CELEX: 62017TJ0377
Civildienests
EIB personāls
Sūdzība par psiholoģisku vardarbību
Administratīvā izmeklēšana
Jēdziens “psiholoģiska vardarbība”
Prasība par pārmestās rīcības atkārtošanos, lai to atzītu par “psiholoģisku vardarbību”
Atteikums ierosināt disciplinārlietu pret personu, kas ir šādi rīkojusies
Konfidencialitātes pienākums attiecībā uz esošās administratīvās izmeklēšanas procedūras pastāvēšanu un tādējādi par procedūras beigās pieņemto lēmumu, kurā konstatēta psiholoģiskas vardarbības esamība

Atbilstošās tiesību normas
Atbilstoši LESD 308. pantam Eiropas Investīciju bankas (EIB vai turpmāk tekstā – “Banka”) statūti ir noteikti ar minētajam Līgumam un Līgumam par Eiropas Savienību pievienoto 5. protokolu, kas ir to neatņemama sastāvdaļa. Šī protokola par Eiropas Investīciju bankas statūtiem 7. panta 3. punkta h) apakšpunktā ir paredzēts, ka Bankas reglamentu apstiprina EIB Padome. Šī 1958. gada 4. decembrī apstiprinātā un vēlāk vairākkārt grozītā reglamenta 31. pantā ir paredzēts, ka Bankas personāla reglamentus pieņem valde. Šajā ziņā Bankas valde 1960. gada 20. aprīlī pieņēma Bankas personāla reglamentu (turpmāk tekstā – “Personāla reglaments”).
Personāla reglamenta – redakcijā, kas piemērojama strīdam un ir pieņemta ar Bankas valdes 2013. gada 4. jūnija lēmumu, un ir stājusies spēkā šī paša gada 1. jūlijā, – 41. pantā ir noteikts:
“Visus personīga rakstura strīdus starp Banku un tās darbiniekiem izskata Eiropas Savienības Tiesa. Jebkuru prasību par Bankas veikto pasākumu, kas viņu var nelabvēlīgi ietekmēt, darbinieks ceļ trīs mēnešu laikā.
Izņemot prasību Tiesā [..], un pirms tās celšanas strīdus, kas neattiecas uz 38. pantā minēto pasākumu īstenošanu, izskata Bankas Samierināšanas komisija mierizlīguma procedūrā.
Samierināšanas lūgumu iesniedz trīs mēnešu laikā [no] strīda pamatā esošo faktu rašanās vai pasākumu paziņošanas brīža.
Samierināšanas komisijā ir trīs locekļi. Ja ir jāizveido komisija, vienu tās locekli ieceļ Bankas priekšsēdētājs, otru – ieinteresētā persona; šos abus locekļus ieceļ vienas nedēļas laikā no dienas, kurā viena no pusēm iesniedza lūgumu attiecībā uz otro pusi. Trešo locekli, kas ir komisijas priekšsēdētājs, ieceļ abi pirmie minētie locekļi vienas nedēļas laikā no viņu iecelšanas dienas. Tos var izvēlēties ārpus Bankas. Ja abi pirmie locekļi vienas nedēļas laikā no viņu iecelšanas dienas nevar vienoties par priekšsēdētāja iecelšanu, to veic Eiropas Savienības Tiesas priekšsēdētājs.
Samierināšanas procedūra atkarībā no gadījuma ir uzskatāma par nesekmīgu:
–
ja četru nedēļu laikā no dienas, kad Bankas priekšsēdētājs iesniedza pieprasījumu, Tiesas priekšsēdētājs nav iecēlis [samierināšanas komisijas] priekšsēdētāju;
–
ja samierināšanas komisija divu nedēļu laikā no tās izveidošanas dienas nerod abām pusēm pieņemamu risinājumu.”
Bankas valde 2006. gada 1. augustā pieņēma Bankas personāla uzvedības kodeksu (turpmāk tekstā – “Uzvedības kodekss”). Šī kodeksa 3.6. pantā “Cieņa darbā” ir paredzēts:
“Nav pieļaujama nekāda psiholoģiska vardarbība vai iebiedēšana. Saskaņā ar Bankas politiku par cieņu darbā pie direktora [ģenerāldirektora un Personāla departamenta vadītāja] var vērsties jebkurš, kas ir cietis no vardarbības vai iebiedēšanas, un viņam to nedrīkst pārmest. Bankai ir pienākums izrādīt rūpes par attiecīgo personu un piedāvāt tai savu atbalstu.”
Minētā kodeksa 3.6.1. pantā tostarp ir precizēts psiholoģiskas vardarbības jēdziens:
“3.   6.1. pants. Psiholoģiska vardarbība
Tie ir viena vai vairāku darbinieku naidīgi vai neatbilstīgi vārdi, rīcība vai darbības, kas atkārtojas pietiekami ilgā laikposmā un ir vērsti pret citu darbinieku. Nepieklājīga piezīme vai strīds ar nepatīkamiem, jūtu uzplūdā izteiktiem vārdiem nav uzskatāmi par psiholoģisku vardarbību. Savukārt regulāri dusmu izvirdumi, iebiedēšana, nepieklājīgas piezīmes vai aizskaroši mājieni, kas atkārtojas regulāri nedēļu vai mēnešu garumā, nepārprotami liecina par vardarbību darbā.
[..]”
Tomēr kopš 2003. gada Banka arī ir pieņēmusi “Politiku par cieņu darbā” (turpmāk tekstā – “politika par cieņu darbā”). Politikas par cieņu darbā nodaļā ar nosaukumu “Iebiedēšana un vardarbība – Kas tas ir?”, ir noteikts:
“Vardarbība un iebiedēšana var izpausties dažādos veidos. Fiziskās vai verbālās vardarbības izpausmes bieži vien ir vērojamas laika gaitā, lai gan var rasties atsevišķi nopietni konflikti. Tam, ka attiecīgā rīcība ir tīša vai netīša, nav nozīmes. Galvenais princips ir, ka vardarbība un iebiedēšana ir nepieņemama un nevēlama rīcība, kas aizskar tās personas pašcieņu un pašapziņu, kura ir minētās rīcības upuris.
[..]”
Politikā par cieņu darbā ir paredzētas divas iekšējās procedūras, lai risinātu ar iebiedēšanu un vardarbību saistītus gadījumus, proti, pirmkārt, neoficiāla izmeklēšanas procedūra, kurā attiecīgais darbinieks cenšas panākt mierizlīgumu saistībā ar problēmu, un, otrkārt, oficiāla izmeklēšanas procedūra (turpmāk tekstā – “izmeklēšanas procedūra”), kurā viņš oficiāli iesniedz sūdzību, kuru izskata izmeklēšanas komiteja trīs personu sastāvā (turpmāk tekstā – “izmeklēšanas komiteja”). Šai izmeklēšanas komitejai ir jāveic objektīva un neatkarīga izmeklēšana un jāsniedz ieteikums Bankas priekšsēdētājam, kas beigu beigās pieņem lēmumu par veicamajiem pasākumiem.
Politikā par cieņu darbā saistībā ar izmeklēšanas procedūru ir noteikts:
“Darbinieks mutvārdos vai rakstveidā izklāsta lietu [ģenerāldirektoram un Personāla departamenta vadītājam]. Ja viņš uzskata, ka attiecīgajā gadījumā nav nekavējoties un acīmredzami jāpiemēro disciplinārsods un ka radušajos apstākļos lietu var kvalificēt kā vardarbību, attiecīgais darbinieks var ierosināt izmeklēšanas procedūru šādā veidā:
1.
Viņš iesniedz oficiālu rakstveida lūgumu [ģenerāldirektoram un Personāla departamenta vadītājam] uzsākt izmeklēšanas procedūru, norādot sūdzības priekšmetu un iespējamo vajātāju vai vajātājus.
2.
[Ģenerāldirektors un Personāla departamenta vadītājs], vienojoties ar personāla pārstāvjiem, ierosina [Bankas] priekšsēdētājam komitejas sastāvu un nosaka datumu, kādā ir jāuzsāk izmeklēšana, bet ne vēlāk kā 30 kalendāro dienu laikā no sūdzības saņemšanas dienas.
3.
[Ģenerāldirektors un Personāla departamenta vadītājs] nekavējoties apstiprina attiecīgā darbinieka sūdzības saņemšanu, apstiprinot [viņam], ka tiek uzsākta izmeklēšanas procedūra. Turklāt:
a)
viņš lūdz attiecīgo darbinieku izklāstīt savu sūdzību memorandā un [desmit] dienu laikā konfidenciāli nosūtīt viņam rakstveida atbildi, pievienojot tai, ja vien viņš vēlas, apliecinošus dokumentus vai pierādījumus,
b)
viņš lūdz darbinieku savā memorandā norādīt, vai varēs uzaicināt personas liecināt (neminot to vārdus),
c)
viņš norāda, ka pēc attiecīgā memoranda saņemšanas iespējamais vajātājs tiks informēts par sūdzības priekšmetu un iegūs visu nepieciešamo informāciju šajā ziņā, bet viņam netiks nosūtīta memoranda kopija,
d)
viņš informē darbinieku, ka sūdzību nevar atsaukt un [izmeklēšanas] procedūra ir jāpabeidz.
e)
viņš informē [sūdzības iesniedzēju], ka iespējamajam vajātājam tiks atgādināts, ka viņš nevienā brīdī nedrīkst ietekmēt [sūdzības iesniedzēju] un ka abām pusēm attiecībā uz sūdzību ir jāievēro stingra konfidencialitāte (paziņojumā norāda datumu un to nosūta [ģenerāldirektoram un Personāla departamenta vadītājam] ar apstiprinājumu par tā saņemšanu),
f)
viņš norāda, ka izmeklēšana tiks uzsākta 30 kalendāro dienu laikā un abas puses tiks informētas par individuālas uzklausīšanas norises dienu [..], to tiesībām tikt pārstāvētām vai tiesībām uz pavadību un komitejas sastāvu.
4.
Pēc [sūdzības iesniedzēja] memoranda saņemšanas [ģenerāldirektors un Personāla departamenta vadītājs]:
a)
nekavējoties nosūta paziņojumu iespējamajam vajātājam, precizējot sūdzības priekšmetu un sniedzot visu nepieciešamo informāciju, un lūdz viņu [desmit] dienu laikā konfidenciāli nosūtīt rakstveida atbildi, pievienojot tai, ja vien viņš vēlas, apliecinošus dokumentus vai pierādījumus,
b)
viņš lūdz darbinieku savā atbildē norādīt, vai var uzaicināt personas liecināt (neminot to vārdus),
c)
atgādina iespējamajam vajātājam, ka viņš nevienā brīdī nedrīkst ietekmēt sūdzības iesniedzēju un ka katrai iesaistītajai pusei attiecībā uz sūdzību ir jāievēro stingra konfidencialitāte (paziņojumā norāda datumu un to nosūta [ģenerāldirektoram un Personāla departamenta vadītājam] ar apstiprinājumu par tā saņemšanu),
[..].”
Uzklausīšana, kas notiek izmeklēšanas procedūrā politikas par cieņu darbā jomā, ir aprakstīta šādi:
“Uzklausīšanas mērķis ir precīzi noskaidrot, kas ir noticis, un savākt informāciju, kas ļauj sagatavot argumentētu ieteikumu [..].
Komitejai ir tiesības izvēlēties tādu rīcības veidu, kādu tā uzskata par piemērotu. Uzklausīšanas parasti norisinās kā atsevišķu interviju virkne, kuras rīko šādā secībā:
–
vispirms [tiek uzklausīts] [sūdzības iesniedzējs];
–
liecinieki, kurus, iespējams, ir minējis [sūdzības iesniedzējs];
–
iespējamais vajātājs [;]
–
liecinieki, kurus, iespējams, ir minējis iespējamais vajātājs;
[..].”
Attiecībā uz izmeklēšanas iznākumu izmeklēšanas procedūrā politikas par cieņu darbā jomā ir paredzēts:
“Pēc visu dalībnieku uzklausīšanas un visu attiecīgo iespējamo izmeklēšanu pabeigšanas komitejai jāspēj pieņemt lēmumu un jāierosina argumentēts ieteikums. Tai nav lēmuma pieņemšanas pilnvaru.
Komiteja var pastu dažādus ieteikumus par to, ka:
–
lieta ir izbeidzama, jo abas puses ir varējušas noskaidrot situāciju un rast abām pusēm pieņemamu risinājumu nākotnē;
–
ir uzskatāms, ka lieta attiecas nevis uz iebiedēšanu vai vardarbību, bet uz konfliktu darbā, kas ir rūpīgāk jāpārbauda un jāuzrauga;
–
sūdzība ir noraidāma;
–
ir veicami nepieciešamie pasākumi gadījumā, ja komiteja pierāda, ka sūdzība ir nepamatota un ļaunprātīga;
–
[pret iespējamo vajātāju] ir jāierosina disciplinārlieta.
Komiteja sagatavo rakstveida ieteikumu piecu dienu laikā pēc izmeklēšanas pabeigšanas un nosūta to [Bankas] priekšsēdētājam lēmuma pieņemšanai.”
Attiecībā uz Bankas priekšsēdētāja pieņemto lēmumu izmeklēšanas procedūrā politikas par cieņu darbā jomā ir noteikts:
“[Bankas] priekšsēdētāja lēmumā ir jāprecizē iespējamie veicamie pasākumi, kā arī to īstenošanas grafiks; tie var būt, piemēram:
–
disciplinārlietas [pret vajātāju] ierosināšana,
–
papildu izmeklēšanas uzsākšana konkrētajā darba vienībā vai departamentā,
–
risinājums, par kuru savstarpēji vienojušās puses.
Ja vardarbība nav pierādīta un ja nav pārkāpts neviens no spēkā esošajiem noteikumiem, abām pusēm ir jāsniedz garantijas, ka [izmeklēšanas] procedūra neradīs tām nelabvēlīgas sekas.
[..]”
Nodaļā “Datu saglabāšana” izmeklēšanas procedūrā politikas par cieņu darbā jomā ir precizēts:
“Lai aizsargātu visas attiecīgās puses, aktiem nodrošina stingru konfidencialitāti un informāciju izpauž tikai absolūtas nepieciešamības gadījumā. [Cilvēkresursu dienests] datu aizsardzības inspektora kontrolē konfidenciāli saglabā personas datus, lietas materiālus, kuros norādīti vārdi, datumi, sūdzības un rezultāti, lai veiktu politikas uzraudzību un nodrošinātu saskaņotību un taisnīgumu.”
Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja
SQ
, kas ir Bankas darbiniece, tika pieņemta darbā Bankā 2008. gada 1. aprīlī kā atašejs [
konfidenciāli
] (
) [
konfidenciāli
] departamentā (turpmāk tekstā – “attiecīgais departaments”).
2011. gadā toreizējais attiecīgā departamenta direktors pieņēma lēmumu, ka prasītājai ir jāstrādā viņa tiešā pakļautībā, tāpēc prasītājai tika uzticēti konkrēti lietu materiāli. Turklāt no 2011. gada oktobra prasītāja faktiski vadīja grupu, kuras sastāvā 2013. un 2014. gadā bija par komunikāciju atbildīgā persona, pilna darba laika asistents un nesen augstskolu pabeigusi persona.
Prasītāja apgalvo, ka toreizējais attiecīgā departamenta direktors bija vairākkārt lūdzis pārskatīt prasītājas pienākumus, prasītājas vadīto grupu pārveidot par nodaļu un līdz ar to iecelt viņu par nodaļas vadītāju.
2014. gada oktobrī pēc direktora aiziešanas amatā stājās jauns direktors (turpmāk tekstā – “jaunais direktors”). Turklāt Banka noteica viņam pienākumu pārstrukturēt attiecīgo departamentu, jo tā darbs nebija apmierinošs, tostarp kompetenču trūkuma dēļ, kas bija jānovērš, pieņemot darbā jaunus darbiniekus.
Pārstrukturējot attiecīgo departamentu, prasītājas vadītā grupa netika saglabāta. Turklāt prasītāja vairākkārt nesekmīgi lūdza jaunajam direktoram atjaunināt viņas amata aprakstu.
2016. gada 2. jūnijā prasītāja devās slimības atvaļinājumā izdegšanas dēļ.
2016. gada 8. septembrī prasītājai bija saruna ar Personāla ģenerāldirektorāta (ĢD) Sociālo attiecību un administratīvo dienestu departamenta Sociālo attiecību un darba apstākļu nodaļas vadītāju, kā arī Cilvēkresursu dienesta vadītāju. Pēc šīs sarunas viņa šiem abiem sarunu biedriem nosūtīja elektroniskā pasta vēstuli, kurā aprakstīja konkrētus jaunā direktora rīcības veidus, kas, viņasprāt, bija uzskatāmi par psiholoģisku vardarbību un diskrimināciju dzimuma dēļ. Šajā elektroniskā pasta vēstulē viņa lūdza ātri panākt mierizlīgumu šajā situācijā, piešķirot prasītājai atvaļinājumu personisku iemeslu dēļ (turpmāk tekstā – “API”) uz diviem gadiem vai ieceļot viņu par nodaļas vadītāju citā departamentā.
2016. gada 26. oktobrī prasītāja aizpildīja šim nolūkam paredzēto veidlapu un iesniedza pieteikumu piešķirt API uz diviem gadiem, ko, viņasprāt, pamatoja apstāklis, ka jaunais direktors pret viņu vērsa psiholoģisku vardarbību un īstenoja diskriminācijas dzimuma dēļ politiku. Tādējādi, pirmkārt, prasītāja paskaidroja, ka divu gadu API ļautu Bankai izmeklēt faktiskos apstākļus un veikt nepieciešamos pasākumus, lai izbeigtu jaunā direktora rīcību, un ka viņai vairs nebūtu jābaidās no iespējamiem pretpasākumiem vai jācieš no tiem. Otrkārt, minētais API ļautu viņai atgūt ticību savām vadītājas spējām, strādājot kādā uzņēmumā vai nodibinot uzņēmumu.
Turklāt 2016. gada 26. oktobrī prasītāja saskaņā ar Bankas iekšējās kārtības noteikumiem iesniedza sūdzību (turpmāk tekstā – “sūdzība”) par jaunā direktora rīcību pret viņu, kas galvenokārt bija kvalificējama kā psiholoģiska vardarbība Uzvedības kodeksa 3.6. un 3.6.1. panta izpratnē un iekšējās kārtības noteikumu attiecībā uz cieņas ievērošanu pārkāpums. Pakārtoti prasītāja uzskatīja, ka ar šo rīcību tika pārkāpts Uzvedības kodeksa 1.1., 3.1., 3.3. un 3.5. pants.
2016. gada 26. oktobrī prasītāja saskaņā ar Uzvedības kodeksa 1.5.1. pantu, skatot to kopsakarā ar “pārkāpumu paziņošanas politiku” (turpmāk tekstā – “pārkāpumu paziņošanas politika”), ko Banka pieņēma 2009. gada 21. janvārī, paziņoja par attiecīgu jaunā direktora rīcību, ar kuru, viņasprāt, tikta pārkāpta politika attiecībā uz vienlīdzīgu iespēju nodrošināšanu minētā kodeksa 1.2. panta izpratnē un pieļauta diskriminācija dzimuma dēļ šī kodeksa 1.3. panta izpratnē (turpmāk tekstā – “pārkāpumu paziņošana”). Būtībā prasītāja pārmeta, ka četras no sešām attiecīgā departamenta darbiniecēm sievietēm, kas strādāja vadošos amatos, tika atlaistas par labu darbiniekiem vīriešiem. Tādējādi jaunais direktors strādājot galvenokārt ar vīriešiem un esot īstenojis ar Uzvedības kodeksu nesaderīgu praksi.
Par sūdzību attiecībā uz psiholoģisku vardarbību un pārkāpumu paziņošanu
Paskaidrojot, ka pēc jaunā direktora stāšanās amatā viņas karjera pēkšņi tika pārtraukta, prasītāja sūdzībā norādīja, ka jaunais direktors esot īstenojis praksi, kuras mērķis bija izslēgt sievietes vadītājas no attiecīgā departamenta un šajā kontekstā “izbeigt sadarbību ar” prasītāju, kurai viņa priekštecis bija pilnībā uzticējies. Tādējādi jaunais direktors, pārceļot prasītāju amatā bez atbildības, kura mērķi nebija skaidri definēti, esot viņu “atstūmis malā”.
Prasītāja turklāt atsaucās uz to, ka jaunais direktors bija “likvidējis” trīs personu grupu, kuru viņa vadīja agrāk, apšaubīja prasītājas likumību attiecībā uz šīm trim personām, atkārtoti viņu kritizēja, uzticēja citiem darbus, kuri principā būtu jāveic viņai, nesniedza informāciju par to, kā tika risinātas viņai uzticētās lietas, it īpaši, neuzaicināja viņu uz sanāksmēm, kurās tika gatavota svarīga sanāksme ar Bankas priekšsēdētāju, nenodrošināja atgriezenisko saiti par viņas profesionālo sniegumu, par kuru jaunajam direktoram tomēr tika lūgts sniegt atsauksmi (
feedback
), kā arī norādīja uz vairākām ļaunprātīgām darbībām, tostarp pēc viņas došanās slimības atvaļinājumā.
Attiecībā uz pēdējo minēto jaunais direktors tostarp esot agresīvā tonī nomelnojis prasītāju viņas kolēģes un draudzenes priekšā; viņš esot plānojis lūgt Cilvēkresursu dienestam veikt papildu medicīnisku pārbaudi, lai gan prasītāja bija iesniegusi medicīniskās izziņas; prasītājas ikgadējos mērķus viņš esot noteicis 2016. gada jūnijā, lai gan viņa bija slimības atvaļinājumā, un visbeidzot viņš esot licis publicēt sludinājumu par konkursu uz prasītājas amata vietu, kaut gan viņa vēl nebija informējusi Personāla ĢD, ka pēc slimības atvaļinājuma nevēlas atgriezties savā amatā.
Turklāt prasītāja norādīja, ka jaunais direktors viņu esot sodījis nodaļas vadītāja atlases procedūrā. Lai gan viņa bija šī amata kandidāte, jaunais direktors 2015. gada 29. jūnijā esot informējis prasītāju, ka dienas beigās viņš iepazīstināšot ar jauno attiecīgā departamenta struktūrshēmu. Taču, neņemot vērā prasītājas interviju ar atlases komisiju nodaļas vadītāja amata piešķiršanas nolūkā, kurai bija jānotiek nākamajā dienā un kurai parasti ir izšķiroša nozīme šīs amata aizpildīšanai, jaunais direktors esot iepazīstinājis attiecīgā departamenta darbiniekus ar jauno dienesta struktūrshēmu, nenorādot tajā prasītāju nodaļas vadītājas amatā, – kas, pēc attiecīgās personas domām, pierādot, ka jaunais direktors jau bija nolēmis izslēgt viņu no šīs atlases procedūras.
Turklāt prasītāja pārmeta jaunajam direktoram neatbilstošas, agresīvas, nicinošas un apsūdzošas piezīmes, tostarp sanāksmēs, nesaprātīgu, dīvainu un neskaidru lūgumu formulēšanu un viņas kritizēšanu viņas prombūtnē. It īpaši jaunais direktors esot paziņojis, ka Bankas darbiniekiem neesot pamata sūdzēties, jo viņiem esot laimējies ar viņu amatiem un atalgojumu. Turklāt viņš esot sacījis, ka tad, kad tika pieņemts darbā direktora amatā, viņš nebija sapratis, ka pretēji tam, ko viņš varēja darīt savā iepriekšējā darbavietā, viņš nevarēja pēc saviem ieskatiem atlaist sev nepiemērotus darbiniekus.
