CELEX: 62016TJ0028
ELGF un ELFLA
No finansējuma izslēgti izdevumi
Lauku attīstība
Zemes konsolidācija un ciematu atjaunošana
Darbību atlases kritēriji
Lojālas sadarbības princips
Subsidiaritāte
Tiesiskā paļāvība
Samērīgums
Pienākums norādīt pamatojumu

Tiesvedības priekšvēsture
Kā izriet no Padomes 2005. gada 20. septembra Regulas (EK) Nr. 1698/2005 par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) (
OV 2005, L 277, 1. lpp.
) 15. panta, Eiropas Lauksaimniecības fonds lauku attīstībai (ELFLA) darbojas dalībvalstīs ar lauku attīstības programmu palīdzību, kuras var ietvert reģionālu programmu kopumu, un tas tā ir Vācijas Federatīvās Republikas gadījumā, ņemot vērā šīs dalībvalsts federatīvo iekārtu.
Runājot par 2007.–2013. gada plānošanas periodu, lauku attīstības programma attiecībā uz Bavārijas brīvvalsti (Vācija) ar nosaukumu “Bayerisches Zukunftsprogramm Agrarwirtschaft und Ländlicher Raum 2007–2013 aus dem Europäischen Landwirtschaftsfonds (ELER) gemäss Verordnung (EG) Nr. 1698/2005” (Bavārijas lauksaimniecības ekonomikas un agrovides attīstības programma 2007.–2013. gada periodam ar atbalstu no ELFLA atbilstoši Regulai Nr. 1698/2005; turpmāk tekstā – “
BayZal
”), kurā bija ietvertas darbības zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas jomā, tika iesniegta Eiropas Kopienu Komisijai, kas to apstiprināja ar 2007. gada 5. septembra Lēmumu C(2007) 3994, galīgā redakcija (turpmāk tekstā – “2007. gada 5. septembra lēmums”), kurā bija paredzēts finansējums no ELFLA par kopējo summu, kas nepārsniedz EUR 1253943708 attiecībā uz visu plānošanas periodu.
Pēc tam, kad Komisijas dienesti 2009. gada 2.–6. martā bija veikuši pirmo pārbaudi, tā secināja, ka pastāv nepilnības, piemērojot Bavārijā no ELFLA finansēto zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas darbību atlases kritērijus attiecībā uz 2007. un 2008. gadu, kas esot uzskatāms par būtiskā kritērija trūkumu. Procedūras, kas ietver tostarp lietas nodošanu saskaņošanas struktūrai atbilstoši Komisijas 2006. gada 21. jūnija Regulai (EK) Nr. 885/2006, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Padomes Regulu (EK) Nr. 1290/2005 attiecībā uz maksājumu aģentūru un citu struktūru akreditāciju un ELGF un ELFLA grāmatojumu noskaidrošanu (
OV 2006, L 171, 90. lpp.
), iznākumā Komisija piemēroja finanšu korekciju, kas atbilst vienotās likmes samazinājumam 10 % apmērā jeb EUR 1040620,50, attiecībā uz konkrētiem projektiem, uz kuriem ticis attiecināts finansējums no ELFLA attiecībā uz 2007. un 2008. gadu.
2013. gada 8.–12. jūlijā Komisijas dienesti veica otro pārbaudi, kas attiecās tostarp uz zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas īstenošanu
BayZal
ietvaros, lai pārbaudītu Bavārijā ieviesto pārvaldības un kontroles sistēmu.
Ar 2013. gada 3. septembra vēstuli Komisija paziņoja Vācijas iestādēm pārbaudes rezultātus un informēja tās par savu konstatējumu, ka pastāv nepilnības, nosakot vai piemērojot no Bavārijā ELFLA finansēto darbību atlases kritērijus, gan attiecībā uz 2007.–2008. gadu, par kuriem jau tikusi veikta korekcija, gan 2009.–2012. gadu, kā arī periodu, sākot no 2013. gada. Starp Komisijas dienestiem un Vācijas iestādēm notika divpusēja apspriešanās. Tāpat tika uzsākta otrā saskaņošanas procedūra atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 16. pantam, kas tomēr nav nobeigusies ar kādu sekmīgu rezultātu.
