CELEX: 62019CJ0402
Eelotsusetaotlus
Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala
Direktiiv 2008/115/EÜ
Riigis ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmine
Täisealise raskelt haige lapse vanem
Tagasisaatmisotsus
Kohtule esitatavad kaebused
Täieulatuslik täitmist peatav toime
Tagatised enne tagasisaatmist
Toimetulekut tagavad tingimused
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklid 7, 19 ja 47

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (
ELT 2008, L 348, lk 98
) artikleid 5 ja 13.
Taotlus on esitatud kolmanda riigi kodaniku LMi ja Centre public d’action sociale de Seraing’i (Seraing’i sotsiaalhoolekandekeskus, Belgia) (edaspidi „CPAS“) vahelises kohtuvaidluses, mille ese on viimase otsused, millega keelduti sotsiaaltoetuse andmisest LMile.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 2008/115 artiklis 3 on nähtud ette:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
3)
„tagasisaatmine“ – kolmanda riigi kodaniku naasmine kas vabatahtlikult tagasipöördumiskohustust täites või sunniviisiliselt:
–
tema päritoluriiki või
–
transiidiriiki vastavalt ühenduse või kahepoolsetele tagasivõtulepingutele või muudele kokkulepetele või
–
muusse kolmandasse riiki, millesse asjaomane kolmanda riigi kodanik otsustab vabatahtlikult tagasi pöörduda ning milles ta vastu võetakse;
4)
„tagasisaatmisotsus“ – haldus‑ või kohtuotsus või ‑akt, millega sätestatakse, et kolmanda riigi kodaniku riigisviibimine on ebaseaduslik ja kehtestatakse või sätestatakse tagasipöördumiskohustus;
5)
„väljasaatmine“ – tagasipöördumiskohustuse täitmine, eelkõige füüsiline transport liikmesriigist välja“.
Selle direktiivi artiklis 5 on nähtud ette:
„Käesoleva direktiivi rakendamisel võtavad liikmesriigid nõuetekohaselt arvesse:
[…]
c)
asjaomase kolmanda riigi kodaniku tervislikku seisundit,
ning järgivad mittetagasisaatmise põhimõtet.“
Selle direktiivi artikli 8 lõikes 3 on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad vastu võtta eraldi haldus- või kohtuotsuse või haldus- või kohtuakti, millega nähakse ette väljasaatmine.“
Sama direktiivi artikli 9 „Väljasaatmise edasilükkamine“ lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid lükkavad väljasaatmise edasi, kui:
a)
see oleks vastuolus mittetagasisaatmise põhimõttega või
b)
kui artikli 13 lõike 2 kohaselt on tehtud peatava mõjuga korraldus.“
Direktiivi 2008/115 artikli 13 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Kolmanda riigi kodanikule võimaldatakse tõhusad õiguskaitsevahendid artikli 12 lõikes 1 osutatud tagasisaatmisega seotud otsuste vaidlustamiseks või nende läbivaatamise taotlemiseks pädevas kohtu- või haldusasutuses või pädevas organis, mis koosneb liikmetest, kes on erapooletud ja kelle sõltumatus on tagatud.