Prasītāja arī sūdzējās, pirmkārt, par favorītismu attiecībā uz dažiem darbiniekiem, it īpaši darbiniekiem, kuri bija strādājuši citā starptautiskā organizācijā un kuru pieņemšanu darbā jaunais direktors esot atvieglojis, un, otrkārt, par kritisku vai neieinteresētu attieksmi pret to darbinieku darbu, tostarp pret prasītājas veikumu, kas strādāja departamentā pirms viņa stāšanās direktora amatā.
Tādējādi prasītāja sūdzību noslēdza, lūdzot Banku:
–
pirmkārt, likt uzsākt administratīvu izmeklēšanu saskaņā ar iekšējās kārtības noteikumiem par cieņu [darbā], lai izvērtētu sūdzībā izklāstītos faktiskus, tostarp uzklausot prasītāju, viņas norādītos lieciniekus un jebkuru citu personu, kas zināja faktiskos apstākļus;
–
otrkārt, oficiāli konstatēt, ka šīs darbības ir kvalificējamas kā psiholoģiska vardarbība pret viņu un attiecīgā gadījumā pret citiem darbiniekiem;
–
treškārt, saskaņā ar Personāla reglamenta 38. pantu lemt par disciplinārlietas ierosināšanu pret personu vai personām, kuras ir uzskatāmas par atbildīgām, it īpaši pret jauno direktoru, ja vien viņš pats nenolemtu atkāpties no amata;
–
ceturtkārt, apmierināt šādus viņas prasījumus:
–
piešķirt viņai API uz diviem gadiem;
–
pēc atgriešanās no API iecelt viņu nodaļas vadītājas amatā attiecīgajā departamentā vai citā departamentā, ja attiecīgo departamentu vēl joprojām vadīs jaunais direktors;
–
piedāvāt viņai atbilstošu kompensāciju, lai atlīdzinātu, pirmkārt, morālo kaitējumu, kas viņai radīts ar sūdzībā minētajām darbībām, un, otrkārt, mantisko kaitējumu, kas viņai radies zaudēto ienākumu dēļ, jo viņa netika paaugstināta nodaļas vadītājas amatā, kā to varēja paredzēt, pamatojoties uz viņas dienesta pienākumu izpildi laikā, kad attiecīgo departamentu vadīja un novērtējumu veica bijušais direktors.
2016. gada 26. oktobrī prasītāja saskaņā ar Uzvedības kodeksa 1.5.1. pantu iesniedza arī paziņojumu par pārkāpumu, kurā viņa aprakstīja jaunā direktora politiku 2015. un 2016. gadā un kuru neesot apstrīdējis Personāla ĢD, kas izraisīja vienlīdzīgu iespēju neievērošanu Uzvedības kodeksa 1.2. panta izpratnē un diskrimināciju dzimuma dēļ šī kodeksa 1.3. panta izpratnē.
Par izmeklēšanas procedūru
2016. gada 3. novembra elektroniskā pasta vēstulē Personāla ĢD ģenerāldirektors un Personāla departamenta vadītājs (turpmāk tekstā – “Personāla departamenta vadītājs”) it īpaši jautāja prasītājai, vai viņa vēlas norādīt lieciniekus, kas piedalītos izmeklēšanas procedūrā, un vai viņa būtu ar mieru pati sagatavot paziņojumu, ar ko jaunais direktors bija jāinformē par iesniegto sūdzību par viņu, vai arī tā tikai sniegs komentārus par paziņojuma projektu, ko būs sagatavojuši tā dienesti. Savā atbildē uz to prasītāja 6. novembra elektroniskā pasta vēstulē norādīja, ka saskaņā ar izmeklēšanas procedūras noteikumu attiecībā uz cieņas darbā politiku 3. panta a) punktu un 4. panta a) punktu minētajam ģenerāldirektorātam, pamatojoties uz prasītājas sūdzību un šīs sūdzības pamatojumam iesniegtajiem pierādījumiem, bija jāsagatavo paziņojums pašam. Ar 2016. gada 9. novembra elektroniskā pasta vēstuli Personāla ĢD jurists nosūtīja prasītājai attiecīgo paziņojuma projektu, uzaicinot viņu sniegt iespējamos apsvērumus, ko prasītāja atteicās darīt, 11. novembra elektroniskā pasta vēstulē atkārtoti uzsverot, ka šāda rīcība būtu pretrunā piemērojamajiem noteikumiem, saskaņā ar kuriem šis paziņojums, kas bija jānosūta personai, uz ko attiecās sūdzība, jāizstrādā Personāla ĢD.
2016. gada 17. novembrī prasītājas padomdevējs sazinājās ar Banku, lai pārrunātu ar to iespējamā mierizlīguma noteikumus.
2016. gada 18. novembrī Bankas ģenerālsekretārs un Personāla departamenta vadītājs kopējā vēstulē apstiprināja, ka ir saņēmuši prasītājas prasījumus, kas bija iekļauti viņas padomdevēja iepriekšējā dienā datētajā vēstulē. Šajā kontekstā viņi informēja prasītāju, ka Bankas atbilstības direktorātam ir uzticēts pienākums pārbaudīt prasītājas apgalvojumus. Attiecībā uz iespējamību atrisināt strīdu, panākot mierizlīgumu, viņi norādīja, ka, ņemot vērā uzsāktās administratīvās procedūras un apgalvoto nodarījumu smagumu, Banka nevar apmierināt prasītājas lūgumu. It īpaši viņas prasījums atlīdzināt kaitējumu, pēc viņu domām, bija priekšlaicīgs, jo nebija pierādīts iespējamais apgalvoto faktu patiesums.
Ar 2016. gada 22. novembra vēstuli Personāla departamenta vadītājs un Sociālo attiecību un administratīvo dienestu departamenta direktors informēja prasītāju, ka Banka ir nolēmusi apmierināt viņas lūgumu piešķirt viņai API no 2016. gada 1. decembra līdz 2018. gada 31. decembrim, pamatojoties tikai uz prasītājas minēto pamatu attiecībā uz viņas plānu uzsākt darbu uzņēmumā vai dibināt uzņēmumu.
2016. gada 25. novembrī atbilstoši politikai par cieņu darbā izmeklēšanas procedūras īstenošanai tika iecelti trīs izmeklēšanas komitejas locekļi. Šajā gadījumā tie bija tiesību profesors, psihologs, kas strādāja Luksemburgas valdībā, un bijušais Bankas Cilvēkresursu dienesta direktors, kas tagad bija pensionējies.
2016. gada 2. decembrī prasītāja nosūtīja Personāla ĢD to septiņu liecinieku vārdus, attiecībā uz kuriem viņa vēlējās, lai izmeklēšanas komiteja viņus uzklausītu, vienlaikus viņa informēja izmeklēšanas komiteju, ka intervijā kopā ar viņu piedalīsies viņas padomdevējs un viņas laulātais.
Šī gada 5. decembrī viņa tika informēta, ka šis saraksts ir nosūtīts izmeklēšanas komitejai, kas lemšot par šī lūguma turpmāko virzību. Šajā kontekstā prasītāja saskaņā ar politiku par cieņu darbā tika arī aicināta norādīt tikai vienu personu, kas piedalīsies kopā ar viņu intervijā izmeklēšanas komitejā, tomēr tā ieteica viņai no šo personu loka izslēgt ģimenes locekļus.
2016. gada 5. decembrī prasītāja iesniedza papildu dokumentus, tostarp sava psihiatra ziņojumu, kurā bija apliecināts, ka pret viņu vērstā jaunā direktora rīcība bija viņas izdegšanas pamatā. Turklāt šajā pašā dienā viņa oficiāli lūdza, lai viņu juridiski atbalstītu viņas padomdevējs un morāli – viņas vīrs.
2016. gada 9. decembrī prasītāja tostarp tika informēta par izmeklēšanas komitejas lēmumu uzklausīt tikai trīs no viņas norādītajiem septiņiem lieciniekiem un noraidīt lūgumu iekļaut lietas materiālos 2016. gada 5. decembrī nosūtīto informāciju, pamatojoties uz to, ka tā tika iesniegta novēloti. Turklāt viņa tika informēta, ka izmeklēšanas komiteja bija piekritusi, ka viņu pavada divas viņas norādītās personas.
2016. gada 12. decembrī prasītāja apstrīdēja šo izmeklēšanas komitejas procesuālo lēmumu. No turpmākās elektroniskā pasta vēstuļu apmaiņas izriet, ka izmeklēšanas komiteja būtībā beigu beigās piekrita pārbaudīt 2016. gada 2. decembrī iesniegtos dokumentus, ka prasītājai tika atļauts lietas materiālos iekļaut to četru liecinieku rakstveida liecības, kurus izmeklēšanas komiteja bija atteikusies uzklausīt, un ka, vienojoties ar Banku un prasītāju, tika nolemts ierakstīt uzklausīšanas izmeklēšanas komitejā, bet, tiklīdz Bankas priekšsēdētājs pieņems lēmumu šajā lietā, minētie ieraksti tiks dzēsti.
2017. gada 4. janvārī izmeklēšanas komiteja uzklausīja prasītāju, jauno direktoru un trīs lieciniekus, kurus bija norādījusi prasītāja. Vēlāk tā uzaicināja prasītāju sniegt rakstveida atbildi uz pēdējo jautājumu, kuru viņa nosūtīja ar sava padomdevēja 2017. gada 8. februāra elektroniskā pasta vēstuli.
2017. gada 6. februārī ar sava padomdevēja starpniecību prasītāja tomēr nosūtīja Bankas priekšsēdētājam, kā arī astoņiem citiem adresātiem, kas strādāja EIB, vēstuli pa pastu un elektronisko pastu, kurā viņa sūdzējās par trūkumiem EIB pārkāpumu paziņošanas politikā, jo viņa vēl nebija saņēmusi atbildi uz savu iesniegto pārkāpumu paziņojumu attiecībā uz jaunā direktora politiku, kas, viņasprāt, izraisīja iespēju vienlīdzības pārkāpumu un diskrimināciju dzimuma dēļ. Vēstules nobeigumā viņa aicināja Bankas priekšsēdētāju veikt minētā pārkāpuma paziņojuma pārbaudi un veikt pagaidu noregulējuma vai galīgus pasākumus līdz 2017. gada 1. martam. Attiecīgā gadījumā, prasītāja uzskatīja, ka saskaņā ar pārkāpumu paziņošanas politikas III.2. punkta d) apakšpunktu viņai būs jāvēršas pie Eiropas Savienības ombuda.
Par izmeklēšanas ziņojumu
2017. gada 15. martā izmeklēšanas komiteja pieņēma ziņojumu (turpmāk tekstā – “ziņojums”), kurā tā norādīja, ka divus no prasītājas sūdzībā norādītajiem faktiem varēja objektīvi uzskatīt par psiholoģisku vardarbību, proti, pirmkārt, to, ka jaunais direktors nebija sniedzis atbilstošu rakstveida atbildi uz prasītājas lūgumiem definēt viņas jaunos pienākumus attiecīgajā departamentā un, otrkārt, to, ka jaunais direktors nebija izpildījis savu pienākumu noteikt kopā ar prasītāju viņas mērķus vienu gadu iepriekš. Turklāt izmeklēšanas komiteja uzskatīja, ka šīs rīcības, kas ir kvalificējama kā psiholoģiska vardarbība, sekas pastiprināja jaunā direktora nespēja atbilstoši paziņot prasītājai par dažu pienākumu piešķiršanu, kā arī sniegt skaidru informāciju.
Pārējā daļā izmeklēšanas komiteja vienu pēc otra pārbaudīja prasītājas sūdzībā norādītos faktus, bet tā neuzskatīja, ka tiem var piemērot jēdzienu “psiholoģiska vardarbība”, izņemot tikai šī sprieduma iepriekšējā punktā minētos.
Izmeklēšanas komiteja tostarp norādīja, ka trīs personu grupas, par kuru bija atbildīga prasītāja, likvidēšana bija paredzēta attiecīgā departamenta reorganizācijas plānā, ko bija apstiprinājusi Bankas valde. Turklāt izmeklēšanas komiteja attiecībā uz iecelšanu nodaļas vadītājas amatā konstatēja, ka šajā ziņā jaunais direktors bija rīkojis atlases procedūru, lai gan Bankā nodaļas vadītāja pienākumus direktori varēja uzticēt, nerīkojot atlases procedūru atlases komisijā. Šajos apstākļos izmeklēšanas komiteja uzskatīja, ka, pat ja jāpauž nožēla, ka jaunais direktors bija publicējis jauno dienesta struktūrshēmu iepriekšējā vakarā pirms prasītājas intervijas saistībā ar attiecīgo nodaļas vadītāja amata vietu, šajā ziņā tā nevar konstatēt pārkāpumu, jo atlases procedūrā uz šo amata vietu prasītāja bija tikai otrajā pozīcijā, un atlases komisija savu lēmumu izslēgt viņas kandidatūru bija pamatojusi ar viņas sniegumu intervijā. Tādējādi tā secināja, ka šajā ziņā psiholoģisku vardarbību pret viņu nevar konstatēt.
Attiecībā uz apstākli, ka jaunais direktors esot apšaubījis prasītājas kā nodaļas vadītājas lomu attiecīgajā departamentā un prasītājas hierarhisko prerogatīvu noteikt mērķus, kā arī novērtēt trīs šīs grupas locekļus, izmeklēšanas komiteja uzskatīja, ka, pat ja šie jaunā direktora jautājumi un kritika nebija atbilstoši, tas, šķiet, bija noticis tikai vienu reizi, tādējādi nevar uzskatīt, ka tas bija psiholoģiskas vardarbības veids.
Attiecībā uz prasītājas pienākumu noteikšanu attiecīgajā departamentā pēc tā restrukturizācijas izmeklēšanas komiteja uzskatīja, ka jaunajam direktoram kā priekšniekam bija pienākums reaģēt uz prasītājas bažām. Tādējādi, pēc izmeklēšanas komitejas domām, precizējumu nesniegšana par prasītājas jaunajiem pienākumiem un ikgadējiem mērķiem ne tikai bija sliktas pārvaldības (
poor management
) izpausme, bet tā arī mazināja šādas rīcības adresāta pašcieņu un uzticēšanos, kad viņa vairākkārt skaidri lūdza padomus un īpašas norādes. Šajos apstākļos izmeklēšanas komiteja secināja, ka laicīga informācijas nesniegšana par prasītāja amata vietas aprakstu un viņai izvirzītajiem mērķiem ir kvalificējama kā psiholoģiska vardarbība.
Attiecībā uz apstākli, ka jaunais direktors citiem darbiniekiem bija uzticējis dažus no pienākumiem, kurus agrāk pildīja prasītāja, kas toreiz bija tieši pakļauta iepriekšējam direktoram, izmeklēšanas komiteja norādīja, ka nav skaidrs, kādā mērā šie pienākumi faktiski tika uzticēti citiem darbiniekiem. Šajā ziņā, lai arī tā atzina, ka atbilstīgas komunikācijas trūkums starp priekšniekiem un pakļautajiem liecina par “sliktu pārvaldību” (
poor management
), tomēr tā uzskatīja, ka tam nav piemērojama psiholoģiskas vardarbības definīcija, pat ja tas varēja pastiprināt psiholoģiskas vardarbības, kas izrietēja no prasītājas amata vietas apraksta un tai noteikto mērķu nepaziņošanas, sekas.
Izmeklēšanas komiteja pauda nožēlu par apstākli, ka jaunais direktors, iespējams, nebija sniedzis informāciju, bet tā uzskatīja, ka tas nav kvalificējams kā psiholoģiska vardarbība.
Attiecībā uz apstākli, ka jaunais direktors neesot reaģējis uz prasītājas elektroniskā pasta vēstulēm, neesot tās komentējis un neesot atbildējis uz viņas jautājumiem, izmeklēšanas komiteja norādīja, ka viņš ir rīkojis vairākas sanāksmes, kurās piedalījās prasītāja, tādējādi nevar konstatēt mēģinājumu izslēgt prasītāju. Tādējādi izmeklēšanas komiteja uzskatīja, ka minēto rīcību nevar kvalificēt kā psiholoģiskas vardarbības veidu.
Attiecībā uz apstākli, ka jaunais direktors bija vēlējies lūgt prasītāju veikt medicīnisko pārbaudi kā leģitīmu instrumentu, kas bija Bankas rīcībā, pārvaldot ilgstošus slimības atvaļinājumus, izmeklēšanas komiteja konstatēja, ka jaunais direktors to nedarīja, jo beigu beigās viņš nepieprasīja, lai prasītājai tiktu veikta šāda pārbaude. Tādējādi izmeklēšanas komiteja secināja, ka tas nav “vardarbības pamats”.
Attiecībā uz prasītājas mērķu noteikšanu viņas slimības atvaļinājuma laikā izmeklēšanas komiteja norādīja, ka Bankas medicīniskais dienests bija ieteicis jaunajam direktoram un iesaistītajam nodaļas vadītājam nevērsties pie prasītājas šajā jautājumā viņas slimības atvaļinājuma laikā, un tāpēc tā neatzina to par “vardarbības pamatu”. Tāpat prasītāja nevarēja pārmest Bankai, ka tā ir publicējusi paziņojumu par vakanci attiecībā uz viņas amata vietu, ņemot vērā, ka viņa bija ilgstošā slimības atvaļinājumā.
Runājot par iebildumu par jaunā direktora agresīvo toni, izmeklēšanas komiteja uzskatīja, ka prasītāja nav pietiekami pierādījusi šo apgalvojumu, it īpaši ņemot vērā jaunā direktora drīzāk draudzīgu, nevis tikai pieklājīgu prasītājai adresēto elektroniskā pasta vēstuļu saturu.
Runājot par neatbilstīgu pret prasītāju vērstu jaunā direktora kritiku, izmeklēšanas komiteja norādīja, ka attiecīgie izteikumi nav uzskatāmi par psiholoģisku vardarbību. Attiecībā uz faktu, ka jaunais direktors esot priekšlaicīgi pārtraucis sanāksmi, kurā piedalījās Bankas ģenerālsekretāra vietnieks, prasītāja un viņš pats, izmeklēšanas komiteja norādīja, ka, ņemot vērā pamatjautājumus, kurus viņa uzdeva sanāksmes laikā, jaunais direktors varēja uzskatīt, ka prasītāja nav pietiekami sagatavojusies par attiecīgo tematu. Lai gan tā ir, tas notika tikai vienu reizi (
a single event
), “izmeklēšanas komiteja nevar[ēja] apstiprināt, ka to varētu uzskatīt par vardarbību”.
Turklāt izmeklēšanas komiteja kā nepamatotus noraidīja prasītājas iebildumus attiecībā uz apgalvotajiem informācijas pieprasījumiem, kurus jaunais direktors viņai esot adresējis, pietiekami neinformējot viņu par šo pieprasījumu mērķi vai par to, ka tie nav steidzami. Tāpat prasītājas iebildumus par piezīmēm, kuras jaunais direktors esot izteicis citu kolēģu klātbūtnē, pirmkārt, par prasītāju un, otrkārt, par darba apstākļiem Bankā, izmeklēšanas komiteja neuzskatīja par pamatotiem.
Runājot par apstākli, ka jaunais direktors centās novērst pieredzes trūkumu attiecīgajā departamentā, mobilizējot jaunpieņemtos darbiniekus, un savu uzmanību veltīja šīm personām, riskējot ar to, ka vecie darbinieki jūtas diskriminēti, izmeklēšanas komiteja uzskatīja, ka pat tad, ja viņam nebija izdevies pienācīgi izskaidrot situāciju esošajiem darbiniekiem, šī jaunā direktora rīcība nav uzskatāma par psiholoģisku vardarbību.
Atzīstot, ka prasītāja no subjektīvā viedokļa bija cietusi un joprojām cieta savas situācijas darbā dēļ, izmeklēšanas komiteja secināja, ka jauno direktoru var kritizēt par viņa sliktajām vadīšanas un komunikācijas prasmēm. Tomēr, pat ja viņš pats bija izjutis lielu spiedienu, veicot plašu attiecīgā departamenta restrukturizāciju un vienlaikus nodrošinot ikdienas darbību nepārtrauktību, izmeklēšanas komiteja uzskatīja, ka viņš apzinājās prasītājas neapmierinātību ar grupas vadītājas pienākumu zaudēšanu un tādējādi viņam būtu bijis jādubulto centieni, lai viņai skaidri izklāstītu jaunos pienākumus attiecīgajā departamentā. Taču jaunais direktors, gluži pretēji, līdz viņas slimības atvaļinājuma sākumam nebija sniedzis viņai jaunu viņas amata aprakstu. Tādējādi, pēc izmeklēšanas komitejas domām, viņa pārvaldības veids un neiejūtība pret prasītāju vairāk nekā divu gadu garumā mazināja attiecīgās personas pašcieņu, pašapziņu un efektivitāti.
Ziņojuma noslēgumā izmeklēšanas komiteja ieteica Bankas priekšsēdētājam, pirmkārt, pieprasīt jaunajam direktoram oficiālu un rakstveida atvainošanos prasītājai un, otrkārt, lūgt ņemt vērā viņa attieksmes ietekmi uz citiem darbiniekiem un tādējādi piedalīties EIB organizētajā profesionālajā apmācībā, kas viņam palīdzētu faktiski apzināties viņa pārvaldības un/vai komunikācijas veida sekas un attīstīt lielāku empātiju pret viņa pakļautībā esošajiem darbiniekiem.
Izmeklēšanas komiteja piebilda, ka saskaņā ar politiku par cieņu darbā Bankas priekšsēdētājs varētu vēlēties, lai oficiāli tiek ierosināta disciplinārlieta, ja jaunais direktors neveiktu minētos pasākumus vai arī ja trīs gadu laikā no Bankas priekšsēdētāja lēmuma pieņemšanas tiktu iesniegta sūdzība par viņu, kuru izmeklēšanas komiteja atzītu par pamatotu.
Par apstrīdēto lēmumu un tā īstenošanas pasākumiem
Ar 2017. gada 20. marta lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) EIB priekšsēdētājs informēja prasītāju par izmeklēšanas procedūras izbeigšanu, un, nosūtot viņai izmeklēšanas komitejas ziņojumu, norādīja, ka viņš ir informējis jauno direktoru par disciplinārlietas ierosināšanu pret viņu gadījumā, ja turpmāk tiks iesniegta jauna sūdzība par viņu, kuru izmeklēšanas komiteja atzīs par pamatotu. Papildus viņš informēja prasītāju, ka, pirmkārt, viņš ir lūdzis jauno direktoru oficiāli viņai atvainoties par radītajām ciešanām un, otrkārt, licis Cilvēkresursu dienestam izskatīt iespējas nodrošināt jaunajam direktoram profesionālu apmācību saistībā ar viņa pārvaldības un komunikācijas veidu.