2015. gada 13. novembrī Komisija beidzot pieņēma Īstenošanas lēmumu (ES) 2015/2098, ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz ELFLA (
OV 2015, L 303, 35. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar kuru tā piemēroja vienotas likmes korekciju 10 % apmērā attiecībā uz izdevumiem, ko Vācijas iestādes veikušas Bavārijā attiecībā uz 2009.–2014. gadu. Pēc labojumiem aprēķina bāzēs (Komisija sākotnēji paredzēja korekciju EUR 11046145,96 apmērā) galīgais korekcijas apmērs bija EUR 7719920.
Iebildumi, ko formulējusi Komisija un saistībā ar kuriem ticis pieņemts apstrīdētais lēmums, ir ietverti gan ziņojumā, ko 2015. gada 12. jūnijā sagatavoja saskaņošanas struktūra, izskatot lietu, ko tai bija nodevušas Vācijas iestādes pēc otrās pārbaudes, gan kopsavilkuma ziņojumā, ko 2015. gada 19. oktobrī sagatavoja Komisija (turpmāk tekstā – “kopsavilkuma ziņojums”). Būtībā šie iebildumi īsumā var tikt izklāstīti tā, kā norādīts tālāk.
Zemes konsolidācija un ciematu atjaunošana Bavārijā, kā to aprakstījušas Vācijas iestādes, notika trīs posmos:
—
pirmais posms, kas atbilst sākotnējam un apspriešanās posmam, ļauj sasaukt reģiona, kopienas vai vietēja līmeņa subjektus, lai ar tiem apspriestos un noskaidrotu sasniedzamos mērķus, sadalītu uzdevumus un noteiktu, vai dažādi subjekti vēlas iesaistīties procesā un izmantot atbalsta iespējas; šo posmu uzsāk kompetentās reģionālās publiskās iestādes, konkrēti –
Ämter für ländliche Entwicklung
(lauku attīstības biroji), ja tie uzskata, ka zemes konsolidācijas vai ciematu atjaunošanas procedūra ir nepieciešama un ka ir jāuzsāk iesaistīto subjektu interesēs;
—
otrais posms ietver lauku attīstības biroja lēmumu veikt zemes konsolidāciju vai ciematu atjaunošanu, līdz ar to tiek izveidota iesaistīto subjektu kopiena, kurā ietilpst zemes īpašnieki un īpašumtiesību turētāji un kas uzstāsies kā subsīdiju pieteicēja un saņēmēja;
—
trešais posms ietver detalizētu plānošanu un zemes konsolidācijas vai ciemata atjaunošanas konkrētu īstenošanu katrā attiecīgajā apgabalā.
Taču, Komisijas ieskatā, pirmkārt, 2007. un 2008. gadā zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas darbības nav tikušas apstiprinātas, pamatojoties uz atlases kritērijiem, ko būtu noteikusi kompetentā iestāde, kā tas paredzēts Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punktā.
Otrkārt, lai gan ir taisnība, ka attiecībā uz 2009.–2012. gadu
BayZal
ietvaros sākotnēji noteiktie projektu atlases kritēriji, sākot no uzraudzības komitejas, proti, komitejas, kas izveidota saskaņā ar Regulas Nr. 1698/2005 77. pantu un kuras uzdevums ir izskatīt 2007.–2013. gada plānošanas periodā īstenojamos atlases kritērijus, 2008. gada 22. decembra lēmuma (turpmāk tekstā – “2008. gada 22. decembra lēmums”) pieņemšanas brīža, tika modificēti attiecībā uz zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas darbību pirmo un otro posmu, tomēr Komisija uzskata, ka šie kritēriji nav piemēroti tam, lai veiktu projektu atlasi starp atbalsttiesīgajiem projektiem, jo attiecībā uz minētajiem projektiem neesot tikusi veikta klasificēšana un to atlases process esot bijis neskaidrs un tātad nepārredzams. Turklāt neviens atlases kritērijs neesot ticis noteikts, lai pieņemtu lēmumus par procedūru uzsākšanu. Šīs procedūras ietverot dažādus projektus vai darbības, kas neesot zināmas brīdī, kad tiek pieņemts lēmums attiecībā uz tiem, un tātad tie tiekot apstiprināti tikai gadus pēc procedūras uzsākšanas.