2.   Lõikes 1 nimetatud pädeval asutusel või organil on volitused vaadata läbi artikli 12 lõikes 1 osutatud tagasisaatmisega seotud otsused, sealhulgas võimalus nende täitmine ajutiselt peatada, välja arvatud juhul, kui siseriikliku õiguse kohaselt juba kohaldatakse ajutist peatamist.“
Selle direktiivi artikli 14 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid tagavad (välja arvatud artiklitega 16 ja 17 hõlmatud olukorra puhul), et artikli 7 kohaselt vabatahtlikuks lahkumiseks võimaldatud tähtaja jooksul ja tähtaegade jooksul, millal väljasaatmine on artikli 9 kohaselt edasi lükatud, võetakse kolmanda riigi kodanike suhtes võimaluste piires arvesse järgmisi põhimõtteid:
a)
säilitatakse perekonna ühtsus nende territooriumil asuvate pereliikmetega;
b)
võimaldatakse esmaabi ja haiguste põhiravi;
c)
alaealistele tagatakse juurdepääs põhiharidussüsteemile olenevalt nende riigis viibimise kestusest;
d)
võetakse arvesse haavatavate isikute erivajadusi.“
Belgia õigus
8. juuli 1976. aasta riiklike sotsiaalhoolekandekeskuste konstitutsioonilise seaduse (loi organique des centres publics d’action sociale) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni artikli 57 lõikes 2 on ette nähtud:
„Erandina käesoleva seaduse muudest sätetest piirduvad riikliku sotsiaalhoolekandekeskuse ülesanded:
1°
vältimatu arstiabi osutamisega ebaseaduslikult Belgia Kuningriigis viibivale välismaalasele;
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
LM esitas 20. augustil 2012 enda ja tol ajahetkel veel alaealise tütre Ri nimel elamisloa taotluse tervislikel põhjustel, mida ta põhjendas sellega, et tütar kannatab mitme raske haiguse all.
Kuivõrd need taotlused tunnistati vastuvõetavaks 6. märtsil 2013, sai LM sotsiaaltoetust, mida talle maksis CPAS.
Seejärel võeti LMi esitatud elamisloa taotluste rahuldamata jätmise kohta vastu kolm otsust, mille pädev ametiasutus hiljem tagasi võttis. 8. veebruaril 2016 tehti neljas otsus taotluste rahuldamata jätmise kohta. Sellele otsusele oli lisatud ettekirjutus Belgia territooriumilt lahkuda.
LM esitas 25. märtsil 2016 Conseil du contentieux des étrangers’ile (välismaalaste asjade halduskohus, Belgia) kaebuse, nõudes tema taotluste rahuldamata jätmise otsuse ja riigi territooriumilt lahkumise ettekirjutuse tühistamist ja täitmise peatamist.
CPAS lõpetas LMile sotsiaaltoetuse maksmise alates 26. märtsist 2016 ehk kuupäevast, mil möödus LMile vabatahtlikuks riigi territooriumilt lahkumiseks antud tähtaeg. Seevastu tunnistas CPAS LMi õigust saada erakorralist arstiabi alates 22. märtsist 2016.
Pärast seda, kui LM oli esitanud esialgse õiguskaitse taotluse Tribunal du travail de Liège’ile (Liège’i töökohus, Belgia), taastati asjaomase isiku õigus saada sotsiaaltoetust.
16. mail 2017 tehtud kahe otsusega võttis CPAS LMilt uuesti õiguse saada sotsiaaltoetust alates 11. aprillist 2017 ehk kuupäevast, mil LMi tütar sai täisealiseks.
LM kaebas need otsused edasi Tribunal du travail de Liège’ile (Liège’i töökohus). See kohus leidis 16. aprilli 2018. aasta otsuses, et sotsiaaltoetuse saamise õiguse äravõtmine oli õiguslikult põhjendatud alates kuupäevast, mil R sai täisealiseks.
Selle kohtuotsuse peale esitas LM 22. mail 2018 apellatsioonkaebuse Cour du travail de Liège’ile (Liège’i kõrgem töökohus, Belgia).
Nimetatud kohus tõdeb, et Ri tervisliku seisundi ettenähtav halvenemine päritoluriiki tagasipöördumise korral tundub kõigis punktides vastavat kaalukuse künnisele, mille täitmine on nõutud, et saaks asuda seisukohale, et isiku väljasaatmine tekitaks tema ebainimliku või alandava kohtlemise riski. Lisaks märgib see kohus, et arvestades Ri niisugust tervislikku seisundit, on isa jätkuv viibimine tütre kõrval sama hädavajalik kui ajal, mil R oli alaealine.