2017. gada 23. marta EIB priekšsēdētājam adresētajā vēstulē, kuras kopija pa elektronisko pastu tika nosūtīta minētajam priekšsēdētājam, kā arī EIB ģenerālsekretāram, Sociālo attiecību un administratīvo dienestu departamenta direktoram un Sociālo attiecību un darba apstākļu nodaļas vadītājam, prasītāja apšaubīja apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, uzsverot, pirmkārt, ka tā pamatā esot nepareizas jēdziena “psiholoģiska vardarbība” interpretācijas piemērošana, kā arī nepilnīga un daļēji pretrunīga, pat nepareiza strīdīgo faktu analīze un, otrkārt, tajā noteiktais sods jaunajam direktoram esot neatbilstīgs, ņemot vērā viņa attiecīgās rīcības smagumu šajā lietā. Turklāt viņa lūdza, lai vēlākais līdz 2017. gada 25. aprīlim EIB dienesti nosūta viņai jaunā direktora rakstveida atvainošanos un piedāvā viņai iespējamo atlīdzību par viņai radīto morālo un mantisko kaitējumu.
Atbildot uz prasītājas padomdevēja 2017. gada 8. marta elektroniskā pasta vēstuli, 2017. gada 10. aprīļa vēstulē, ko parakstīja Personāla departamenta vadītājs un Sociālo attiecību un administratīvo dienestu departamenta direktors, viņi informēja padomdevēju, ka ir uzsākta politikā par cieņu darbā paredzētā pārkāpumu paziņošanas procedūra un tādējādi šajā stadijā viņa lūgumu panākt mierizlīgumu strīdā nebija iespējams ņemt vērā. Turklāt šajā sarakstē abi parakstītāji norādīja, ka prasītājas padomdevējs savu 2017. gada 6. februāra vēstuli, kas minēta šī sprieduma 41. punktā, bija nosūtījis vairākām personām, taču šīs vēstules priekšmets ir stingri konfidenciāls un ka ar to varēja aizskart EIB darbinieka profesionālo reputāciju. Tādējādi viņi informēja minēto padomdevēju, ka viņa rīcību izmeklēšanas procedūrā varētu uzskatīt par būtisku konfidencialitātes noteikumu pārkāpumu un ka tā var radīt kaitējumu šajā procedūrā iesaistītajiem kolēģiem. Tāpēc prasītājas padomdevējs tika informēts, ka, lai labotu šo situāciju, Banka apsverot juridiskās iespējas eventuāli veikt pasākumus Luksemburgas iestādēs, kā arī iespējamos iekšējos pasākumus Bankā.
2017. gada 13. aprīļa vēstulē prasītājas padomdevējs tostarp lūdza Personāla departamenta vadītāju, pirmkārt, līdz 2017. gada 25. aprīlim oficiāli atsaukt iepriekšējā 10. aprīļa vēstulē paustos draudus veikt iekšējus pasākumus attiecībā uz prasītāju iespējamā konfidencialitātes pienākuma pārkāpuma dēļ; otrkārt, ierosināt disciplinārlietu pret jauno direktoru, pamatojoties uz to, ka viņš vēl nebija izpildījis tam uzlikto sodu, kas bija atvainošanās vēstules nosūtīšana, un, treškārt, piedāvāt prasītājai kaitējuma atlīdzību viena gada atalgojuma apmērā.
2017. gada 9. maijā Banka nosūtīja prasītājai ar 2017. gada 3. maiju datētu vēstuli, kurā jaunais direktors prasītājai tostarp norādīja, ka, pirmkārt, viņam “[ir] patiesi žēl, ka [viņš ir] sagādājis viņai ciešanas, skaidri nenosakot mērķus 2015. gadam un nedefinējot viņas jaunos uzdevumus [attiecīgajā] departamentā”; otrkārt, viņš piekrita izmeklēšanas komitejas secinājumiem, kuros tika konstatēta psiholoģiskas vardarbības esamība, un, treškārt, viņš pauda cerību, ka par spīti šai sarežģītajai pieredzei viņi varētu “likt pamatus auglīgai un pozitīvai sadarbībai nākotnē”. Turklāt prasītāja 2017. gada 9. maijā tika informēta par to, ka jaunais direktors ir uzsācis apstrīdētajā lēmumā minēto profesionālo apmācību.
2017. gada 2. jūnija vēstulē prasītāja saskaņā ar Personāla reglamenta 41. pantu iesniedza samierināšanas lūgumu, kurā lūdza samierināšanas komisiju daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, jo tajā kļūdaini tika mazināts, pirmkārt, attiecīgās psiholoģiskās vardarbības faktu smagums un, otrkārt, šajā lietā uzliktā soda smagums. Viņa arī lūdza samaksāt atlīdzību, pirmkārt, par kaitējumu, kas viņai radīts attiecīgo psiholoģiskas vardarbības faktu dēļ, 121992 EUR apmērā; otrkārt, par morālo kaitējumu, kas viņai radīts administrācijas pieļauto kļūdu dēļ, 25000 EUR apmērā un, treškārt, par kaitējumu, kas radies apgalvotā Personāla departamenta vadītāja pārkāpuma dēļ saistībā ar neatkarīgu pārkāpumu paziņošanas procedūru un kas izriet arī no 2017. gada 10. aprīļa vēstulē izteiktajiem draudiem vai iebiedēšanas, 25000 EUR apmērā.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 15. jūnijā, prasītāja cēla šo prasību.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest EIB samaksāt zaudējumu atlīdzību attiecīgi 121992 EUR, 25000 EUR un 25000 EUR apmērā par viņai nodarīto morālo kaitējumu;
–
piespriest EIB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
EIB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Tā kā lietas dalībnieki nav lūguši rīkot tiesas sēdi mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 106. panta 1. punktam, Vispārējā tiesa (pirmā palāta), uzskatot, ka lietas materiāli sniedz visu nepieciešamo informāciju, nolēma atbilstoši Reglamenta 106. panta 3. punktam izskatīt prasību bez tiesvedības mutvārdu daļas.
Juridiskais pamatojums
Ievada piezīmes par Bankai raksturīgo nodarbinātības kārtību un par pirmstiesas procedūras ievērošanu, ceļot prasības pret Banku
Iesākumā ir jāatgādina, ka Bankas darbiniekiem nav piemērojami LESD 270. un 336. pantā minētie Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi, kas izriet no Padomes Regulas (EEK, Euratom, EOTK) Nr. 259/68 (1968. gada 29. februāris), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES, Euratom) Nr. 1023/2013 (2013. gada 22. oktobris) (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”), ne arī Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība.
Bankas darbiniekiem ir piemērojami citi normatīvie akti – šajā gadījumā tas ir Personāla reglaments, kas pieņemts atbilstoši 31. pantam Bankas Reglamentā, kurš savukārt pieņemts saskaņā ar LES un LESD pievienotā 5. protokola 7. panta 3. punkta h) apakšpunktu.
Atšķirībā no tā, kā tas bija līdz 2013. gada 1. jūlijam (spriedumi, 2012. gada 27. aprīlis, De Nicola/EIB,
T‑37/10 P
,
EU:T:2012:205
,
75.
punkts, un 2017. gada 19. jūlijs, Dessi/EIB,
T‑510/16
, nav publicēts,
EU:T:2017:525
,
21.
–
34.
punkts), Personāla reglamenta 41. pantā attiecībā uz pirmstiesas procedūru lietās, kas vērstas pret Banku, tagad ir paredzēts, ka pirms prasības celšanas pret Banku samierināšanas procedūras uzsākšana atbilstoši šai tiesību normai ir obligāta.
Šajā ziņā prasītāja apgalvo, kā viņa par to bija informējusi Bankas priekšsēdētāju 2017. gada 14. jūnija vēstulē, ka EIB šajā lietā nav iecēlusi samierināšanas komitejas locekli Personāla reglamenta 41. pantā paredzētajā vienas nedēļas termiņā, kuru sāka skaitīt no prasītājas samierināšanas lūguma iesniegšanas 2017. gada 2. jūnijā.
Bankas priekšsēdētājs, savā 2017. gada 26. jūlija atbildes vēstulē atzīdams, ka viņš nav veicis šo iecelšanu minētajā termiņā, tomēr apgalvoja, ka šis vienas nedēļas termiņš ir tikai indikatīvs, tādējādi to, ka Banka nav iecēlusi samierināšanas komitejas locekli, nevar uzskatīt par vienu no diviem samierināšanas procedūras neizdošanās pamatiem, kas ierobežojoši ir uzskaitīti Personāla reglamenta 41. pantā. Tiesvedības stadijā Banka tomēr neapstrīdēja šīs prasības pieņemamību šajā pantā minētās samierināšanas procedūras neievērošanas dēļ.
Šajā ziņā, ciktāl tas, ka Banka neiecēla samierināšanas komitejas locekli, kuram vēlāk, vienojoties ar prasītājas norādīto locekli, būtu jāizvēlas trešais šīs komitejas loceklis, kavē samierināšanas komitejas likumīgu izveidi, ir jānorāda, ka apstāklis, ka Banka neiecēla šo locekli vienas nedēļas laikā, kā tas ir noteikts Personāla reglamenta 41. pantā, izraisa samierināšanas procedūras neizdošanos.
Tādējādi šajā lietā, ciktāl tā attiecas uz prasījumiem atcelt apstrīdēto lēmumu un prasījumiem samaksāt zaudējumu atlīdzību, kas ar to ir saistīti, ir jānorāda, ka prasības celšanas dienā samierināšanas procedūra faktiski nebija izdevusies, jo Banka nebija iecēlusi savu samierināšanas komitejas locekli Personāla reglamenta 41. pantā noteiktajā termiņā. No tā izriet, ka faktiski prasītāja strīdu par šiem prasījumiem iesniedza samierināšanas procedūrā, pirms tika celta prasība, kas tādējādi katrā ziņā nav priekšlaicīga.
Ņemot vērā šos precizējumus, tagad secīgi ir jāizskata prasījumi atcelt lēmumu un samaksāt zaudējumu atlīdzību.
Par prasījumiem daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu
Iesākumā prasītāja precizē, ka viņas prasījumi par atcelšanu attiecas uz apstrīdēto lēmumu tikai, ciktāl Bankas priekšsēdētājs, pirmkārt, atteicās kā psiholoģisku vardarbību kvalificēt prasītājas minēto praksi, kas ir norādīta ziņojuma 20.–25., 31., 34., 46., 50. un 51. punktā (turpmāk tekstā – “vēl strīdīgi rīcības veidi”); otrkārt, atteicās ierosināt disciplinārlietu pret jauno direktoru un, treškārt, izdeva rīkojumu, ka ir jāievēro apstrīdētā lēmuma stingra konfidencialitāte attiecībā uz Bankas priekšsēdētāja vietniekiem.
Tādējādi, lai pamatotu šos savus prasījumus atcelt lēmumu, viņa izvirza trīs pamatus, kas attiecīgi ir balstīti:
–
pirmkārt, uz kļūdām tiesību piemērošanā un acīmredzamām kļūdām vērtējumā, kvalificējot vēl strīdīgos rīcības veidus;
–
otrkārt, uz kļūdu tiesību piemērošanā, kas ir saistīta ar disciplinārlietas neierosināšanu pret jauno direktoru;
–
treškārt, uz kļūdām tiesību piemērošanā un acīmredzamām kļūdām vērtējumā, prasītājai kā cietušajai personai nosakot pienākumu ievērot apstrīdētā lēmuma konfidencialitāti.
Par pirmo pamatu, kas ir balstīts uz kļūdām tiesību piemērošanā un acīmredzamām kļūdām vērtējumā, kvalificējot vēl strīdīgos rīcības veidus
Divās atšķirīgās pirmā pamata daļās prasītāja apgalvo, pirmkārt, ka izmeklēšanas komiteja esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka, lai dažus vēl strīdīgos rīcības veidus varētu kvalificēt kā psiholoģisku vardarbību, šiem rīcības veidiem būtu bijis jāatkārtojas, un otrkārt, ka pretēji tam, kas norādīts ziņojumā, daži vēl strīdīgie rīcības veidi objektīvi esot uzskatāmi par psiholoģisku vardarbību.
–
Par pirmā pamata pirmo daļu
Pirmā pamata pirmās daļas pamatojumam prasītāja apgalvo, ka izmeklēšanas komitejas ziņojuma 25., 34. un 46. punktā veiktie konstatējumi, kurus apstrīdētajā lēmumā apstiprināja Bankas priekšsēdētājs, ir kļūdaini, jo izmeklēšanas komiteja, atsakoties šajos punktos aprakstīto rīcību kvalificēt kā psiholoģisku vardarbību, esot vienīgi norādījusi, ka tā ir tikusi konstatēta tikai vienu reizi.
Taču prasītāja apgalvo, ka Uzvedības kodeksa 3.6.1. panta izpratnē atkārtošanās prasība nenozīmē identiskas darbības atkārtošanos, bet tādu nelabvēlības izpausmju atkārtošanos pietiekami ilgā laikposmā, kas izriet no daudzām darbībām vai rīcības veidiem, kuri ne obligāti ir identiski. Jebkura pretēja interpretācija, pēc viņas domām, izraisītu absurdu rezultātu – persona, pret kuru ir vērstas daudzas nelabvēlīgas darbības, netiktu uzskatīta par psiholoģiskas vardarbības upuri tikai tāpēc vien, ka šī rīcība nav strikti identiska.
Tādējādi, apstrīdētajā lēmumā izslēdzot to, ka attiecīgi ziņojuma 25., 34. un 46. punktā analizētie pazemojumi, informācijas slēpšana un verbālā agresija var būt psiholoģiska vardarbība, vai to, ka tā varēja pastiprināt izmeklēšanas komitejas ziņojumā konstatēto psiholoģiskas vardarbības rīcību, Bankas priekšsēdētājs esot pieļāvis kļūdu tiesību piemērošanā.
Pakārtoti prasītāja norāda, ka pret viņu vērstos apgalvotos pazemojumus viņa piedzīvoja arī 2016. gada aprīlī un jūnijā. Tādējādi Bankas priekšsēdētājs, apstiprinot izmeklēšanas komitejas konstatējumu, saskaņā ar kuru viņa tika pazemota tikai vienu reizi, šajā ziņā esot pieļāvis acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Banka lūdz noraidīt pirmā pamata pirmo daļu kā nepamatotu. Tā uzsver, ka pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, psiholoģiskas vardarbības definīcija, kas ir iekļauta Uzvedības kodeksa 3.6.1. pantā par cieņu darbā, attiecoties ne tikai uz prasību par pārmestās rīcības atkārtošanos “pietiekami ilgā laikposmā”, bet arī uz to, ka minētajai rīcībai ir jābūt “neatbilstīgai” jeb “ļaunprātīgai”, kā tas ir paredzēts judikatūrā attiecībā uz Civildienesta noteikumu 12.a pantā minēto psiholoģiskas vardarbības jēdzienu. Turklāt Banka apgalvo, ka šajā 3.6.1. pantā minētais “atkārtošanās” nosacījums attiecoties uz viena un tā paša veida darbību atkārtošanos, kas esot tikušas novērotas vairākkārt un kas tādējādi šīs atkārtošanās dēļ ir kvalificējamas kā ļaunprātīgas. Šajā ziņā tā uzskata, ka prasītājas nostāja, kas nav saderīga ar judikatūru, nozīmētu objektīvi atšķirīgas un laikā nošķirtas darbības uzskatīt par vienu vienīgu psiholoģiskas vardarbības rīcību.
Katrā ziņā vēl strīdīgie rīcības veidi neesot viens veselums. Gluži pretēji, tieši to izolētība un atšķirīgums esot liedzis veikt šādu konstatējumu par vienotu rīcību, kas šajā lietā ir uzskatāma par psiholoģisku vardarbību.
Attiecībā uz prasītājas pakārtoti minēto apgalvojumu Banka norāda uz faktu trūkumu, jo jaunais direktors esot kritizējis prasītāju trešo personu klātbūtnē tikai vienu reizi.
Iesākumā Vispārējā tiesa konstatē, ka Uzvedības kodeksa 3.6.1. pantā psiholoģiska vardarbība ir definēta kā “viena vai vairāku darbinieku naidīgi vai neatbilstīgi komentāri, rīcība un darbības, kas pietiekami ilgā laikposmā tiek atkārtoti vērsti pret citu darbinieku”. Šis Uzvedības kodeksa noteikums ir jāskata kopā ar politikā par cieņu darbā iekļauto noteikumu, kurā ir definēta psiholoģiska vardarbība un saskaņā ar kuru apstāklim, ka “attiecīgā rīcība ir tīša vai netīša, nav nozīmes”[, jo] galvenais princips ir tāds, ka vardarbība un iebiedēšana ir nepieņemama un nevēlama rīcība, kas aizskar tās personas pašcieņu un pašapziņu, kura ir tās upuris”(spriedums, 2014. gada 10. jūlijs, CG/EIB,
F‑103/11
,
EU:F:2014:185
,
68.
punkts).
Tādējādi politikā par cieņu darbā sniegtās psiholoģiskas vardarbības definīcijas izpratnē, lasot to kopā ar Uzvedības kodeksa 3.6.1. pantu, kāda Bankas darbinieka pret citu darbinieku vērstie komentāri, rīcība vai darbības būs “psiholoģiska vardarbība”, ja tie objektīvi ir aizskāruši šīs personas pašcieņu un pašapziņu (spriedums, 2014. gada 10. jūlijs, CG/EIB,
F‑103/11
,
EU:F:2014:185
,
69.
punkts).
Uzvedības kodeksa 3.6.1. pantā iekļautā jēdziena “psiholoģiska vardarbība” definīcija nosaka, ka naidīgiem vai neatbilstīgiem komentāriem, rīcībai vai darbībai ir jāatkārtojas pietiekami ilgā laikposmā, lai uz tiem varētu attiecināt šo jēdzienu. No šī skatupunkta šī definīcija ir analoģiska Civildienesta noteikumu 12.a pantā minētajai, kurā “psiholoģiska uzmākšanās” ierēdņiem un darbiniekiem, kam ir piemērojami šie noteikumi, ir definēta kā “nepiedienīga rīcība”, kura izpaužas kā fiziska rīcība, mutiska vai rakstu valoda, žesti vai cita rīcība, kas izpaužas “kādā laika posmā, atkārtojas un ir sistemātiska”, un tas nozīmē, ka psiholoģiska vardarbība ir jāsaprot kā process, kas noteikti ilgst kādu laiku un kas ir saistīts ar atkārtotu vai turpinātu darbību esamību, kuras ir “tīšas” pretstatā netīšām darbībām (skat. spriedumus, 2017. gada 13. decembris, HQ/CPVO,
T‑592/16
,
EU:T:2017:897
,
101.
punkts, un 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
76.
un
77.
punkts).
Tādējādi šo judikatūrā attiecībā uz Civildienesta noteikumu 12.a pantu minēto atsauci uz “procesu, kurš noteikti ilgst kādu laiku un ir saistīts ar atkārtotu vai turpinātu darbību esamību”, pēc analoģijas var piemērot arī ar mērķi piemērot jēdzienu “psiholoģiska vardarbība”, kas ir piemērojams Bankas darbiniekiem (attiecībā uz Eiropas Centrālās bankas (ECB) disciplināriem pasākumiem pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 17. marts, AX/ECB,
F‑73/13
,
EU:F:2015:9
,
103.
punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka psiholoģiskas vardarbības jēdziens atšķiras no jēdziena “seksuāla vardarbība” Uzvedības kodeksa 3.6.2. panta izpratnē, kurš ir definēts kā “jebkāda rīcība vai aicinājums, kas saistīti ar seksu un ko vērš pret personu, kura acīmredzami to nevēlas, vai jebkādi vārdi, žesti vai rīcība ar seksuālu konotāciju, kas arī ir acīmredzami negribēta” (analoģiski skat. arī Civildienesta noteikumu 12.a panta 4. punktā minēto definīciju attiecībā uz ierēdņiem un pārējiem darbiniekiem, kuriem ir piemērojami minētie Civildienesta noteikumi).
Proti, ja seksuālas vardarbības konstatējums nav obligāti atkarīgs no negribētas rīcības vai atkārtotas rīcības ar seksuālu konotāciju, psiholoģiskas vardarbības konstatējums savukārt izriet no rīcības veidu kopuma un principā to nevar veikt, pamatojoties tikai uz vienas rīcības konstatējumu. Šī iemesla dēļ uz to, ka darbinieks sanāksmju vai diskusiju laikā ar citu darbinieku ir runājis neatbilstošā tonī, principā nav attiecināms psiholoģiskas vardarbības jēdziens (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
95.
punkts).
Tomēr prasīt to, lai “psiholoģiskas vardarbības” kvalifikācija, kā to šajā lietā ierosina Banka, būtu atkarīga no identiskas vai tā paša veida rīcības atkārtošanās laikā, būtu pretrunā šim procesa, kas norisinās laikā, jēdzienam. Proti, šajā procesā psiholoģisku vardarbību pēc definīcijas var izraisīt Bankas darbinieka dažādu veidu rīcības pret citu darbinieku kopums, un, aplūkojot katru rīcības gadījumu atsevišķi, šāda rīcība pati par sevi ne vienmēr būtu uzskatāma par psiholoģisku vardarbību, bet, vērtējot to vispārēji un attiecīgā kontekstā, tostarp ņemot vērā to kumulāciju laikā, to varētu uzskatīt par tādu, kas “objektīvi ir skāru[si] [šī cita darbinieka] pašcieņu un pašapziņu”, pret kuru attiecīgā rīcība ir vērsta, Uzvedības kodeksa 3.6.1. panta izpratnē.
Tāpēc, izskatot jautājumu par to, vai prasītājas minētie rīcības veidi ir uzskatāmi par psiholoģisku vardarbību, šie fakti ir jāpārbauda gan atsevišķi, gan kopā kā vispārējas darba vides, kuru rada viena darbinieka rīcības veidi attiecībā pret citu darbinieku, elementi (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
81.
un
128.
punkts).
No tā izriet, ka pretēji tam, ko ir norādījusi izmeklēšanas komiteja, it īpaši sava ziņojuma 25., 34. un 46. punktā, atteikumu apgalvoto rīcību kvalificēt kā “psiholoģisku vardarbību” Uzvedības kodeksa 3.6.1. panta izpratnē nevar secināt tikai no tā vien, ka šī rīcība ir tikusi novērota tikai vienu reizi. Gluži pretēji, izmeklēšanas komitejai ir jāizvērtē, vai šī pati rīcība gan atsevišķi, gan kopā ar citiem rīcības veidiem varēja “objektīvi [skart] [šī cita darbinieka] pašcieņu un pašapziņu”, pret kuru šī rīcība ir vērsta, Uzvedības kodeksa 3.6.1. panta izpratnē.
Tā kā apstrīdētajā lēmumā Bankas priekšsēdētājs apstiprināja izmeklēšanas komitejas vērtējumus un tādējādi kļūdaini pieprasīja, ka identiskai rīcībai ir jāatkārtojas, lai uz to varētu attiecināt jēdzienu “psiholoģiska vardarbība”, un neņēma vērā dažādu rīcības veidu kumulatīvo ietekmi uz šādas rīcības adresāta pašcieņas un pašapziņas aizskārumu, pirmā pamata pirmā daļa ir jāpieņem.
–