Treškārt, 2012. gada decembrī esot tikuši apstiprināti jaunie atlases kritēriji attiecībā uz 2013. gadu, kuri esot piemērojami arī priekšatlases procesam, proti, Bavārijā īstenoto procedūru atlasei. Atlases kritēriju īstenošana notiekot, izmantojot trīs kontrolsarakstus:
—
kontrolsaraksts A ietver atlases kritērijus, kas ļauj pārbaudīt, vai procedūra var tikt uzskatīta par saderīgu ar
BayZal
darba programmu un par tādu, kas var tikt reģistrēta šajā programmā;
—
kontrolsaraksts B ietver atlases kritērijus, kas ļauj pārbaudīt, vai var tikt uzsākta procedūras vai darbības, kas varētu tikt reģistrēta darba programmā, izpilde;
—
kontrolsaraksts C ietver atlases kritērijus, kas ļauj izvēlēties projektu.
Lēmums par kontrolsaraksta C izveidi tika pieņemts 2008. gada decembrī, un tas tika piemērots kopš 2009. gada. Kontrolsaraksti A un B tika izveidoti 2013. gadā un tika piemēroti ar atpakaļejošu spēku visām procedūrām un projektiem kopš 2009. gada.
Komisija tomēr uzskata, ka šie kontrolsaraksti paliek nepietiekami, it īpaši tāpēc, ka tie joprojām neparedz Bavārijā īstenoto procedūru klasificēšanu un ka tie nav piemērojami procedūrām, attiecībā uz kurām vēl nav pieņemts lēmums par uzsākšanu, kā rezultātā darbību un projektu atlase šajā stadijā joprojām neesot pārredzama.
Tiesvedība un lietas dalībnieku secinājumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 26. janvārī, Vācijas Federatīvā Republika cēla šo prasību.
Iebildumu raksts, replikas raksts un atbildes raksts uz repliku Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegti attiecīgi 2016. gada 8. aprīlī, 25. maijā un 7. jūlijā.
Vācijas Federatīvās Republikas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu un pielikumu, ciktāl atbilstoši tiem no Eiropas Savienības finansējuma ir izslēgti maksājumi, ko tās kompetentā maksājumu aģentūra ir veikusi saistībā ar ELFLA par kopējo summu EUR 7719920,30;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Vācijas Federatīvā Republika izvirza četrus prasības pamatus.
Pirmkārt, tā norāda uz Komisijas pieļauto kļūdu tiesību piemērošanā, kas atzīstama par Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punkta, to aplūkojot kopsakarā ar šīs pašas regulas 2. panta e) punktu, pārkāpumu, ciktāl Komisija neesot ievērojusi minētās regulas prasības attiecībā uz izdevumu, kas attiecināmi uz ELFLA, atbalsttiesīguma kritērijiem.
Otrkārt, tā norāda uz partnerības principa, kas izriet no Regulas Nr. 1698/2005 6. panta, lojālas sadarbības principa, kas izriet no LES 4. panta 3. punkta pirmās daļas, un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, ciktāl Komisija neesot ievērojusi prakses, kuru tā bija apstiprinājusi vai pret kuru tā nebija iebildusi, pamatotību.
Treškārt, tā norāda uz subsidiaritātes principa, kāds tas izriet no LES 5. panta, pārkāpumu, jo Komisija iejaucoties dalībvalstu procesuālajā autonomijā un prerogatīvās teritorijas plānošanas jomā.
Ceturtkārt, tā atsaucas uz Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 17. decembra Regulas (ES) Nr. 1306/2013 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību un Padomes Regulu (EEK) Nr. 352/78, (EK) Nr. 165/94, (EK) Nr. 2799/98, (EK) Nr. 814/2000, (EK) Nr. 1290/2005 un (EK) Nr. 485/2008 atcelšanu (
OV 2013, L 347, 549. lpp.
) 52. panta 2. punkta, Padomes 2005. gada 21. jūnija Regulas (EK) Nr. 1290/2005 par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV 2005, L 209, 1. lpp.
) 31. panta 2. punkta un samērīguma principa pārkāpumu, ciktāl, piemērojot vienotas likmes korekciju 10 % apmērā, Komisija pirmām kārtām neesot pareizi izvērtējusi iespējamā pārkāpuma būtību un katrā ziņā minimālo tā tvērumu kopsakarā ar atlases kritērijiem un otrām kārtām neesot ņēmusi vērā faktu, ka Savienībai neesot radies nedz finansiāls kaitējums, nedz reāls šāda kaitējuma risks. Turklāt apstrīdētajā lēmumā šajā ziņā neesot sniegts pamatojums.
