.
Šiuo aspektu neginčytina, kad 1972 m. Stojimo akto 29 straipsnis yra taisyklės, numatytos SESV 355 straipsnio 3 punkte, pagal kurią Sąjungos teisė taikoma Gibraltarui, išimtis, kurią, kaip Teisingumo Teismas pabrėžė 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė (
C‑349/03
,
EU:C:2005:488
) 43 ir 51 punktuose, reikia aiškinti siaurai, nes jos apimtis ribojama tuo, kas būtina apsaugoti interesus, kurios Gibraltaras gali pagal ją turėti.
Tokiomis aplinkybėmis reikia pabrėžti, kad byloje, kurioje buvo priimtas tas sprendimas, Teisingumo Teismas neturėjo nuspręsti dėl Sąjungos teisės aktų, susijusių su laisvu prekių judėjimu, statuso pagal šią išimtį, priešingai nei byloje, kurioje buvo priimtas 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimas Komisija / Jungtinė Karalystė (
C‑30/01
,
EU:C:2003:489
).
Vadinasi, šio sprendimo 63 punkte priminta būtinybė siaurai aiškinti 1972 m. Stojimo akto 29 straipsnį nereiškia, kad yra Sąjungos nuostatų, kurios, nors jomis ir siekiama pagrindinio tam tikro akto tikslo užtikrinti, kad dėl laisvo prekių judėjimo būtų suderintos valstybių narių nuostatos, yra taikomos Gibraltaro teritorijai, kaip, atrodo, mano ieškovai pagrindinėje byloje.
Tokiomis aplinkybėmis svarbu priminti, kad pagal SESV 28 straipsnio, kuris yra SESV trečios dalies II antraštinėje dalyje, susijusioje su laisvu prekių judėjimu, 1 dalį muitų sąjunga apima visą prekybą prekėmis. Ši sąjunga neabejotinai reiškia, kad turi būti užtikrintas laisvas prekių judėjimas tarp valstybių narių ir apskritai Sąjungoje (2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė,
C‑30/01
,
EU:C:2003:489
,
punktas).
Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją „prekės“ pagal šią nuostatą suprantamos kaip gaminiai, kuriuos galima įvertinti pinigais ir kurie patys gali būti komercinių sandorių objektas. SESV nuostatos dėl laisvo prekių judėjimo iš principo taikomos neatsižvelgiant į tai, ar prekės kerta sienas pardavimo ar perpardavimo tikslais, ar asmeniniam naudojimui ar vartojimui (šiuo klausimu žr. 1989 m. kovo 7 d. Sprendimo Schumacher,
215/87
,
EU:C:1989:111
,
punktą ir 2015 m. gruodžio 3 d. Sprendimo Pfotenhilfe‑Ungarn,
C‑301/14
,
EU:C:2015:793
,
punktą).
Todėl, kadangi Sąjungos antrinės teisės taikymo sritis iš principo sutampa su pačių Sutarčių taikymo sritimi (pagal analogiją žr. 2015 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Parlamentas ir Komisija / Taryba,
C‑132/14–C‑136/14
,
EU:C:2015:813
,
punktą), o Gibraltaro neįtraukimo į bendrą Sąjungos muitų teritoriją siauras aiškinimas negali lemti aiškinimo, pagal kurį laisvas prekių judėjimas santykiuose su Gibraltaru turėtų siauresnę apimtį nei ta, kuri numatyta SESV nuostatose, nes kitaip būtų pakenkta vienodam Sąjungos teisės taikymui, Direktyvos 91/477 nuostatos dėl civiliniam naudojimui skirtų šaunamųjų ginklų perdavimo turi būti laikomos susijusiomis su laisvu prekių judėjimu, nesvarbu, ar šis perdavimas vykdomas pagal komercinius sandorius, įskaitant atvejus, kai tai daroma tarpininkaujant prekiautojams ar parduodant paštu ar kitais būdais, pavyzdžiui, kai tai daro asmenys, visų pirma medžiotojai ir sportinio šaudymo atstovai, siekdami šiuos ginklus panaudoti atitinkamai savo veiklai.
Vadinasi, Direktyvos 91/477 12 straipsnio 2 dalis, siejama su jos 1 straipsnio 4 dalimi ir II priedu, Gibraltaro teritorijai netaikoma, nors ši Sąjungos teisės nuostata nesusijusi nei su prekyba šaunamaisiais ginklais, nei su komerciniais sandoriais dėl jų.
Be to, priešingai, nei savo rašytinėse pastabose teigia ieškovai pagrindinėje byloje, galimybė Sąjungos teisės aktus dėl valstybių narių nuostatų, susijusių su laisvu prekių judėjimu, suderinimo taikyti Gibraltaro teritorijai negali priklausyti nuo atitinkamų prekių perdavimo priežasčių. Jei taip būtų, tai, kaip per posėdį Teisingumo Teisme pažymėjo Gibraltaro vyriausybė ir Komisija ir kaip savo išvados 73 punkte nurodė generalinis advokatas, sukurtų teisinio netikrumo situaciją, kiek tai susiję su nustatymu, kurios Sąjungos teisės normos dėl laisvo prekių judėjimo yra taikomos Gibraltaro teritorijai, o tai taip pat galėtų pakenkti interesams, kuriuos siekiama apsaugoti 1972 m. Stojimo aktu Gibraltarui pripažįstamoje sistemoje.
Be to, remiantis tuo, kas išdėstyta, darytina išvada, kad, pirma, Direktyvos 91/477 12 straipsnio 2 dalyje numatyta procedūra negali būti vykdoma netaikant šioje direktyvoje nustatytos iš dalies suderintos teisinės sistemos, susijusios su šaunamųjų ginklų įsigijimo ir laikymo kontrole.
Antra, Direktyvos 91/477 nuostatų, kurių reikia siekiant užtikrinti veiksmingą ir patikimą leidimo funkcionavimą vykdant minėtą procedūrą, perkėlimas į Gibraltaro teritorijai taikomus teisės aktus ir tikslo užtikrinti aukštą asmenų saugumo lygį įgyvendinimas reikalauja, kad būtų perkelta daug šios direktyvos nuostatų, o tai reiškia, kad būtų netinkamai išplėsta Sąjungos teisės teritorinė taikymo sritis.
Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip: 1972 m. Stojimo akto 29 straipsnis, siejamas su jo I priedo I dalies 4 punktu, turi būti aiškinamas taip, kad Direktyvos 91/477 12 straipsnio 2 dalis, siejama su jos 1 straipsnio 4 dalimi ir II priedu, netaikoma Gibraltaro teritorijai. Išnagrinėjus šiuos klausimus nebuvo nustatyta nieko, kas galėtų paveikti šios direktyvos galiojimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Akto dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės stojimo sąlygų ir Sutarčių pritaikomųjų pataisų 29 straipsnis, siejamas su šio akto I priedo I dalies 4 punktu, turi būti aiškinamas taip, kad 1991 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 91/477/EEB dėl ginklų įsigijimo ir laikymo kontrolės, iš dalies pakeistos 2008 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2008/51/EB, 12 straipsnio 2 dalis, siejama su jos 1 straipsnio 4 dalimi ir II priedu, netaikoma Gibraltaro teritorijai.

2.
Išnagrinėjus prejudicinius klausimus nebuvo nustatyta nieko, kas galėtų paveikti Direktyvos 91/477, iš dalies pakeistos Direktyva 2008/51, galiojimą.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.