Par pirmā pamata otro daļu
Saistībā ar pirmā pamata otro daļu prasītāja apgalvo, ka, atsakoties kvalificēt vēl strīdīgos rīcības veidus kā psiholoģisku vardarbību, Banka esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Replikā viņa tomēr atsaucas uz astoņām darbībām, kuras ir saistītas ar vēl strīdīgajiem rīcības veidiem, kas apstrīdētajā lēmumā nepamatoti neesot atzīti par psiholoģisku vardarbību. Viņa arī uzsver, ka psiholoģiskas vardarbības rīcības veidus nekādā gadījumā nevarot attaisnot ar nolūku veikt attiecīgā departamenta pārstrukturēšanu.
Banka prasa noraidīt pirmā pamata otro daļu, uzsverot, ka attiecīgajā departamentā iekšējas grūtības pastāvēja vēl pirms jaunā direktora stāšanās amatā, kurš “tika pieņemts darbā, lai sekmīgi veiktu pārstrukturēšanu, par kuru jau bija nolemts, un novērstu nepieciešamo prasmju trūkumu (
skills shortage
) šajā dienestā”.
Lai spriestu par pirmā pamata otrās daļas pamatotību, kurā prasītāja apšauba dažādu tādu rīcības veidu vērtējumu, kuri, pēc viņas domām, pat aplūkoti atsevišķi, objektīvi esot uzskatāmi par psiholoģisku vardarbību, vispirms secīgi ir jāanalizē katrs no šiem apgalvotajiem rīcības veidiem un šajā kontekstā ir jānorāda, ka Uzvedības kodeksa 3.6.1. pantā minētais jēdziens “psiholoģiska vardarbība” ir balstīts uz objektīvu jēdzienu, kas – lai arī tā pamatā ir ierēdņu un darbinieku rīcības veidu un darbību kontekstuāla kvalifikācija, kura ne vienmēr ir viegli veicama, – tomēr neietver nepieciešamību veikt sarežģītus vērtējumus, kas ir pielīdzināmi vērtējumiem, kuri var izrietēt no ekonomiskiem jēdzieniem (attiecībā uz tirdzniecības aizsardzības pasākumiem skat. spriedumus, 1991. gada 7. maijs, Nakajima/Padome,
C‑69/89
,
EU:C:1991:186
,
86.
punkts, un 2007. gada 27. septembris, Ikea Wholesale,
C‑351/04
,
EU:C:2007:547
,
40.
punkts), zinātniskiem jēdzieniem (attiecībā uz Eiropas Ķimikāliju aģentūras (
ECHA
) lēmumiem skat. spriedumu, 2013. gada 7. marts, Rütgers Germany u.c./ECHA,
T‑94/10
,
EU:T:2013:107
,
98.
un
99.
punkts) vai tehniskiem jēdzieniem (attiecībā uz Kopienas augu šķirņu biroja (
CPVO
) lēmumiem skat. spriedumu, 2010. gada 15. aprīlis, Schräder/CPVO,
C‑38/09 P
,
EU:C:2010:196
,
77.
punkts), kas pamatotu administrācijas rīcības brīvību attiecīgā jēdziena piemērošanā. Tādējādi, izskatot apgalvojumu par Uzvedības kodeksa 3.6.1. panta neievērošanu, ir jānoskaidro, vai Banka ir pieļāvusi kļūdu faktu vērtējumā, ņemot vērā šajā tiesību normā minēto psiholoģiskas vardarbības definīciju, nevis acīmredzamu kļūdu šo faktu vērtējumā.
Pirmkārt, attiecībā uz apgalvoto prasītājas “atstumšanas malā” stratēģiju, kas esot materializējusies brīdī, kad jaunais direktors paziņoja, ka prasītāja netiks iecelta nodaļas vadītājas amatā, pēc kura viņa tiecās, ir jānorāda, ka prasītāja sūdzībā apgalvoja tikai to, ka vienīgi no jaunā direktora lēmuma iepazīstināt ar jauno dienesta struktūrshēmu 2015. gada 29. jūnija pēcpusdienā jeb iepriekšējās dienas pēcpusdienā pirms intervijas, kas tika rīkota procedūrā, lai aizpildītu prasītājas iekāroto nodaļas vadītājas amata vietu, varēja secināt, ka viņš netieši bija izlēmis, ka prasītāja šajā amatā netiks iecelta. Tomēr prasības pieteikumā viņa daudz kategoriskāk apgalvo, ka jaunais direktors viņu esot informējis, ka šajā amatā viņa netiks iecelta.
Neskarot šīs izmaiņas attiecīgajā apgalvojumā, Vispārējā tiesa uzskata, ka prasītāja nevar pierādīt, ka, neraugoties uz to, ka šis lēmums bija jāpieņem koleģiāli atlases komisijai, jaunais direktors pirms intervijas jau bija izlēmis par nodaļas vadītāja darbā pieņemšanas procedūras iznākumu un jaunās dienesta struktūrshēmas prezentācijas laikā vai tādējādi, ka 2015. gada 29. jūnija sanāksmes laikā ar to iepazīstināja, sniedza viņai informāciju, ka viņas kandidatūra šim amatam netiks apstiprināta.
Turklāt Vispārējā tiesa norāda, ka elektroniskā pasta vēstulē, kuru prasītāja 2015. gada 1. jūlijā nosūtīja kādam Bankas darbiniekam, viņa minēja tikai to, ka viņa nebija droša par atlases procedūras iznākumu un šajā kontekstā atklāja, ka jaunais direktors viņai bija paskaidrojis, ka jaunajā struktūrshēmā, ar kuru viņš bija iepazīstinājis attiecīgo departamentu, viņa bija norādīta konkrētā amatā tāpēc, ka viņam esot bijis jārada vispārējs priekšstats par dienestu, bet tas nekādā ziņā neesot ietekmējis viņas interviju ar atlases komisiju. Taču tas drīzāk pierāda, ka jaunais direktors vēl nebija pieņēmis lēmumu attiecībā uz viņu. Katrā ziņā prasītāja neuzskatīja par nepieciešamu apstrīdēt darbā pieņemšanas procedūras iznākumu attiecībā uz šo amatu, lai gan viņa apgalvo, ka šī procedūra esot bijusi neobjektīva par labu personai, kas bija jaunā direktora kolēģis citā starptautiskā organizācijā.
Šajos apstākļos, apstiprinot izmeklēšanas komitejas ziņojumā iekļauto analīzi, Bankas priekšsēdētājs nav pieļāvis kļūdu vērtējumā, pirmkārt, konstatēdams, ka prasītāja nav pierādījusi, ka atlases procedūra bija nelikumīga, kuru katrā ziņā viņa nebija sekmīgi izturējusi, jo bija klasificēta otrajā pozīcijā jeb tieši aiz personas, kas, iespējams, tika iecelta amatā favorītisma dēļ, un nebija pierādījusi, ka viņai ir pietiekams zināšanu līmenis, kas vajadzīgs šī amata pienākumu pildīšanai, un ka, otrkārt, šo apgalvojumu nevarēja kvalificēt kā psiholoģisku vardarbību.
Tāpat, otrkārt, attiecībā uz lēmumu likvidēt mazo trīs personu grupu, par kuras pārvaldību bija atbildīga prasītāja laikā, kad attiecīgo departamentu vadīja bijušais direktors, kura tiešā pakļautībā viņa bija, Vispārējā tiesa atgādina, ka Banka tāpat kā Savienības iestādes un aģentūras var brīvi veidot savu administratīvo vienību struktūru, ņemot vērā virkni faktoru, piemēram, tām uzticēto uzdevumu būtību un apjomu un budžeta iespējas, kā arī prioritāšu maiņu. Šī brīvība ietver brīvību likvidēt amata vietas un mainīt uzdevumu sadalījumu darba organizācijas lielākas efektivitātes interesēs, tāpat arī pilnvaras uzticēt citai personai uzdevumus, ko iepriekš pildījusi persona, kura ieņēmusi likvidēto amata vietu (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
,
103.
punkts, un 2014. gada 10. septembris, Tzikas/ERA,
F‑120/13
,
EU:F:2014:197
,
82.
punkts).
Tādējādi, kā būtībā norādīja izmeklēšanas komiteja, pat ja jaunajam direktoram būtu bijis jāvelta vairāk laika, lai izskaidrotu prasītājai nepieciešamību mainīt uzdevumus, kurus viņa pildīja agrāk bijušā direktora vadībā, tomēr Banka pirms jaunā direktora stāšanās amatā bija nolēmusi veikt attiecīgā departamenta reorganizāciju, ņemot vērā nepietiekamu šī departamenta sniegumu, un tādējādi grupas, kuru agrāk vadīja prasītāja, likvidācija kā šīs restrukturizācijas veikšana izrietēja no Bankas plašas rīcības brīvības organizēt savus dienestus, un to nevar sapratīgi interpretēt kā psiholoģisku vardarbību no jaunā direktora puses, kurš īsteno attiecīgā departamenta reorganizāciju, par ko Banka bija pieņēmusi lēmumu.
Tādējādi šajā ziņā prasītājas iebildums ir jānoraida, un nav nepieciešams izskatīt viņas lūgumu procesa organizatorisko pasākumu ietvaros pieprasīt Bankai iesniegt jaunā direktora novērtējuma ziņojumus, lai konstatētu, ka tā priekšnieki bija informēti par problēmām, kas attiecīgā departamenta restrukturizācijas laikā viņam bija radušās ar darbiniekiem, kā arī visu informāciju par jaunā direktora rīcību no 2014. gada oktobra līdz 2016. gada jūnijam, ko no šī departamenta darbiniekiem bija savākuši “
business partners
” un medicīniskie dienesti.
Treškārt, attiecībā uz jaunā direktora dienestā izteiktajām piezīmēm, pirmkārt, par to, ka Bankas darbiniekiem neesot jāsūdzas par darba apstākļiem un, otrkārt, par viņa nožēlu, ka viņš nevar pēc saviem ieskatiem atlaist viņam nepiemērotus darbiniekus, kā tas bija viņa iepriekšējā darbavietā ārpus Bankas, izmeklēšanas komiteja savā ziņojumā secināja, ka šādas piezīmes nebija nepamatotas un ka prasītājas iebildumi pret tiem bija “nepamatoti kā apgalvojumi attiecībā uz vardarbību”. Šis secinājums pēc savas būtības nav kļūdains, jo netika pierādīts, ka šīs piezīmes, lai cik neatbilstīgas tās būtu no dienesta labas administratīvās prakses viedokļa, noteikti un tieši bija vērstas pret prasītāju. Tādējādi tās arī nevar uzskatīt par viņai izteiktiem draudiem.
Ceturtkārt, attiecībā uz faktu, ka jaunais direktors esot apstrīdējis prasītājas kā grupas vadītājas pienākumus, it īpaši viņš esot kritizējis un pat noliedzis viņas tiesības izvirzīt mērķus trim šīs grupas locekļiem un viņus novērtēt, ir jāatgādina, ka, ņemot vērā iestāžu plašo rīcības brīvību savu dienestu organizācijā, nedz ar dienestu organizāciju saistīti administratīvi lēmumi, pat ja tos ir grūti pieņemt, nedz domstarpības ar administrāciju par šiem pašiem jautājumiem nevar paši par sevi pierādīt psiholoģiskas vardarbības pastāvēšanu (skat. spriedumu, 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
98.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi, ja grupas vadītājas pienākumi netika oficiāli definēti noteikumos, kas piemērojami Bankā, un prasītājai šo atbildību bija uzticējis bijušais direktors, Bankas priekšsēdētājs nav pieļāvis kļūdu vērtējumā, apstiprinot izmeklēšanas komitejas konstatējumu šajā jautājumā un atzīstot, ka, lai arī tas, ka jaunais direktors bija apšaubījis prasītājas kā grupas vadītājas autoritāti, bija neatbilstīgi šajā gadījumā Uzvedības kodeksa 3.3. panta izpratnē, saskaņā ar kuru “kritiskus novērojumus [priekšnieki] izsaka atklāti un godīgi, bez mājieniem vai slēptiem draudiem”, tas nebija uzskatāms par psiholoģiskas vardarbības veidu.
Piektkārt, attiecībā uz apstākli, ka prasītāja netika uzaicināta piedalīties dažās sanāksmēs, šāds lēmums pats par sevi var izrietēt no jaunā direktora rīcības brīvības organizēt attiecīgā departamenta darbu un tādējādi to ne obligāti pašu par sevi var uzskatīt psiholoģisku vardarbību.
Tāpat, sestkārt, attiecībā uz apstākli, ka jaunais direktors esot priekšlaicīgi pārtraucis sanāksmi, kurā piedalījās Bankas ģenerālsekretāra vietnieks, prasītāja un viņš pats, pamatojoties uz to, ka prasītāja nebija pietiekami sagatavojusi šīs sanāksmes laikā izskatītos jautājumus, šī rīcība pati par sevi nav obligāti uzskatāma par psiholoģisku vardarbību pret prasītāju.
Septītkārt, attiecībā uz apgalvojumu, saskaņā ar kuru jaunais direktors esot devis priekšroku saziņai ar personām, kas bija tikko pieņemtas darbā un bija viņa pakļautībā, kaitējot personām, kas tajā jau strādāja vēl pirms viņa stāšanās amatā, šo rīcību, kuras pamatā ir drīzāk pārvaldības trūkumi, pašu par sevi nevar uzskatīt psiholoģisku vardarbību pret prasītāju.
Visbeidzot, astotkārt, prasītājas apgalvojums, ka pēc bijušā attiecīgā departamenta direktora aiziešanas un jaunā direktora stāšanās amatā viņas karjeras izaugsme tika pārtraukta, ir jāuzsver, ka darbinieka paaugstināšana amatā neļauj izslēgt iespēju, ka viņš var kļūt par vardarbības vai ļaunprātīgu darbību upuri no viņa priekšnieka puses (spriedums, 2013. gada 16. septembris, Faita/EESK,
F‑92/11
,
EU:F:2013:130
,
89.
punkts), tāpat arī tas, ka prasītāja, iespējams, bija pieredzējusi palēninājumu savas karjeras izaugsmē, nav obligāti uzskatāms par psiholoģisku vardarbību.
It īpaši kontekstā, kurā prasītāja neapstrīdēja savus novērtējumus, ne arī lēmumus saistībā ar viņas apgalvoto izaugsmes palēnināšanos, ir jāatgādina, ka ārpus novērtēšanas, paaugstināšanas amatā un atlases procedūras, kurā var apstrīdēt darbiniekam adresētos lēmumus, viņam nevar būt tiesiska paļāvība par nemainīgu viņa karjeras ātru izaugsmi vai iecelšanu nodaļas vadītāja amatā, attiecībā uz kuru pašreizējā priekšnieka priekšgājējs darbiniekam bija sniedzis garantijas.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmkārt, ir daļēji jāpieņem pirmā pamata otrā daļa, ciktāl attiecībā uz vēl strīdīgiem rīcības veidiem Bankas priekšsēdētājs nevarēja secināt, ka uz tiem nevar attiecināt jēdzienu “psiholoģiska vardarbība”, nepārbaudījis to vispārējo kontekstu, un, otrkārt, šī daļa pārējā daļā ir jānoraida, ciktāl tā attiecas uz katra vēl strīdīgā rīcības veida atsevišķu novērtējumu, ko ir veikusi Banka.
Par otro pamatu, kas balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, neierosinot disciplinārlietu pret jauno direktoru
Otrā pamata atbalstam prasītāja galvenokārt apgalvo, ka, atsakoties ierosināt disciplinārlietu pret jauno direktoru šajā lietā, Bankas priekšsēdētājs neesot ievērojis gan politiku par cieņu darbā, gan disciplinārlietas ierosināšanas procedūru, kas ir paredzēta Personāla reglamenta 38.–40. pantā. Šajā ziņā viņa apgalvo, ka izskatāmajā lietā, lai arī tika atzīta psiholoģiskas vardarbības pastāvēšana, Bankas priekšsēdētājs neesot noteicis jaunajam direktoram sodu, pat ne rakstveida rājienu. Viņš, ievērojot izmeklēšanas komitejas ieteikumus, tikai brīdināja attiecīgo personu par disciplinārlietas ierosināšanu pret viņu, ja trīs gadu laikā viņš izdarīs atkārtotu pārkāpumu. Taču, tā kā prasītāja uzskata, ka viņai ir interese celt prasību šajā ziņā, Bankas priekšsēdētājam izskatāmajā lietā neesot bijis citas iespējas, kā vien lemt par disciplinārlietas ierosināšanu.
It īpaši politikā par cieņu darbā esot paredzēti tikai pieci pasākumu veidi, kuru vidū nav minēts brīdinājums par disciplinārlietas ierosināšanu atkārtota pārkāpuma gadījumā. Faktiski, kā uzskata prasītāja, balstoties šajā ziņā uz 68. punktu 2017. gada 13. jūlija spriedumā OZ/EIB (
T‑607/16
, nav publicēts, pārsūdzēts,
EU:T:2017:495
), izmeklēšanas komitejai neesot bijis citas iespējas, kā vien noraidīt vai pieņemt sūdzību un šajā gadījumā ieteikt disciplinārus pasākumus, lai gan saistībā ar šo pēdējo minēto jautājumu prasītāja apgalvo, ka viņa nebija lūgusi jaunajam direktoram obligāti noteikt smagāku sodu.
Tādējādi Bankas priekšsēdētājs, atsakoties izteikt rakstveida rājienu savā līmenī vai lemt par disciplinārlietas ierosināšanu apvienotajā disciplinārlietu komisijā (
joint committee
), kas ir paredzēta Personāla reglamenta 40. pantā, neesot ievērojis gan politikas par cieņu darbā, gan noteikumu par disciplinārlietu ierosināšanu
ratio legis
.
Katrā ziņā prasītāja pakārtoti uzskata, ka, pat ja pieņem, ka pēc izmeklēšanas komitejas ziņojuma saņemšanas Bankas priekšsēdētājam ir rīcības brīvība noteikt veicamos pasākumus, [tomēr] šajā lietā veiktie pasākumi katrā ziņā ir acīmredzami nepietiekami, ņemot vērā apgalvotās rīcības smagumu vai vismaz tās rīcības smagumu, kas ziņojumā tika kvalificēta kā psiholoģiska vardarbība. Šajā ziņā tā balstās arī uz Bankas ārsta-padomdevēja ziņojumu, saskaņā ar kuru kopš 2013. gada EIB esot piekopta psiholoģisku vardarbību veicinoša prakse. Tādējādi, šajā gadījumā neuzsākot procedūru, tiekot banalizēta psiholoģiska vardarbība, kas Bankā tomēr ir aizliegta. It īpaši vienkāršiem draudiem par disciplinārlietas ierosināšanu, ja trīs gadu laikā tiktu izdarīts atkārtots pārkāpums, neesot preventīvas un atturošas iedarbības, kādai parasti būtu jāpiemīt administratīvajam sodam.