Par pirmo prasības pamatu – Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punkta, to aplūkojot kopsakarā ar šīs pašas regulas 2. panta e) punktu, pārkāpumu, jo Komisija neesot ievērojusi izdevumu atbalsttiesīguma kritērijus
Pirmkārt, Vācijas Federatīvā Republika prasības pieteikumā atgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punktu, lai saņemtu ELFLA ieguldījumu, izdevumi kļūst tiesīgi tikai tad, ja tos rada darbības, par ko lēmumi ir pieņemti, ievērojot kompetentas struktūras noteiktos atlases kritērijus, savukārt “darbības” jēdziens šīs pašas regulas 2. panta e) punktā ir definēts kā “projekts, līgums vai vienošanās, vai cits pasākums, kas izvēlēts saskaņā ar attiecīgai lauku attīstības programmai noteiktajiem kritērijiem un ko īsteno viens vai vairāki saņēmēji, tādējādi palīdzot sasniegt 4. pantā minētos mērķus”.
Komisija prasot, lai atlases kritēriji tiktu piemēroti zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas procedūras, kāda tā ieviesta Bavārijā, pirmajā un otrajā posmā, lai gan runa esot par šīs procedūras augšupējiem posmiem, kuros vēl nepastāvot nedz darbības, nedz saņēmēji – izņemot, vislielākais, “potenciālos saņēmējus” –, jo tie parādās tikai zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas procedūras trešajā posmā, pēc tam, kad izveidota iesaistīto subjektu kopiena, kas iegūst atbalsta pieteicējas statusu.
Otrkārt, Komisija esot kļūdaini uzskatījusi, ka zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas darbības pirmajos divos posmos Vācijas iestādes veic projektu prettiesisku priekšatlasi, ciktāl lēmumu uzsākt trešo posmu tās pieņem, izmantojot nepārredzamus kritērijus. Vācijas iestāžu ieskatā, šie divi posmi iekļaujas informēšanas, apspriešanās un kompleksas noteikšanas procesā, kura mērķis ir izvērtēt procedūras uzsākšanas iespējamību un pārbaudīt, vai ir izpildīti no federālajiem tiesību aktiem izrietošie priekšnosacījumi attiecībā uz zemes konsolidāciju. Attiecībā uz šo iebildumu Komisija tāpat neesot sniegusi pamatojumu.
Treškārt, saistībā ar pašiem atlases kritērijiem Komisija izvirzot pārmērīgās prasības, kas neatbilstot spēkā esošajiem tiesību aktiem un neesot norādīti Regulā Nr. 1698/2005, ciktāl tā pieprasa noteikt projektu klasificēšanu, izveidot atlases sarakstu kopsavilkuma tabulas veidā vai pat konstatēt, kāda procedūra vislabāk atbilst atlases kritērijiem. Taču atbalsttiesīgie projekti gan esot tikuši pakļauti atlases kritērijiem, kādi tie ir noteikti it īpaši 2008. gada 22. decembra lēmumā, kas pieņemts Komisijas pārstāvju klātbūtnē. 2008. gada 22. decembra lēmuma pielikumā ir ietverts kontrolsaraksts C, kas attiecas uz atlases kritērijiem saistībā ar lauku attīstību un kas vēlāk tika papildināts ar kontrolsarakstiem A un B.
Pilnības labad Vācijas iestādes norāda, ka Komisija tāpat nav ievērojusi pašas izdotās pamatnostādnes, kādas tās izriet no 2002. gada 23. jūlija dokumenta Nr. VI/10535/99 ar nosaukumu “Pamatnostādnes par pārvaldības, kontroles un sankciju sistēmu ieviešanu attiecībā uz lauku attīstības pasākumiem, kas noteikti atbilstoši Padomes Regulai (EK) Nr. 1257/1999 – No ELVGF Garantiju nodaļas finansēti lauku attīstības pasākumi”, kuras tā pieņēmusi 2002. gadā un kuras tā minējusi savā 2009. gada 11. maija paziņojumā Vācijas iestādēm. Esot taisnība, ka šīs pamatnostādnes attiecas uz tiešajiem maksājumiem kopējās lauksaimniecības politikas (KLP) jomā, nevis uz ELFLA. Tomēr no tām varot tikt secināts, ka atlases kritēriji ir vērsti vienīgi uz to, lai izvēlētos starp konkrētiem atbalsta pieteikumiem, kas uzskatīti par atbalsttiesīgiem. Tātad šiem kritērijiem reāla nozīme rodas tikai tad, kad faktiski ir jāveic atlase, piemēram, ierobežoto finanšu resursu dēļ salīdzinājumā ar projektu skaitu, bet tas, Vācijas iestāžu ieskatā, konkrētajā gadījumā neesot konstatējams.