Neil asjaoludel otsustas Cour du travail de Liège (Liège’i kõrgem töökohus, Belgia) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas Belgia 8. juuli 1976. aasta riiklike sotsiaalhoolekandekeskuste konstitutsioonilise seaduse artikli 57 lõike 2 esimese lõigu punkt 1 on vastuolus direktiivi 2008/115/EÜ artiklitega 5 ja 13, arvestades Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 19 lõiget 2 ja artiklit 47, nimetatud direktiivi artikli 14 lõike 1 punkti b ja põhiõiguste harta artikleid 7 ja 12, nii nagu neid on tõlgendatud 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsuses Abdida (
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
):
–
primo
, kuna selle alusel jäetakse kolmanda riigi kodanikust välismaalasele, kes viibib liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, võimaluste piires loomata tema toimetulekut tagavad tingimused ajal, mil menetletakse tühistamiskaebust ja täitmise peatamise taotlust, mille ta esitas enda nimel ja oma sel hetkel alaealise lapse esindajana otsuse peale, millega tehti neile ettekirjutus lahkuda liikmesriigi territooriumilt;
–
samas kui,
secundo
, ühelt poolt põeb kõnealune laps, kes nüüdseks on saanud täisealiseks, rasket haigust ning nimetatud otsuse täitmise tagajärjel ähvardab teda tõsine oht, et tema terviseseisund halveneb oluliselt ja pöördumatult, ning teiselt poolt peavad arstid hädavajalikuks kõnealuse vanema viibimist oma täisealise lapse juures tema terviseseisundist tuleneva haavatava olukorra tõttu (korduvad sirprakulise aneemia kriisid ja vajadus operatsiooni järele, et vältida halvatust)?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Vastuvõetavus
Belgia valitsus väidab, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu, kuna see käsitleb Belgia õigusnormi kooskõla erinevate direktiivi 2008/115 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) sätetega ja kuivõrd tema hinnangul puudub igasugune ühendav seos LMi olukorra ja liidu õiguse vahel.
Nimetatud valitsus leiab seetõttu, et LMil ei ole õigust saada sotsiaaltoetust. Tema suhtes ei toimu väljasaatmist ja ta ei ole üheski selle direktiivi artiklis 14 nimetatud olukorras, kuna esiteks oli talle antud vabatahtliku lahkumise tähtaeg möödunud ja teiseks ei kulge tema suhtes parajasti ajavahemikku, mille võrra väljasaatmine edasi lükati.
Lisaks, kuna LM ei ole raskelt haige, ei saa tema võimalik väljasaatmine kujutada endast kõnealuse direktiivi artikli 5 – koostoimes harta artikli 19 lõikega 2 – rikkumist. Seega ei ole tema olukord võrreldav olukorraga, mis oli kõne all kohtuasjas, milles tehti 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Abdida (
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
).
Selle kohta tuleb märkida, et ELTL artiklis 267 kehtestatud koostöökord põhineb liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu ülesannete eristamisel. Selle artikli alusel algatatud menetluse raames on riigisiseste õigusnormide tõlgendamine liikmesriikide kohtute, mitte Euroopa Kohtu ülesanne ning Euroopa Kohus ei ole pädev otsustama, kas riigisisesed õigusnormid on liidu õigusnormidega kooskõlas. Samas on Euroopa Kohus pädev andma liikmesriigi kohtule kõik liidu õiguse tõlgendamiseks vajalikud juhtnöörid, mille alusel on liikmesriigi kohtul võimalik hinnata riigisiseste õigusnormide kooskõla liidu õigusega (vt selle kohta 17. detsembri 1981. aasta kohtuotsus Frans-Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten,
272/80
,
EU:C:1981:312
, punkt
, ja 30. aprilli 2020. aasta kohtuotsus CTT – Correios de Portugal,
C‑661/18
,
EU:C:2020:335
, punkt
).