Banka lūdz noraidīt otro pamatu kā nepamatotu, apšaubot prasītājas interesi celt prasību. Banka uzskata, ka nevienam darbiniekam neesot intereses, ka pret citu darbinieku, šajā gadījumā jauno direktoru, tiktu ierosināta disciplinārlieta vai tam tiktu uzlikts disciplinārsods.
Runājot par lietas būtību, Banka apgalvo, ka nedz politikā par cieņu darbā, nedz tajā piemērojamajos noteikumos neesot paredzēts pienākums ierosināt disciplinārlietu pat pierādītas psiholoģiskas vardarbības gadījumā. Šajā ziņā Bankas priekšsēdētājam esot plaša rīcības brīvība, nosakot šajā gadījumā veicamos pasākumus, tāpat arī izmeklēšanas komitejai esot tiesības piedāvāt dažādus ieteikumus, bet tai obligāti nav pienākuma ieteikt disciplinārlietas ierosināšanu. Tā tas būtībā esot attiecībā uz to, ka Bankas priekšsēdētājs ievēro samērīguma principu starp konstatētās vardarbības smagumu un no tās izrietošajiem veicamajiem pasākumiem. Šajā kontekstā Banka uzskata, ka pretēji tam, ko iesaka prasītāja, tās priekšsēdētājam neesot tiesību izteikt rakstveida rājienu, nevēršoties apvienotajā disciplinārlietu komisijā, turklāt vēršanās šajā komisijā esot būtiska formalitāte.
Katrā ziņā Banka noraida prasītājas argumentāciju, saskaņā ar kuru šajā lietā veiktie pasākumi neesot pietiekami, ņemot vērā to pārkāpumu smagumu, kurus ir konstatējusi izmeklēšanas komiteja un kurus ir apstiprinājis EIB priekšsēdētājs. Šajā ziņā tā uzskata, ka persona, kas cietusi no psiholoģiskas vardarbības, nevar atsaukties uz atturēšanas un preventīvās iedarbības mērķu ievērošanu, kad Bankas priekšsēdētājs nosaka veicamos pasākumus gadījumā, ja ir pierādīta vardarbība pret to, jo, pēc Bankas domām, tas nozīmētu, ka šai cietušajai pusei ar to tiktu piešķirtas tiesības celt prasību likuma interesēs, kas būtu pretrunā judikatūrai.
Pakārtoti tam Banka uzskata, ka šajā lietā, lai gan tika pieļauta psiholoģiska vardarbība, neesot izdarīts tik smags pārkāpums, kas pamatotu tūlītēju disciplinārlietas ierosināšanu pret jauno direktoru. Jaunā direktora rīcība, lai gan prasītāja to subjektīvi uztvēra kā smagu, faktiski no objektīvā skatupunkta būtībā tika raksturota kā slikta pārvaldība un nepietiekama komunikācija.
Iesākumā, ciktāl prasītāja apstrīd apstrīdēto lēmumu tāpēc, ka Bankas priekšsēdētājs tajā neesot noteicis atbilstīgu pasākumu, atbildot uz viņas sūdzību, ir jānoraida Bankas argumentācija par to, ka prasītājai neesot intereses celt prasību šajā ziņā. Apstrīdētā lēmuma efektīvas pārbaudes tiesā prasībām ir raksturīgs tas, ka prasītāja šajā tiesvedībā var apstrīdēt to pasākumu atbilstību, kas ir veikti, atbildot uz viņas sūdzību. Apstāklim, ka tādējādi viņa pārmet Bankai disciplinārlietas neierosināšanu pret trešo personu, šajā gadījumā pret jauno direktoru, šajā ziņā nav nozīmes, jo nav strīda, ka, izvirzot šo pamatu, prasītāja nerīkojas likuma interesēs, bet, gluži pretēji, min personiskus iebildumus.
–
Par pasākumiem, kurus saskaņā ar EIB piemērojamo regulējumu var ieteikt izmeklēšanas komiteja un kurus secīgi var veikt Bankas priekšsēdētājs pierādītas psiholoģiskas vardarbības gadījumā
Kad tas ir precizēts, jāatgādina, ka saskaņā ar izmeklēšanas procedūru politikas par cieņu darbā jomā “[izmeklēšanas] komiteja var paust dažādus ieteikumus par to, ka:
–
lieta ir izbeidzama, jo abas puses ir varējušas noskaidrot situāciju un rast abām pusēm pieņemamu risinājumu nākotnē;
–
nav uzskatāms, ka lieta attiecas uz iebiedēšanu vai vardarbību, bet uz konfliktu darbā, kas ir rūpīgāk jāpārbauda vai jāuzrauga;
–
sūdzība ir noraidāma;
–
ir veicami nepieciešamie pasākumi gadījumā, ja [izmeklēšanas] komiteja pierāda, ka sūdzība ir nepamatota un ļaunprātīga;
–
[pret vajātāju] ir jāierosina disciplinārlieta.”
Formāli politikā par cieņu darbā nav skaidri paredzēts, ka gadījumā, ja izmeklēšanas komiteja izmeklēšanas procedūras beigās konstatē psiholoģiskas vardarbības esamību, tai noteikti ir jāiesaka ierosināt disciplinārlietu, kas ir tikai viens no pieciem šajā dokumentā skaidri paredzētajiem ieteikumu veidiem.
Tomēr, ja ir konstatēta psiholoģiska vardarbība, ir piemērojams tikai pirmais vai piektais ieteikums, proti, ieteikums izbeigt lietu, pamatojoties uz to, ka abas puses ir varējušas noskaidrot situāciju un radušas abām pusēm pieņemamu risinājumu nākotnē, vai ieteikums ierosināt disciplinārlietu.
Ja puses nav radušas pieņemamu risinājumu nākotnē, kā tas ir šajā lietā, ciktāl, vēršoties pret apstrīdēto lēmumu, prasītāja skaidri pauda savu neapmierinātību ar pasākumiem, kurus ierosināja izmeklēšanas komiteja un apstiprināja Bankas priekšsēdētājs, jo saskaņā ar politikas par cieņu darbā formulējumu izmeklēšanas komitejai gadījumā, ja tā konstatē psiholoģisku vardarbību, principā ir jāiesaka ierosināt disciplinārlietu.
Attiecībā uz lēmuma veidiem, kurus Bankas priekšsēdētājs var pieņemt, pamatojoties uz izmeklēšanas komitejas ziņojumu, politikā par cieņu darbā ir iekļauts trīs iespējamo veicamo pasākumu saraksts. Tādējādi tajā ir noteikts, ka, “piemēram, var ierosināt disciplinārlietu [pret vajātāju], uzsākt papildu izmeklēšanu darba vienībā vai konkrētajā departamentā, [vai] rast abām pusēm pieņemamu risinājumu”. Ņemot vērā jēdziena “piemēram” lietošanu, šis saraksts nav ierobežojošs.
Attiecībā uz disciplinārlietām, par kuru ierosināšanu Bankas priekšsēdētājs var nekavējoties lemt pierādītas psiholoģiskas vardarbības gadījumā, Personāla reglamenta 38. pantā ir paredzēta disciplinārlietu ierosināšanas kārtība, kas ir analoģiska Civildienesta noteikumu 86. pantā paredzētajai, ko papildina minēto Civildienesta noteikumu IX pielikums, saskaņā ar kuru var noteikt trīs disciplinārus sodus atkarībā no pārkāpuma smaguma. Ja pirmo sodu – “rakstveida rājienu” – var noteikt, neiesaistot apvienoto disciplinārlietu komisiju, kas ir analoģiska Civildienesta noteikumos paredzētajai disciplinārlietu kolēģijai, divus pārējos pasākumus var noteikt tikai pēc apvienotās disciplinārlietu komisijas, kuras sastāvu reglamentē Personāla reglamenta 40. pants, atzinuma saņemšanas. Šie abi pēdējie minētie pasākumi ir “atlaišana nopietna iemesla dēļ bez iepriekšēja brīdinājuma ar vai bez atlaišanas pabalsta” un “atlaišana nopietna iemesla dēļ bez iepriekšēja brīdinājuma, bez atlaišanas pabalsta un ar tiesību uz pensiju samazināšanu”.
Šajā gadījumā pretēji tam, ko apgalvo Banka, ņemot vērā Personāla reglamenta 38. panta formulējumu, Bankas priekšsēdētājam katrā gadījumā nav jāpieprasa apvienotās disciplinārlietu komisijas atzinums, lai uzliktu sodu.
–
Par izskatāmajā lietā saistībā ar pierādītu psiholoģisku vardarbību noteikto pasākumu būtību un pietiekamību
Izmeklēšanas komiteja izskatāmajā lietā ieteica ierosināt disciplinārlietu, bet ar nosacījumu, ka jaunais direktors izdara atkārtotu pārkāpumu, neievērojot psiholoģiskas vardarbības aizliegumu Bankā. Tā kā Bankas priekšsēdētājs šādu izmeklēšanas komitejas ieteikumu apstiprināja, ir jāpārbauda, vai attiecīgajā gadījumā viņš var noteikt šo pasākumu, kā to apgalvo prasītāja.
Tādējādi rodas jautājums par Bankas priekšsēdētāja rīcības brīvību, paredzot pasākumu vai pasākumus, kas viņam ir jānosaka gadījumā, ja izmeklēšanas komiteja ir konstatējusi psiholoģisku vardarbību, kā arī par izskatāmajā lietā veikto pasākumu atbilstību.
Šajā jautājumā, tā kā Bankai piemērojamajā tiesību normu kopumā nav paredzēts noteikums, kurā būtu iekļauts analoģisks jēdziens, runājot par analoģiskiem Uzvedības kodeksa 3.2.1. pantā un Civildienesta noteikumu 12.a pantā paredzētajiem mērķiem, ir jābalstās judikatūru attiecībā uz pienākumu sniegt palīdzību, kas izriet no Civildienesta noteikumu 24. panta, saskaņā ar kuru, pirmkārt, “Savienība palīdz visiem ierēdņiem, jo sevišķi tiesvedībā pret jebkuru personu, kura izsaka draudus, apvainojumus vai veic apmelojošas darbības vai izteikumus, vai uzbrūk personai vai īpašumam, kuru ierēdnis vai viņa ģimenes loceklis guvis sava amata vai pienākumu dēļ”, un, otrkārt, “šādos gadījumos [tā] solidāri atlīdzina ierēdnim radušos zaudējumus tiktāl, ciktāl ierēdnis neradīja zaudējumus ne apzināti, ne arī aiz nopietnas nolaidības, un tas nav saņēmis atlīdzību no personas, kura nodarīja zaudējumus”.
Šajā ziņā attiecībā uz ierēdņiem un darbiniekiem, kuriem ir piemērojami LESD 336. panta noteikumi, pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka, runājot par pasākumiem, kuri ir jāveic situācijā, kas ietilpst Civildienesta noteikumu 24. panta piemērošanas jomā, administrācijai attiecībā uz Civildienesta noteikumu 24. panta piemērošanas pasākumu un līdzekļu izvēli ir plaša novērtējuma brīvība, ko pārbauda Savienības tiesa (spriedumi, 2007. gada 25. oktobris, Lo Giudice/Komisija,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
,
137.
punkts; 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
48.
punkts, un 2015. gada 6. oktobris, CH/Parlaments,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
89.
punkts).
Turklāt vardarbības jomā iestāde parasti drīkst piemērot disciplinārsodus vai citus sodus personai, uz kuru attiecas sūdzība par vardarbību, neatkarīgi no tā, vai runa ir vai nav par iespējamā cietušā priekšnieku, tikai tad, ja iestādes uzdotie pierādījumu savākšanas pasākumi saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu skaidri pierāda, ka persona, kuru apsūdzējis ierēdnis vai darbinieks, izturas tā, ka tas kaitē pareizai dienesta darbībai vai aizskar iespējamā cietušā cieņu un reputāciju (spriedumi, 1989. gada 9. novembris, Katsoufros/Tiesa,
55/88
,
EU:C:1989:409
,
16.
punkts; 1996. gada 28. februāris, Dimitriadis/Revīzijas palāta,
T‑294/94
,
EU:T:1996:24
,
39.
punkts, un 2015. gada 6. oktobris, CH/Parlaments,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
90.
punkts).
Pamatojoties uz šiem judikatūrā paustajiem apsvērumiem, ir jākonstatē, ka, īstenojot politiku par cieņu darbā, Bankas priekšsēdētājam pēc izmeklēšanas komitejas sagatavotā ziņojuma saņemšanas ir plaša rīcības brīvība noteikt veicamos pasākumus.
Izskatāmajā lietā Bankas priekšsēdētājs neuzskatīja par nepieciešamu izteikt attiecīgajam direktoram rakstveida rājienu. Turklāt Banka savai aizstāvībai nav apgalvojusi, ka norāde, saskaņā ar kuru gadījumā, ja šis direktors trīs gadu laikā izdara atkārtotu pārkāpumu, pret viņu ir jāierosina disciplinārlieta, bija jāvērtē kā rājiens, ne arī to, ka tas bija jāizsaka rakstveidā, ierakstot to jaunā direktora administratīvās lietas materiālos. Turklāt nav strīda par to, ka Bankas priekšsēdētājs nebija nolēmis nekavējoties vērsties apvienotajā disciplinārlietu komisijā atbilstoši Personāla reglamenta 38. un 40. pantam.
Tādējādi visbeidzot, atbildot personai, kas saskaņā ar šo politiku bija iesniegusi sūdzību, saistībā ar gadījumu, kurā tomēr tika konstatēta psiholoģiska vardarbība, Bankas priekšsēdētājs tikai norādīja, ka darbinieks, no kura viņa cieta psiholoģisku vardarbību, tika informēts, ka pret viņu tiks ierosināta disciplinārlieta, ja viņš trīs gadu laikā izdarīs atkārtotu pārkāpumu.
Taču Vispārējā tiesa, pirmkārt, norāda, ka šāds pasākums, kas ir veicams tikai tad, ja attiecīgā persona izdarīs atkārtotu pārkāpumu, ietver to, ka sods par pierādītu psiholoģiskas vardarbības rīcību tiks noteikts pēc jaunas vainojamas rīcības konstatēšanas, savukārt pats konstatējums attiecīgā gadījumā būs atkarīgs no jaunas cietušās personas nejauši pieņemta lēmuma iesniegt vai neiesniegt sūdzību saskaņā ar politiku par cieņu darbā.
Otrkārt, saistībā ar Uzvedības kodeksā un politikā par cieņu darbā noteiktajiem mērķiem, it īpaši saistībā ar jebkura Bankas pieņemtajos aktos apstiprinātā psiholoģiskas vardarbības rīcības veida smagumu, ir jākonstatē, ka šīs lietas apstākļos Bankas priekšsēdētāja veiktie pasākumi nebija pietiekami un tādējādi bija neatbilstīgi, ņemot vērā šajā lietā aplūkojamā gadījuma smagumu, vismaz attiecībā uz tūlītējām sekām, kas ir jānosaka saistībā uz rīcības veidiem, kurus Bankas priekšsēdētājs jau bija identificējis kā psiholoģisku vardarbību.
Tādējādi, neskarot jaunu vispārēju pārbaudi, kas Bankai ir jāveic, ņemot vērā Vispārējās tiesas apsvērumus attiecībā uz pirmo pamatu, un bez nepieciešamības lemt par to, vai izmeklēšanas komitejai, formulējot savus ieteikumus, lielāka uzmanība bija jāpievērš apgalvotajām četru darbinieku sūdzībām Bankas medicīniskajā dienestā, un turklāt par to, vai šādi apgalvojumi ir prasītājas personiski iebildumi judikatūras izpratnē, kas nepiešķir ierēdņiem un darbiniekiem vai Savienības iestādes vai aģentūras darbiniekiem tiesības celt prasību likuma interesēs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. aprīlis, HN/Komisija,
T‑588/16
, nav publicēts,
EU:T:2017:292
,
90.
punkts un tajā minētā judikatūra), otrais pamats ir jāpieņem.
Par trešo pamatu, kas ir balstīts uz kļūdām tiesību piemērošanā un acīmredzamām kļūdām vērtējumā attiecībā uz prasītājas kā cietušās personas pienākumu ievērot apstrīdētā lēmuma konfidencialitāti
Lai pamatotu trešo pamatu, prasītāja apgalvo, ka Banka nevarēja prasīt viņai ievērot konfidencialitāti attiecībā uz apstrīdētā lēmuma esamību un tā saturu, tostarp attiecībā uz Bankas augstāko vadību.
Šajā ziņā viņa atzīst, ka sūdzības iesniegšanas brīdī politika par cieņu darbā ietver to, ka cietušajai personai, iespējamajam vajātājam un lieciniekiem, kā arī citiem procedūras dalībniekiem ir jāievēro konfidencialitātes pienākums. Proti, ir pamatoti aizsargāt dažādu lietas dalībnieku reputāciju līdz brīdim, kad tiek pierādīti fakti. Tomēr prasītāja uzskata, ka nav nevienas tiesību normas, ar kuru pēc izmeklēšanas procedūras pabeigšanas Bankas priekšsēdētājam tiktu piešķirtas tiesības pieprasīt, lai persona, kas tika atzīta par psiholoģiskas vardarbības upuri, klusētu, jo ar šādu prasību tiktu veicināta apsūdzētās personas reputācijas aizsardzība, pat ja ir atzīts, ka tā bija iesaistīta psiholoģiskas vardarbības darbībās.
Tādējādi, pēc prasītājas domām, politikas par cieņu darbā pamatā ir tas, ka persona, kas tika atzīta par psiholoģiskas vardarbības upuri, vai, gluži pretēji, persona, kas tika nepamatoti apsūdzēta kā iespējamais vajātājs, var atsaukties uz izmeklēšanas procedūras iznākumu. It īpaši būtu jāatjauno cietušās personas profesionālā integritāte un psiholoģiskais līdzsvars. Taču tas esot atkarīgs no tās sūdzības un tai sagādāto ciešanu pamatotības atzīšanas. Izskatāmajā lietā prasītājai it īpaši ir interese savam priekšniekam vai savam nākamajam darba devējam izskaidrot objektīvus iemeslus, kuru dēļ viņa cieta no izdegšanas un kuru dēļ viņai bija jāpārtrauc karjera, dodoties divu gadu API. To pamatojot 2012. gada 5. decembra sprieduma Z/Tiesa (
F‑88/09 un F‑48/10
,
EU:F:2012:171
) 257. un 258. punkts.
Bankas priekšsēdētāja prasība ievērot apstrīdētā lēmuma konfidencialitāti nozīmējot arī acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo šis lēmums veicina psiholoģisku vardarbību Bankā, lai gan saskaņā ar piemērojamajiem noteikumiem, EIB, ņemot vērā arī tai noteikto rūpības pienākumu, ir jānodrošina esoša psiholoģiskas vardarbības gadījuma atklāšana, lai dotu vārdu citiem iespējamajiem cietušajiem, tostarp šajā lietā četriem citiem attiecīgā departamenta darbiniekiem, kas ir uzticējuši šo problēmu Bankas ārstam-padomdevējam.