Kuigi Euroopa Kohtul palutakse eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimuse sõnastusest nähtuvalt otsustada, kas riigisisene õigusnorm on liidu õigusega kooskõlas, ei takista miski Euroopa Kohut siiski andmast eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarvilikku vastust, jagades sellele kohtule liidu õigusest tulenevaid tõlgendamisjuhiseid, mis võimaldavad tal endal otsustada, kas riigisisene õigus on liidu õigusega kooskõlas. Kuna küsimus on esitatud liidu õigusnormi tõlgendamise kohta, on Euroopa Kohus järelikult üldjuhul kohustatud sellele vastama (vt selle kohta 30. aprilli 2020. aasta kohtuotsus CTT – Correios de Portugal,
C‑661/18
,
EU:C:2020:335
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleb märkida, et esitatud küsimuse eesmärk on eelkõige kindlaks teha, kas direktiivi 2008/115 artikkel 14 on kohaldatav sellisele kolmanda riigi kodanikule nagu põhikohtuasja kaebaja, isegi kui ta ei ole raskelt haige. Hinnangu andmine Belgia valitsuse esitatud argumendile, mille kohaselt puudub igasugune ühendav seos LMi olukorra ja liidu õiguse vahel, on lahutamatult seotud vastusega, mis tuleb anda eelotsuse küsimusele, ja seega ei too see kaasa küsimuse vastuvõetamatust (vt analoogia alusel 17. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus KPMG Baltics,
C‑639/17
,
EU:C:2019:31
, punkt
, ning 3. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Iccrea Banca,
C‑414/18
,
EU:C:2019:1036
, punkt
).
Järelikult on esitatud küsimus vastuvõetav.
Sisulised küsimused
Oma küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2008/115 artikleid 5, 13 ja 14 koostoimes harta artikliga 7, artikli 19 lõikega 2 ning artiklitega 21 ja 47 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis ei näe ette kolmanda riigi kodanikule toimetulekut tagavate tingimuste loomist võimaluste piires, kui:
–
viimane esitas tema suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse peale edasikaebuse;
–
kolmanda riigi kodaniku täisealine laps põeb rasket haigust;
–
kolmanda riigi kodaniku viibimine selle täisealise lapse juures on viimati nimetatu jaoks hädavajalik ja
–
selle täisealise lapse nimel esitati kaebus tema suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse peale, mille täitmise tagajärjel ähvardaks teda tõsine risk, et tema terviseseisund halveneb rängalt ja pöördumatult.
Direktiivi 2008/115 artikkel 14 näeb tagasisaatmise ootamise ajaks ette teatavad tagatised, eelkõige ajavahemikel, mil väljasaatmine on direktiivi artikli 9 kohaselt edasi lükatud (18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, punkt
).
Kuigi eelotsusetaotlusest nähtub, et Belgia ametiasutused ei ole ametlikult otsustanud põhikohtuasja kaebaja väljasaatmist edasi lükata, tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et nimetatud direktiivi artikli 9 lõike 1 punktis b ette nähtud kohustus väljasaatmine edasi lükata on kohaldatav kõigis olukordades, kus liikmesriik peab tagasisaatmisotsuse peale edasikaebuse esitamise tõttu peatama selle otsuse täitmise (18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, punkt
).
Sellest tuleneb, et väljasaatmise ootamise ajaks direktiivi 2008/115 artiklis 14 ette nähtud tagatised peavad olema tagatud olukordades, kus asjasse puutuv liikmesriik on kohustatud pakkuma kolmanda riigi kodanikule võimalust esitada tema suhtes tehtud otsuse peale edasikaebus, millel on täieulatuslik täitmist peatav toime (vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, punktid
ja
).
Seega tuleb esitatud küsimusele vastamiseks kindlaks teha, kas raskelt haige täisealise lapse isa, kelle viibimine selle täisealise lapse kõrval on lapse jaoks hädavajalik, peab niisuguses olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, saama esitada niisuguse peatava toimega edasikaebuse.
Sellega seoses tuleb meenutada, et direktiivi 2008/115 artikli 13 lõigete 1 ja 2 kohaselt peab kolmanda riigi kodanikul olema võimalik kasutada tõhusat õiguskaitsevahendit tema suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse vaidlustamiseks, kuid sellel õiguskaitsevahendil ei pruugi tingimata olla peatavat toimet (vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, punktid
ja
)
Küll aga peavad selle õiguskaitsevahendi omadused olema kindlaks määratud kooskõlas harta artikliga 47, mille sõnastuse kohaselt on igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt ning kooskõlas tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttega, mis on tagatud muu hulgas harta artikli 19 lõikes 2 ja direktiivi 2008/115 artiklis 5, õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus (vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, punktid
ja
, ning 19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
, punktid
ja
).
Euroopa Kohus järeldas eeltoodud kaalutlustest, et tagasisaatmisotsuse peale esitatud edasikaebusel peab selleks, et tagada, et asjaomase kolmanda riigi kodaniku suhtes oleks täidetud tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttest ja harta artiklist 47 tulenevad nõuded, olema täieulatuslik täitmist peatav toime, kui selle otsuse täitmine võib muu hulgas tekitada kolmanda riigi kodanikule tegeliku riski, et teda koheldakse vastuolus harta artikli 19 lõikega 2 (vt selle kohta 19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
, punkt
).
Nii on see eeskätt juhul, kui otsuse täitmine võib kolmanda riigi kodaniku jaoks, kes on raskelt haige, tekitada tõsise riski, et tema terviseseisund halveneb rängalt ja pöördumatult (vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, punkt
).
Seevastu tuleb tõdeda, et kolmanda riigi niisuguse kodaniku vanemat ei ähvarda ainuüksi selle staatuse tõttu otseselt risk, et talle saab tagasisaatmisotsuse täitmise korral osaks kohtlemine, mis on vastuolus harta artikli 19 lõikega 2.
Siiski tuleb rõhutada, et kohustusega tagada teatavatel juhtudel, et raskelt haigel kolmanda riigi kodanikul on võimalus esitada tema suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse peale täieulatusliku peatava toimega edasikaebus, on püütud lõplikult kindlustada, et seda otsust ei täideta enne, kui pädev asutus on läbi vaadanud selle kaebuse põhjenduseks esitatud argumendid, kui see täitmine tähendab tagasisaatmist kolmandasse riiki, kus isiku jaoks on olemas risk, et talle langeb osaks ebainimlik või alandav kohtlemine (vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, punktid
ja
).
Selle kohustuse eesmärk on seega võimaldada puudutatud isikul jääda ajutiselt selle liikmesriigi territooriumile, kes on tema suhtes tagasisaatmisotsuse teinud.
Kui aga see isik on oma tervisliku seisundi tõttu täielikult sõltuv vanemast, kelle viibimine lapse kõrval on hädavajalik, tekitaks selle vanema suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse täitmine – kuivõrd see tähendaks tema viivitamatut lahkumist kolmandasse riiki – riski, et kõnealustel asjaoludel oleks ajutiselt takistatud kõnealuse lapse toimetulek nimetatud riigi territooriumil.
Seega, kui lubada niisuguse tagasisaatmisotsuse täitmisele pööramist enne, kui pädev asutus on analüüsinud selle lapse olukorda puudutavaid argumente, tekib risk, et see laps jääb praktikas ilma kaitsest, mis tal peab olema direktiivi 2008/115 artiklite 5 ja 13 alusel, koostoimes harta artikli 19 lõikega 2 ja artikliga 47. Seega selleks, et tagada selle kaitse tõhusus, peab sama lapse vanemal olema nende sätete alusel õigus esitada tema suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse peale täieulatusliku täitmist peatava toimega kaebus.
Asjaolu, et asjaomane laps oli tema vanema suhtes tagasisaatmisotsuse tegemise kuupäeval täisealine või et ta sai täiskasvanuks menetluse käigus, ei oma selles suhtes tähtsust, kui on tõendatud, et hoolimata sellest, et laps on täisealine, jääb ta oma vanemast sõltuvaks.