Banka apgalvo, ka, ciktāl esot lūgts atcelt 2017. gada 10. aprīļa lēmumu, trešais pamats būtu jānoraida kā nepieņemams. Katrā ziņā apstāklis, ka šajā vēstulē prasītājai tika atgādināts konfidencialitātes jautājums, nevarot izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu, jo, pirmkārt, runa ir par pēc šī lēmuma pieņemšanas veiktu darbību un, otrkārt, tas ir minētā lēmuma papildu elements un ir no tā nodalāms. Turklāt šis elementārais atgādinājums prasītājai ievērot konfidencialitātes pienākumu nenozīmējot jauna konfidencialitātes pienākuma noteikšanu, un katrā ziņā šajā lietā tas esot bijis pamatots.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka apstrīdētā tiesību akta tiesiskums ir jāizvērtē atbilstoši faktiskajiem un tiesību apstākļiem, kas pastāvēja akta pieņemšanas brīdī (spriedumi, 1979. gada 7. februāris, Francija/Komisija,
15/76 un 16/76
,
EU:C:1979:29
,
7.
punkts; 2001. gada 17. maijs, IECC/Komisija,
C‑449/98 P
,
EU:C:2001:275
,
87.
punkts, un 2011. gada 28. jūlijs, Agrana Zucker,
C‑309/10
,
EU:C:2011:531
,
31.
punkts).
Šajā lietā, kā pamatoti uzsver prasītāja, uz apstrīdētā lēmuma ar drukātiem burtiem ir norāde “Stingri konfidenciāli” (
strictly confidential
), tomēr no tās nevar tieši secināt, ka ar šo norādi Bankas priekšsēdētājs ir vēlējies aizliegt prasītājai informēt citus darbiniekus par šī lēmuma esamību un saturu.
Lai saprastu šīs uz apstrīdētā lēmuma minētās norādes tvērumu, vienlaikus ir jāatsaucas uz Bankas Personāla reglamenta 9. pantu un izmeklēšanas procedūru politikas par cieņu darbā jomā. Šajā ziņā minētajā 9. pantā ir paredzēts, ka personām, kas nestrādā Bankā, “darbinieki bez iepriekšējas atļaujas nedrīkst paziņot vai izpaust informāciju vai nodot dokumentus [..] saistībā ar Banku vai tās darbību”. Savukārt politikā par cieņu darbā ir paredzēts, ka “visām izmeklēšanā un uzklausīšanā iesaistītajām pusēm, tostarp palīgiem un lieciniekiem, [..] ir pienākums ievērot konfidencialitāti”. Turklāt tajā ir paredzēts, ka, “lai aizsargātu visas attiecīgās puses, aktiem nodrošina stingru konfidencialitāti un informāciju izpauž tikai absolūtas nepieciešamības gadījumā”.
Tādējādi ir jāatzīst, ka, pievienojot norādi “Stingri konfidenciāli” ar drukātiem burtiem, Bankas priekšsēdētājs saskaņā ar iepriekš minētajām tiesību normām ir vēlējies aizliegt prasītājai informēt personas, kas nestrādā Bankā, citus Bankas darbiniekus un augstāko vadību par apstrīdētā lēmuma esamību un tā saturu. Šis konstatējums turklāt atbilst tam, ko Banka būtībā apgalvo savā iebildumu rakstā.
Šajā ziņā pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, šo konstatējumu ne obligāti apstiprina apstāklis, ka 2017. gada 10. aprīļa vēstulē – uz kuras ir norāde “Personīgi un konfidenciāli” (
Personal and confidential
) ar drukātiem burtiem, bet kuras atcelšanu šajā lietā prasītāja tomēr nelūdz –, tika konstatēts, ka varētu uzskatīt, ka prasītāja nebija ievērojusi konfidencialitātes noteikumus, nosūtot vairākiem adresātiem 2017. gada 6. februāra vēstuli, kuras priekšmets bija “stingri konfidenciāls, ciktāl tas tostarp [skāra] EIB darbinieka profesionālo reputāciju”. Proti, šajā laikā norisinājās procedūra izmeklēšanas komitejā. Tādējādi šajā dienā prasītājai bija pienākums ievērot konfidencialitāti, kas ir paredzēts politikā par cieņu darbā, kamēr norisinājās izmeklēšanas procedūra, un arī tad, ja viņa vēlējās atsaukties tikai uz paziņojumu par pārkāpumu, ko viņa bija iesniegusi saskaņā ar pārkāpumu paziņošanas politiku.
Savukārt 2017. gada 9. maija vēstules saturs apstiprina, ka ar norādi “Stingri konfidenciāls” uz apstrīdētā lēmuma Bankas priekšsēdētājs bija vēlējies aizliegt prasītājai paziņot par apstrīdētā lēmuma esamību un izpaust tā saturu gan personām, kuras nestrādā Bankā, gan citiem Bankas darbiniekiem un augstākajai vadībai. Proti, 2017. gada 9. maija vēstulē prasītājai tika atgādināts, ka attiecībā uz visiem dokumentiem saistībā ar cieņas darbā procedūru, kā viņai tas bija zināms, bija jāievēro visstingrākā konfidencialitāte un ka prasītājai jaunā direktora atvainošanās vēstule, kas bija uzrakstīta, izpildot apstrīdēto lēmumu, nebija jāatklāj vai jāizplata trešajām personām.
Tādējādi ir jānoskaidro, vai Bankas priekšsēdētājs vai tās dienesti varēja noteikt apstrīdētajam lēmumam un jaunā direktora atvainošanās vēstulei tādu konfidencialitātes pakāpi, ar ko prasītājai bija liegts informēt trešās personas par šo dokumentu esamību, kā arī par to saturu.
Šajā jautājumā ir jānorāda, ka izmeklēšanas procedūras politikas par cieņu darbā jomā 3. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts, ka tad, ja darbinieks iesniedz sūdzību, “to nevar atsaukt un procedūra ir jāpabeidz”.
Šajā ziņā administratīvās izmeklēšanas pabeigšanas svarīgums it īpaši ir saistīts ar to, ka, pirmkārt, apstāklis, ka administratīvās izmeklēšanas iznākumā, kas, iespējams, ir tikusi īstenota ar tādas atsevišķas iestādes palīdzību, kāda ir izmeklēšanas komiteja, Banka, iespējams, atzītu psiholoģiskas vardarbības esamību, pats par sevi var labvēlīgi ietekmēt vardarbībā cietušā ierēdņa vai darbinieka atlabšanas terapeitisko procesu, un turklāt cietusī persona to var izmantot, lai, iespējams, celtu prasību valsts tiesā. Otrkārt, administratīvās izmeklēšanas pabeigšana, gluži pretēji, var ļaut atspēkot personas, kas uzskata sevi par cietušo, apgalvojumus, tādējādi ļaujot atlīdzināt kaitējumu, ko šāda apsūdzība, ja tiktu pierādīta tās nepamatotība, būtu varējusi radīt personai, kura izmeklēšanas procedūrā tika norādīta kā iespējamais vardarbības īstenotājs (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, CH/Parlaments,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
123.
un
124.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Taču, ja Bankas darbiniekam, kas ir cietis no psiholoģiskas vardarbības, tiktu uzlikts pienākums klusēt par šādas vardarbības esamību, attiecīgā persona ne vien vairs nevarētu pamatot savu iespējamo prombūtni slimības dēļ, kas ir saistīta ar minēto psiholoģisko vardarbību, bet arī nevarētu gūt labumu no izmeklēšanas komitejas un Bankas priekšsēdētāja konstatējumiem attiecīgi ziņojumā un apstrīdētajā lēmumā, tostarp, iespējams, ceļot valsts tiesā prasību pret vajātāju.
Šāda Bankai piemērojamā tiesiskā regulējuma interpretācija būtu pretrunā Uzvedības kodeksā un politikas par cieņu darbā noteiktajam mērķim novērst psiholoģisku vardarbību Savienības iestādēs vai struktūrās un noteikt par to sodu, lai gan psiholoģiska vardarbība, ciktāl tā skar personas, kas no tās cieš, veselību un cieņu, ir darba ņēmēja tiesību pārkāpums Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 31. panta izpratnē.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka trešais pamats ir jāpieņem un tādējādi, ņemot vērā konstatējumus šī sprieduma 115. un 142. punktā, kā arī saistībā ar trešo pamatu, apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.
Par prasījumiem atlīdzināt kaitējumu
Prasītāja izvirza trīs prasījumus atlīdzināt kaitējumu, kas ir secīgi jāizskata.
Banka savukārt lūdz noraidīt prasījumus atlīdzināt kaitējumu, apstrīdot jebkāda sava pārkāpuma esamību.
Par morālā kaitējuma, kas izriet no apstrīdētajā lēmumā konstatētajām psiholoģiskas vardarbības darbībām, atlīdzināšanu
Pēc prasītājas domām, jaunā direktora psiholoģiskas vardarbības darbības viņai esot radījušas kaitējumu, kas Bankai esot jāatlīdzina, jo rīcību, kuru izmeklēšanas komiteja un Bankas priekšsēdētājs kvalificēja kā psiholoģisku vardarbību, jaunais direktors esot īstenojis, pildot savus amata pienākumus. Tādējādi prasītāja galvenokārt prasa samaksāt atlīdzību par kaitējumu viņas veselībai un reputācijas aizskārumu, ko pierādot viņas psihiatra izziņa, 121992 EUR apmērā, kas atbilst viena gada bruto atalgojumam, proti, pusei no atalgojuma, kuru viņa būtu saņēmusi, ja viņai nebūtu bijis jālūdz API uz diviem gadiem, lai attiecīgajā posmā viņa neatrastos sava vajātāja tuvumā.
Pakārtoti viņa uzskata, ka prasītās atlīdzības summa par jaunā direktora rīcību nevar būt mazāka par veicināšanas maksājuma summu, kuru viņš bija saņēmis par 2015. un 2016. gadu, kad viņš vērsa pret prasītāju psiholoģisku vardarbību. Proti, šāds kaitējuma novērtēšanas veids ļaujot novērst, ka Banka attiecīgam darbiniekam izmaksā atlīdzību par viņa pieļautajām nelikumīgajām darbībām, kuras šādi ir kvalificējusi izmeklēšanas komiteja un Bankas priekšsēdētājs. Lai lemtu par šo pakārtoto prasījumu, prasītāja aicina Vispārējo tiesu noteikt EIB pienākumu informēt viņu par šī veicināšanas maksājuma apmēru procesa organizatorisko pasākumu ietvaros vai arī tiesas sēdē, ko tomēr beigu beigās viņa nebija lūgusi.
Banka lūdz noraidīt prasījumu par kaitējuma atlīdzināšanu, norādot, ka prasījums neesot balstīts ne uz vienu ticamu medicīnisku pierādījumu, ar kura palīdzību būtu noteikta saikne starp konstatēto vardarbību un prasītājas apgalvoto kaitējumu viņas veselībai. Turklāt, pēc Bankas domām, tā ir ievērojusi piemērojamās procedūras un ir rīkojusi tās savlaicīgi. It īpaši tā apgalvo, ka prasītāja nav pierādījusi Bankas pārkāpuma būtību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, piemērojot pastāvīgo judikatūru, EIB ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās ir atkarīga no vairāku nosacījumu izpildes, proti, rīcībai, par kuru tā tiek vainota, ir jābūt prettiesiskai, ir jābūt nodarītiem faktiskiem zaudējumiem un starp attiecīgo rīcību un zaudējumiem ir jāpastāv cēloņsakarībai (skat. spriedumu, 1994. gada 1. jūnijs, Komisija/BrazzelliLualdi u.c.,
C‑136/92 P
,
EU:C:1994:211
,
42.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas
mutatis mutandis
ir piemērojama arī strīdiem starp EIB un tās darbiniekiem, strīdos starp Savienību un tās darbiniekiem, neatkarīgi no nodarbinātības kārtības, kas ir piemērojama tās darbiniekiem, ir jāievēro īpašie un speciālie noteikumi salīdzinājumā ar noteikumiem, kas izriet no vispārējiem principiem, kuri reglamentē Savienības ārpuslīgumisko atbildību saskaņā ar LESD 268. pantu un 340. panta otro daļu. Proti, atšķirībā no jebkuras citas privātpersonas, kas rīkojas atbilstoši šīm pēdējām minētajām tiesību normām, Savienības ierēdnis vai darbinieks ir saistīts ar iestādi vai aģentūru, ar kuru viņam ir darba tiesiskās attiecības, kas ietver līdzsvaru starp konkrētiem abpusējiem pienākumiem un tiesībām, kuru atspoguļo iestādes pienākums ņemt vērā attiecīgās personas intereses. Šis līdzsvars būtībā ir noteikts, lai saglabātu uzticības attiecības, kurām ir jāpastāv starp iestādēm un to darbiniekiem, lai pilsoņiem nodrošinātu iestādēm uzticēto vispārējo interešu uzdevumu pareizu izpildi. No tā izriet, ka tad, kad Savienība rīkojas darba devēja statusā, tai ir palielināta atbildība, kura izpaužas kā pienākums atlīdzināt kaitējumu, kas radīts tās darbiniekiem ar jebkādu prettiesisku darbību, ko tā veikusi darba devēja statusā (spriedumi, 2010. gada 16. decembris, Komisija/Petrilli,
T‑143/09 P
,
EU:T:2010:531
,
46.
punkts, nav pārskatīts ar 2011. gada 8. februāraLēmumu par pārskatīšanu Komisija/Petrilli,
C‑17/11 RX
,
EU:C:2011:55
, un 2012. gada 12. jūlijs, Komisija/Nanopoulos,
T‑308/10 P
,
EU:T:2012:370
,
103.
punkts), nevis tikai, kā tas ir gadījumos, kad prasības ir celtas atbilstoši LESD 268. pantam un 340. panta otrajai daļai, par pietiekami būtiskiem tiesību normas, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, pārkāpumiem.
Turklāt, ja nav izpildīts viens no trim šī sprieduma 165. punktā atgādinātajiem nosacījumiem, prasība ir jānoraida pilnībā, neizvērtējot citus ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumus (spriedums, 1999. gada 9. septembris, Lucaccioni/Komisija,
C‑257/98 P
,
EU:C:1999:402
,
14.
punkts).
Attiecībā uz apgalvoto kaitējumu, kas ir nodarīts prasītājai jaunā direktora rīcības dēļ, ir jāuzsver, ka, pat ja viņš šo rīcību būtu īstenojis, pildot savus amata pienākumus, tiesvedībā, ko prasītāja ir ierosinājusi kompetentajā valsts tiesā, attiecīgās personas personiskā atbildība tomēr iestātos, lai gan šajā ziņā – atšķirībā no Civildienesta noteikumu 24. pantā noteiktā – EIB piemērojamajos noteikumos nav paredzēts palīdzības sniegšanas pienākums, saskaņā ar kuru Bankai ir jāatbalsta prasītāja, it īpaši finansiāli, kad tā prasa atlīdzību, un attiecīgā gadījumā solidāri jāuzņemas atbildība par kaitējumu, kuru kāds no tās darbiniekiem ir nodarījis kādam citam darbiniekam (attiecībā uz Civildienesta noteikumu 24. pantā noteikto palīdzības pienākumu skat. spriedumu, 2013. gada 12. decembris, CH/Parlaments,
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
,
57.
punkts).
Tādējādi Bankas atbildība nevar iestāties, ņemot vērā kāda Bankas darbinieka rīcību attiecībā pret citu tās darbinieku, izņemot gadījumu, ja šo rīcību pieprasa iestādes vadība, un tas tā nav šajā lietā.
No tā izriet, ka nosacījums par Bankas rīcības prettiesiskumu nav izpildīts, ciktāl runa ir par prasītājas apgalvoto kaitējumu, kas viņai esot radīts ar jaunā direktora “psiholoģiskas vardarbības” rīcību un par ko var saņemt atlīdzību, ceļot prasību pret attiecīgo personu valsts tiesā.
Turklāt prasītāja nevar pamatoti apgalvot, ka Banka neveica iekšējas procedūras, jo šajā lietā tā pabeidza politikā par cieņu darbā paredzēto procedūru un Bankas priekšsēdētājs apstrīdētajā lēmumā, lai gan neizdarīja visus nepieciešamos secinājumus, atzina psiholoģiskas vardarbības esamību, ciktāl tā attiecās uz dažiem jaunajam direktoram pārmestajiem rīcības veidiem.
No tā izriet, ka prasītāja nav pierādījusi Bankas pārkāpumu, ciktāl tas attiecas uz apgalvoto kaitējumu, kas tai nodarīts ar psiholoģisku vardarbību, kuru jaunais direktors bija vērsis pret viņu.
Katrā ziņā arī nosacījums par cēloņsakarības pastāvēšanu starp pārkāpumu un apgalvoto kaitējumu šajā lietā nav izpildīts.
Proti, no lietas materiāliem izriet, ka savā lūgumā piešķirt API prasītāja ir minējusi divus pamatus, no kuriem viens attiecās uz viņas vēlmi izmeklēšanas procedūrā distancēties no attiecīgā departamenta. Savukārt tajos nav norādīts, ka viņa būtu lūgusi Banku īslaicīgi pārcelt viņu uz citu dienestu, vismaz tādā pašā amatā, pat ja viņa gadījumā, ja tiktu panākts mierizlīgums, bija gatava pieņemt nodaļas vadītājas amatu citā departamentā.
Tādējādi, ņemot vērā apstākli, ka vadība apmierināja viņas lūgumu, pieņemot tikai otro pamatu, proti, [nodomu] dibināt savu uzņēmumu vai uzsākt darbu citā uzņēmumā, ienākumu negūšana no Bankas divu gadu laikā, tāpat kā šajā ziņā viņai nodarītais kaitējums, izriet no viņas izvēles doties API.
No iepriekš minētā izriet, ka prasījumi atlīdzināt morālo kaitējumu, kas izriet no apstrīdētajā lēmumā konstatētajām psiholoģiskas vardarbības darbībām, ir jānoraida un nav jānoskaidro, vai prasītājas pieprasītā informācija par jaunajam direktoram samaksātā veicināšanas maksājuma summu ir atbilstīga.