Lisaks, kuna Belgia valitsus väidab, et täieulatusliku täitmist peatava toimega edasikaebus peaks igal juhul olema tagatud ainult väljasaatmisotsuse, mitte aga tagasisaatmisotsuse peale, siis tuleb täpsustada, et kohtulik kaitse, mis on tagatud kolmanda riigi kodanikule, kelle suhtes on tehtud tagasisaatmisotsus, mille täitmine võib tema jaoks kaasa tuua tegeliku riski, et talle langeb osaks harta artikli 19 lõikega 2 vastuolus olev kohtlemine, oleks ebapiisav, kui niisugusel kolmanda riigi kodanikul ei oleks võimalik alates otsuse kättetoimetamisest esitada niisugust peatava toimega edasikaebust.
Nimelt, esiteks tuleneb direktiivi 2008/115 artikli 3 punktidest 3–5, et tagasisaatmisotsus näeb juba oma definitsiooni poolest ette või paneb kolmanda riigi kodanikule, kelle kohta see otsus on tehtud, kohustuse pöörduda tagasi kolmandasse riiki, samas kui mõiste „väljasaatmine“ tähendab kolmanda riigi kodaniku füüsilist transporti asjasse puutuvast liikmesriigist välja.
Järelikult on isegi liikmesriigis, kus võetakse vastavalt selle direktiivi artikli 8 lõikele 3 pärast tagasisaatmisotsuse tegemist vastu eraldi akt, millega nähakse ette väljasaatmine, juba selle otsusega iseenesest vastuolus lubada asjaomasel kolmanda riigi kodanikul jääda ajutiselt selle liikmesriigi territooriumile, kuni vaadatakse läbi nimetatud otsuse peale esitatud edasikaebuse põhjendamiseks esitatud argumente. Käesoleva kohtuotsuse punktis 39 kirjeldatud eesmärgi saavutamiseks on seega nõutav, et oleks tagatud tagasisaatmisotsuse täitmise peatamine – seda ei saa nõuetekohaselt asendada sellega, et peatatakse hiljem teha võidava väljasaatmisotsuse täitmine.
Teiseks näitab liidu seadusandja poolt sõnaselgelt ette nähtud seos direktiivi 2008/115 artikli 9 lõike 1 punkti b, artikli 13 lõike 2 ja artikli 14 lõike 1 vahel, et viimati nimetatud sätte eesmärk on muu hulgas pakkuda kolmandate riikide kodanikele minimaalseid tagatisi mis tahes perioodil, mille jooksul tuleb neile pandud tagasipöördumiskohustuse täitmine tingimata edasi lükata.
Belgia valitsuse pakutud lahendus võimaldaks liikmesriikidel aga, vastupidi, pakkuda selliseid tagatisi vaid juhtudel, kus lisaks tagasisaatmisotsusele on tehtud väljasaatmisotsus. Seega võivad pädevad asutused nende tagatiste andmist meelevaldselt edasi lükata, jättes tegemata väljasaatmisotsuse.
Lisaks täpsustas Euroopa Kohus 19. juuni 2018. aasta kohtuotsuse Gnandi (
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
) punktis 56, et kohustus näha teatavatel juhtudel ette võimalus esitada tagasisaatmisotsuse peale täieulatusliku täitmist peatava toimega edasikaebus kehtib
a fortiori
võimaliku väljasaatmisotsuse puhul, otsustades seega, et see kohustus ei piirdu ainult viimati nimetatud liiki otsusega.
Lisaks, mis puudutab Belgia valitsuse argumente selle kohta, et Belgia õigusnormid, mis reguleerivad tagasisaatmisotsuste peale esitatud edasikaebusi, on kooskõlas liidu õigusega, siis tuleb tõdeda, et käesoleva kohtuotsuse punktis 24 viidatud Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et ELTL artikli 267 alusel algatatud menetluse raames ei ole Euroopa Kohtu ülesanne otsustada, kas riigisisesed õigusnormid on liidu õigusnormidega kooskõlas.
Eeltoodust tuleneb, et kolmanda riigi kodanikule, kes on temast sõltuva raskelt haige täisealise lapse vanem ja kelle suhtes on tehtud tagasisaatmisotsus, mille täitmise korral võib see täisealine laps seista silmitsi tõsise riskiga, et tema tervislik seisund halveneb rängalt ja pöördumatult, tuleb kuni tagasisaatmiseni pakkuda 2008/115 artiklis 14 ette nähtud tagatisi.
Nende tagatiste raames peavad liikmesriigid vastavalt selle direktiivi artikli 14 lõike 1 punktidele a, b ja d tagama võimaluse piires perekonna ühtsuse säilitamise nende territooriumil viibivate pereliikmetega, esmaabi ja haiguste põhiravi ning haavatavate isikute erivajadused.
Nende põhimõtete järgimine eeldab, et luuakse sellise kolmanda riigi kodaniku nagu põhikohtuasja kaebaja toimetulekut tagavad tingimused, ilma milleta – nagu rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus ja nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 93 – ei oleks sellel kaebajal võimalik jääda oma täisealise lapse juurde ega pakkuda talle vajalikku tuge ajavahemikul, mil tal on lubatud jääda ajutiselt asjaomase liikmesriigi territooriumile (vt analoogia alusel 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, punkt
).
See kohustus on olemas siiski vaid juhul, kui sel kolmanda riigi kodanikul puuduvad vahendid, mis võimaldaksid tal endal oma toimetuleku tagada (vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, punkt
).
Lisaks tuleb liikmesriikidel kindlaks määrata, millisel kujul kolmanda riigi kodaniku toimetulekut tagavad tingimused luua tuleb (vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, punkt
). Seega ei saa välistada, et selline toimetulekut tagavate tingimuste loomine võib toimuda otse täisealisele lapsele antava sotsiaaltoetuse vormis, kui see on sobiv ja piisav, et tagada toimetulek ja võimaldada selle lapse vanemal pakkuda lapsele vajaminevat tuge; seda peab vajaduse korral kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et direktiivi 2008/115 artikleid 5, 13 ja 14 koostoimes harta artikliga 7, artikli 19 lõikega 2 ning artiklitega 21 ja 47 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis ei näe ette kolmanda riigi kodanikule toimetulekut tagavate tingimuste loomist võimaluste piires, kui
–
viimane esitas tema suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse peale kaebuse;
–
kolmanda riigi kodaniku täisealine laps põeb rasket haigust;
–
kolmanda riigi kodaniku viibimine selle täisealise lapse juures on viimati nimetatu jaoks hädavajalik;
–
nimetatud täisealise lapse nimel esitati kaebus tema suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse peale, mille täitmise tagajärjel ähvardaks teda tõsine risk, et tema terviseseisund halveneb rängalt ja pöördumatult, ning
–
samal kolmanda riigi kodanikul puuduvad vahendid, mis võimaldavad tal endal toimetuleku tagada.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiivi 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel artikleid 5, 13 ja 14 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 7, artikli 19 lõikega 2 ning artiklitega 21 ja 47 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis ei näe ette kolmanda riigi kodanikule toimetulekut tagavate tingimuste loomist võimaluste piires, kui:

–
viimane esitas tema suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse peale kaebuse;
–
kolmanda riigi kodaniku täisealine laps põeb rasket haigust;
–
kolmanda riigi kodaniku viibimine selle täisealise lapse juures on viimati nimetatu jaoks hädavajalik;
–
nimetatud täisealise lapse nimel esitati kaebus tema suhtes tehtud tagasisaatmisotsuse peale, mille täitmise tagajärjel ähvardaks teda tõsine risk, et tema terviseseisund halveneb rängalt ja pöördumatult, ning
–
samal kolmanda riigi kodanikul puuduvad vahendid, mis võimaldavad tal endal toimetuleku tagada.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.