Par morālā kaitējuma, kas nodalāms no apstrīdētā lēmuma prettiesiskuma, atlīdzināšanu
Prasītāja apgalvo, ka viņai ir nodarīts morāls kaitējums, kas ir nodalāms no apstrīdētā lēmuma prettiesiskuma, un to nevar pilnībā atlīdzināt tikai ar šī lēmuma atcelšanu.
Šis morālais kaitējums, kuru viņa novērtē
ex æquo et bono
25000 EUR apmērā, izrietot, pirmkārt, no izmeklēšanas komitejas un Bankas priekšsēdētāja lēmuma neveikt izmeklēšanu par visām jaunā direktora veiktajām nosodāmajām darbībām, kuras ir minējuši citi četri attiecīgā departamenta darbinieki; otrkārt, no tā, ka Banka neesot veikusi pasākumus, lai atjaunotu prasītājas profesionālo reputāciju, it īpaši no aizlieguma pirmstiesas procedūrā un tiesvedības laikā atklāt kādam Bankas darbiniekam, ka viņa bija cietusi no psiholoģiskas vardarbības; treškārt, no netaisnības izjūtas un mokām, kuras viņai radās tāpēc, ka savu tiesību atzīšanas nolūkā viņa bija spiesta uzsākt šīs procedūras, tostarp samierināšanas procedūru, un, ceturtkārt, no apstākļa, ka jaunais direktors atvainojās tikai novēloti. Tā arī min Bankas nevēlēšanos atrisināt strīdu, panākot mierizlīgumu, jo pēdējā minētā nepiekrita iecelt viņu nodaļas vadītājas amatā citā departamentā, ne arī samaksāt zaudējumu atlīdzību.
Banka apstrīd, ka prasītājai ir nodarīts morāls kaitējums, kas ir nodalāms no apgalvotā apstrīdētā lēmuma prettiesiskuma, it īpaši uzsverot, ka tai nebija pienākuma uzsākt izmeklēšanas procedūru attiecībā uz četrām personām, kuras prasītāja minēja kā psiholoģiskas vardarbības upurus, jo šīs personas nebija iesniegušas sūdzību šajā sakarā un prasītājai nebija intereses celt prasību par labu trešajām personām. Turklāt, ņemot vērā prasītājas sūdzības precizitātes pakāpi un pilnību, izmeklēšanas komitejai nebija pienākuma izmeklēt tajā neapgalvotos faktiskos apstākļus. Runājot par prasītājas reputāciju un tai uzlikto pienākumu ievērot apstrīdētā lēmuma konfidencialitāti, Banka nesaprot, kāds morāls kaitējums esot nodarīts prasītājai, it īpaši tāpēc, ka Bankai ir tiesības izmantot iekšējos vai ārējos tiesību aizsardzības līdzekļus gadījumā, ja tās darbinieki vai trešās personas neievēro tajā piemērojamos konfidencialitātes noteikumus. Attiecībā uz apstākli, ka viņai netika piedāvāta jauna amata vieta, Banka atgādina, ka prasītāja atradās API un ka tādējādi īstermiņā viņa nebija plānojusi atgriezties darbā, kas pamato apstākli, ka viņai netika piedāvāta cita amata vieta.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tāda prettiesiska akta atcelšana kā apstrīdētais lēmums pati par sevi ir pienācīga atlīdzība un principā pietiekama atlīdzība par jebkādu morālo kaitējumu, kas ar šo tiesību aktu var būt nodarīts. Tomēr tas tā nav, ja prasītājs pierāda, ka viņam ir nodarīts morāls kaitējums, kas ir nodalāms no prettiesiskuma, kas pamato [tiesību akta] atcelšanu un ko nevar pilnībā atlīdzināt ar šo atcelšanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2004. gada 31. marts, Girardot/Komisija,
T‑10/02
,
EU:T:2004:94
,
131.
punkts; 2015. gada 19. maijs, Brune/Komisija,
F‑59/14
,
EU:F:2015:50
,
80.
punkts, un 2017. gada 16. maijs, CW/Parlaments,
T‑742/16
RENV, nav publicēts,
EU:T:2017:338
,
64.
punkts).
Šajā lietā, runājot par izmeklēšanas komitejas un Bankas priekšsēdētāja lēmumu nesākt izmeklēšanu attiecībā uz visām jaunā direktora nosodāmajām darbībām, kuras ir minējuši četri citi attiecīgā departamenta darbinieki, ir jāatgādina, ka Bankas priekšsēdētājam ir plaša rīcības brīvība, nosakot veicamos pasākumus pierādītas psiholoģiskas vardarbības gadījumā.
Tādējādi, lai gan “papildu izmeklēšanu uzsākšana konkrētā darba vienībā vai departamentā” ir viens no pasākumiem, kas tieši ir minēti izmeklēšanas procedūrā saistībā ar politiku par cieņu darbā, ņemot vērā vardarbīgas rīcības veidus, kas šajā stadijā tika konstatēti apstrīdētajā lēmumā, ar nosacījumu, ka tiek veikta jauna lietas pārbaude pēc šī sprieduma pasludināšanas, nevar atzīt, ka Bankas priekšsēdētājs šajā gadījumā ir pārsniedzis savas rīcības brīvības robežas, šajā stadijā neparedzot izmeklēšanu arī saistībā ar jaunā direktora rīcību pret citām personām, kas nav prasītāja.
Attiecībā uz aizliegumu prasītājai atklāt informāciju, pirmkārt, par apstrīdētā lēmuma pastāvēšanu un tā saturu un, otrkārt, par jaunā direktora atvainošanās vēstuli ir jākonstatē, ka, pat ja izmeklēšanas procedūrā prasītājai bija saistošs konfidencialitātes pienākums, kas ietver pienākumu ievērot mērenību un piesardzību, nosūtot elektroniskā pasta vēstules vairākiem adresātiem, kas nebija tieši iesaistīti izmeklēšanas procedūrā vai pārkāpumu paziņošanas procedūrā, Banka tomēr nevarēja pieprasīt, lai viņa pēc izmeklēšanas procedūras pabeigšanas klusētu par psiholoģisko vardarbību, attiecībā uz kuru Bankas priekšsēdētājs tomēr atzina, ka viņa bija no tās cietusi.
Šī apstrīdētā lēmuma prettiesiskuma dēļ prasītājai tika nepamatoti noteikts klusēšanas laikposms, tādējādi šis aizliegums runāt par šo jautājumu radīja viņai morālu kaitējumu, ko nevar pilnībā atlīdzināt tikai ar apstrīdētā lēmuma atcelšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1990. gada 7. februāris, Culin/Komisija,
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
,
28.
punkts).
Attiecībā uz apgalvoto Bankas nevēlēšanos atrisināt strīdu, panākot mierizlīgumu, ir jākonstatē, ka neatkarīgi no tā, vai ir uzsākta Personāla reglamenta 41. pantā paredzētā samierināšanas procedūra, no psiholoģiskas vardarbības cietusī persona nevar prasīt, lai iestāde atlīdzina šo psiholoģisko vardarbību, kas ir aizliegta Bankā piemērojamajos noteikumos, ieceļot to īpašā amatā, ne it īpaši uzticot tai tādu amatu kā nodaļas vadītājas amatu, kurā iecelšana norisinās visiem šīs iestādes darbiniekiem pieejamā atlases procedūrā, ņemot vērā kandidātu nopelnus. Tāpat, lai gan, vēloties nodrošināt labvēlību, tā var paredzēt šādu pieeju, it īpaši samierināšanas procedūrā, Bankai šajā lietā nebija pienākuma piedāvāt prasītājai atlīdzību, lai atrisinātu strīdu starp viņu un jauno direktoru.
Atvainošanos vēstuli, kas prasītājai tika nosūtīta 2018. gada 9. maijā jeb nepilnus divus mēnešus pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, noteikti varēja uzrakstīt un nosūtīt agrāk. Tomēr šāda kavēšanās ir relatīva un neļauj konstatēt Bankas pārkāpumu, par kuru var iestāties tās atbildība.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Vispārējā tiesa uzskata, ka tā ir pareizi novērtējusi prasītājai nodarīto morālo kaitējumu, ko nevar pilnībā atlīdzināt ar apstrīdētā lēmuma atcelšanu, nosakot
ex æquo et bono
atlīdzību 10000 EUR apmērā.
Par morālā kaitējuma, kas izriet no apgalvotajiem Personāla departamenta vadītāja pārkāpumiem, atlīdzināšanu
Pēc prasītājas domām, ar savu 2017. gada 10. aprīļa vēstuli Personāla departamenta vadītājs esot pieļāvis divus dažādus pārkāpumus, nodarot viņai kaitējumu, kuru viņa lūdz atlīdzināt. Pirmkārt, šīs vēstules formulējums norādot uz to, ka atbilstības ģenerāldirektors nav ievērojis “Vispārējo noteikumu” 2. pantu, jo viņam bija neatkarīgi jāuzsāk savas izmeklēšanas attiecībā uz citiem Bankas ģenerāldirektorātiem un departamentiem. Proti, tas liecinot, pirmām kārtām, ka Personāla departamenta vadītājs zināja par pārkāpumu paziņošanas procedūrā pieņemtajiem pasākumiem un šīs procedūras norisi, kā arī, otrām kārtām, tas, ka Personāla departamenta vadītājs esot piesavinājies Bankas priekšsēdētāja un priekšsēdētāja vietnieka prerogatīvas, veicot acīmredzamu traucējumu uzraudzību pārkāpumu paziņošanas procedūrā.
Otrkārt, prasītāja uzskata, ka Personāla departamenta vadītājs galvenokārt ir izteicis represijas draudus vai veicis pret viņu un viņas padomdevēju iebiedēšanas darbības tādā izpratnē, kā ir skaidrots brošūrā par cieņu darbā un pārkāpumu paziņošanas politiku, un tas var atturēt psiholoģiskas vardarbības upuri no savu tiesību īstenošanas, tostarp attiecībā pret savu vajātāju. Pakārtoti prasītāja uzskata, ka ar Personāla departamenta vadītāja 2017. gada 10. aprīļa vēstulē iekļautajiem paskaidrojumiem ir pārkāpts Bankai noteiktais rūpības pienākums, kura neievērošanas dēļ Personāla departamenta vadītājs esot meklējis līdzekļus vērsties pret prasītāju un viņas padomdevēju. Šajā kontekstā prasītāja apgalvo, ka šajā vēstulē iekļautie apgalvojumi par to, ka viņa, iespējams, nebija pildījusi savu pienākumu ievērot izmeklēšanas procedūras konfidencialitāti, nekādā ziņā neesot pierādīti un faktiski tiem neesot nekāda pamata. Prasītāja it īpaši neredz nevienu iemeslu, kura dēļ informācijai, kas iekļauta viņas 2017. gada 6. februāra vēstulē, būtu jāpaliek konfidenciālai attiecībā uz Bankas priekšsēdētāju un priekšsēdētāja vietniekiem, ne arī iespējamo jaunā direktora reputācijas aizskārumu, jo viņš tika atzīts par vainīgu darbībās, kas ir uzskatāmas par psiholoģisku vardarbību pret prasītāju.
Tā kā, pēc prasītājas domām, Personāla departamenta vadītāja darbības izraisīja viņā lielu nedrošību un uztraukumu, kas veicināja viņas uzticības zaudēšanu par Bankas objektivitāti, un tā kā Bankas atbildīgās personas tādējādi esot pierādījušas, ka tās visādos veidos centās aizsargāt jaunā direktora reputāciju, nevis palīdzēt viņai, pret kuru bija vērsta psiholoģiska vardarbība, atjaunot viņas profesionālo reputāciju, prasītāja lūdz samaksāt viņai atlīdzību par tādējādi viņai nodarīto morālo kaitējumu vismaz 25000 EUR apmērā.
Banka galvenokārt lūdz konstatēt, ka prasījumi par kaitējuma atlīdzināšanu saistībā ar 2017. gada 10. aprīļa vēstuli ir nepieņemami, jo ar šo vēstuli, kura ir nosūtīta saistībā ar pārkāpumu paziņošanas procedūru, kas nav izmeklēšanas procedūra, kurā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, attiecībā uz šo pēdējo minēto lēmumu neesot uzlikts nekāds konfidencialitātes pienākums. Tādējādi tā neesot apstrīdams akts un neliecinot par dienesta pārkāpumu, kura dēļ rodas tiesības uz atlīdzību. Tādējādi prasība par kaitējuma atlīdzināšanu šajā ziņā esot priekšlaicīga, un katrā ziņā Banka pakārtoti apgalvo, ka tā ir nepamatota.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa sākumā atgādina, ka pretēji tam, ko apgalvo Banka, apstāklis, ka 2017. gada 10. aprīļa vēstule nav nelabvēlīgs akts, nevar izraisīt šo prasījumu par kaitējuma atlīdzināšanu nepieņemamību, jo nav strīda par to, ka prasītāja pārmet EIB rīcību, par kuru var iestāties Bankas atbildība, un turklāt saskaņā Personāla reglamenta 41. pantu šie secinājumi nav atkarīgi nedz no prasījumiem atcelt šo vēstuli, nedz no šo prasījumu atcelt [tiesību aktu] pieņemamības.
Turpinājumā Vispārējā tiesa norāda, ka šie prasījumi par kaitējuma atlīdzināšanu katrā ziņā ir jānoraida pēc būtības un ka nav jānoskaidro, vai ar tiem, uz kuriem attiecas otrais samierināšanās lūgums, ko prasītāja ir iesniegusi 2017. gada 14. jūnijā, ir ievērots Personāla reglamenta 41. pantā paredzētais pienākums pirms šīs prasības celšanas dienas, proti, 2017. gada 15. jūnija, izskatīt strīdu samierināšanas procedūrā.
Proti, Vispārējā tiesa konstatē, ka pirmajās trīs 2017. gada 10. aprīļa vēstules, kuru ir parakstījis Personāla departamenta vadītājs un Sociālo attiecību un administratīvo dienestu departamenta direktors, rindkopās ir lietotas vispārējas frāzes, lai norādītu prasītājai, ka pārkāpumu paziņošanas procedūra tika uzsākta un ka Bankas dienesti centās ievērot tajā piemērojamos noteikumus.
Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, šis vispārējais formulējums neļauj pārmest Personāla departamenta vadītājam, ka tas nav ievērojis atbilstības ģenerāldirektora neatkarību, izskatot pārkāpuma paziņojumu, ko prasītāja bija iesniegusi saskaņā ar pārkāpumu paziņošanas politiku, ne arī secināt, ka šis Personāla departamenta vadītājs būtu sīki iepazinies ar pārkāpumu paziņošanas procedūras gaitu un tajā veiktajiem pasākumiem, ne arī to, ka viņš būtu piesavinājies Bankas priekšsēdētāja un priekšsēdētāja vietnieku prerogatīvas, uzraugot iespējamos acīmredzamos pārkāpumu paziņošanas procedūras traucējumus.
Attiecībā uz to, ka Personāla departamenta vadītājs esot prasītāju informējis, ka Banka patur sev tiesības apsvērt juridiskās iespējas aizstāvēt savas intereses, tostarp tās, kas attiecas uz Bankā piemērojamajiem konfidencialitātes noteikumiem, ir jānorāda, ka tad, kad prasītāja nosūtīja savu2017. gada 6. februāra elektroniskā pasta vēstuli vairākiem adresātiem, norisinājās izmeklēšanas procedūra, kas bija uzsākta pēc tam, kad viņa bija iesniegusi sūdzību, tādējādi prasītājai bija jāievēro konfidencialitātes pienākums, turklāt arī tad, kad tā vēlējās atsaukties uz paziņojumu par pārkāpumiem, kuru izskatīšanas procedūra arī ir pakļauta konfidencialitātes sistēmai.
Šajos apstākļos, lai arī Bankas priekšsēdētājs prasītājas sūdzību vēlāk atzina par daļēji pamatotu un tādējādi ar šīs elektroniskās pasta vēstules nosūtīšanu nevarēja nepamatoti aizskart jaunā direktora profesionālo reputāciju, Personāla departamenta vadītājs tomēr varēja likumīgi vērst prasītājas un viņas padomdevēja uzmanību uz to, ka sūdzības iesniedzēja statuss izmeklēšanas procedūrā saistībā ar apgalvotās psiholoģiskas vardarbības faktiem vai paziņotāja statuss pārkāpumu paziņošanas procedūrā, kurā tika norādīts uz rīcību, ar ko tika pārkāpts Uzvedības kodekss, neļāva viņai neievērot piemērojamos konfidencialitātes pienākumus, lai visā izmeklēšanas procedūras gaitā visus dalībniekus bez izņēmumiem – gan apgalvoto cietušo personu, gan lieciniekus un iespējamo vajātāju – pasargātu no jebkāda nepamatota profesionālās reputācijas aizskāruma.
Visbeidzot, no 2017. gada 10. aprīļa vēstules satura arī nevar secināt, ka Banka vai tās dienesti būtu bijuši neobjektīvi, izskatot prasītājas paziņojumu par pārkāpumu, kura izskatīšana šīs prasības iesniegšanas dienā vēl nebija pabeigta.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir daļēji jāapmierina prasījumi par tiesību akta atcelšanu un daļēji jāapmierina prasījumi par kaitējuma atlīdzināšanu, piespriežot Bankai samaksāt atlīdzību prasītājai par viņai nodarīto morālo kaitējumu 10000 EUR apmērā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 3. punktam, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr Vispārējā tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
Šīs lietas apstākļos, ciktāl prasījumi par tiesību akta atcelšanu galvenokārt tika apmierināti un ciktāl Banka, neieceļot savu locekli samierināšanas komitejā nedēļas laikā, kā tas ir paredzēts personālam piemērojamā reglamenta 41. pantā, ir likusi prasītājai īstenot savas tiesības celt prasību, lai lietderīgi aizstāvētu savas tiesības saistībā ar minētajiem prasījumiem, ir atbilstīgi nolemt, ka Banka sedz savus tiesāšanās izdevumus pati un atlīdzina pusi no prasītājas tiesāšanās izdevumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
nospriež:

1)
Eiropas Investīciju bankas (EIB) priekšsēdētāja 2017. gada 20. marta lēmumu daļēji atcelt, ciktāl tajā ir piemērota kļūdaina jēdziena “psiholoģiska vardarbība” definīcija, ciktāl pierādītas psiholoģiskas vardarbības EIB gadījumā tajā nav paredzēts nekavējoties ierosināt disciplinārlietu un ciktāl šī lēmuma adresātam ar to ir noteikts konfidencialitātes pienākums, kas ir pretrunā izmeklēšanas procedūras saistībā ar apgalvoto psiholoģiskas vardarbības gadījumu mērķiem.

2)
Prasījumus par atcelšanu pārējā daļā noraidīt.

3)
EIB samaksā SQ atlīdzību par viņai nodarīto morālo kaitējumu 10000 EUR apmērā.

4)
Prasījumus par kaitējuma atlīdzināšanu pārējā daļā noraidīt.

5)
EIB sedz savus tiesāšanās izdevumus pati un atlīdzina pusi no SQ tiesāšanās izdevumiem.

6)
SQ sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem pati.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 13. jūlijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Atbilstošās tiesību normas

Tiesvedības priekšvēsture

Par sūdzību attiecībā uz psiholoģisku vardarbību un pārkāpumu paziņošanu

Par izmeklēšanas procedūru

Par izmeklēšanas ziņojumu

Par apstrīdēto lēmumu un tā īstenošanas pasākumiem

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

Ievada piezīmes par Bankai raksturīgo nodarbinātības kārtību un par pirmstiesas procedūras ievērošanu, ceļot prasības pret Banku

Par prasījumiem daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu

Par pirmo pamatu, kas ir balstīts uz kļūdām tiesību piemērošanā un acīmredzamām kļūdām vērtējumā, kvalificējot vēl strīdīgos rīcības veidus

– Par pirmā pamata pirmo daļu

– Par pirmā pamata otro daļu

Par otro pamatu, kas balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, neierosinot disciplinārlietu pret jauno direktoru

– Par pasākumiem, kurus saskaņā ar EIB piemērojamo regulējumu var ieteikt izmeklēšanas komiteja un kurus secīgi var veikt Bankas priekšsēdētājs pierādītas psiholoģiskas vardarbības gadījumā

– Par izskatāmajā lietā saistībā ar pierādītu psiholoģisku vardarbību noteikto pasākumu būtību un pietiekamību

Par trešo pamatu, kas ir balstīts uz kļūdām tiesību piemērošanā un acīmredzamām kļūdām vērtējumā attiecībā uz prasītājas kā cietušās personas pienākumu ievērot apstrīdētā lēmuma konfidencialitāti

Par prasījumiem atlīdzināt kaitējumu

Par morālā kaitējuma, kas izriet no apstrīdētajā lēmumā konstatētajām psiholoģiskas vardarbības darbībām, atlīdzināšanu

Par morālā kaitējuma, kas nodalāms no apstrīdētā lēmuma prettiesiskuma, atlīdzināšanu

Par morālā kaitējuma, kas izriet no apgalvotajiem Personāla departamenta vadītāja pārkāpumiem, atlīdzināšanu

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.
(
)	Aizklāta konfidenciāla informācija.