Replikas stadijā Vācijas Federatīvā Republika mēģināja atbalstīt savu argumentāciju par Komisijas pieļauto Regulas Nr. 1698/2005 noteikumu kļūdaino interpretāciju, uzsverot atšķirību starp “pasākumiem” un “darbībām”, kas ir definēti attiecīgi Regulas Nr. 1698/2005 2. panta d) punktā un 2. panta e) punktā. Tādējādi zemes konsolidācijas procedūra šo definīciju izpratnē esot uzskatāma nevis par “darbību”, bet gan “pasākumu”, un “pasākumi” atrodoties “darbību” augšupējā posmā. Savienības tiesībās neesot paredzēts nekāds pienākums dalībvalstīm piemērot atlases kritērijus pasākumu posmā, jo konkretizācijas pakāpe, kas nepieciešama, lai varētu runāt par darbību, vēl neesot sasniegta. Turklāt agrīnā stadijā, kuru esot aplūkojusi Komisija, vēl nepastāvot “saņēmējs” Regulas Nr. 1698/2005 izpratnē. “Potenciāla saņēmēja” jēdzienam, ko izmantojusi Komisija, neesot juridiskā tvēruma, un, lietojot šo jēdzienu, Komisija netieši atzīstot, ka zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas procedūras pirmajā un otrajā posmā konkrēts saņēmējs neeksistē. Vācijas Federatīvā Republika turklāt apstrīd Komisijas apgalvojumu, ka šī valsts piekrita Komisijas vērtējumam, jo nebija cēlusi prasību tiesā par finanšu korekciju, kas tai tika piemērota 2013. gadā un attiecās uz 2007. un 2008. gadu.
Saistībā ar Komisijas veikto salīdzinājumu ar procedūrām, kas ir spēkā Ziemeļreinas-Vestfālenes zemē (Vācijā) un Mēklenburgas-Priekšpomerānijas zemē (Vācijā) un ko tā minēja kā piemērus, Vācijas iestādes norāda, ka tam nav nozīmes, it īpaši tāpēc, ka federālie tiesību akti par zemes konsolidāciju ļauj uzticēt iesaistīto subjektu kopienai būtiskas funkcijas, kas piemīt kompetentajai iestādei saistībā ar zemes konsolidāciju, un ka šis apstāklis izceļ situāciju, kas ir Bavārijas brīvvalstī atbilstoši Bavārijas tiesību aktiem, ar kuriem paredzēts izpildīt federālos tiesību aktus zemes konsolidācijas jomā. Turklāt procedūra, kas minēta attiecībā uz Mēklenburgas-Priekšpomerānijas zemi, attiecoties tikai uz 2014.–2020. gada plānošanas periodu.
Savukārt Komisija apstrīd Vācijas iestāžu argumentus un norāda, ka iebildumi, ko tā formulējusi it īpaši samierināšanas procedūras gaitā un savā kopsavilkuma ziņojumā, ir pamatoti.
Iesākumā ir jāatgādina, ka gadījumos, kad Komisija atsaka finansēt noteiktus izdevumus no Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonda (ELGF) vai no ELFLA tādu Savienības tiesību normu pārkāpumu dēļ, kuros ir vainojama dalībvalsts, tai ir jāpierāda, ka minētie pārkāpumi pastāv (spriedums, 1999. gada 28. oktobris, Itālija/Komisija,
C‑253/97
,
EU:C:1999:527
,
6.
punkts). Citiem vārdiem sakot, Komisijai ir pienākums pamatot lēmumu, ar ko tā konstatē, ka attiecīgā dalībvalsts nav ieviesusi kontroli vai ka tā ir nepietiekama (spriedums, 2003. gada 8. maijs, Spānija/Komisija,
C‑349/97
,
EU:C:2003:251
,
46.
punkts).
Komisijas pienākums ir nevis izsmeļošā veidā pierādīt valsts iestāžu veikto pārbaužu nepilnību vai iesniegto datu nepareizību, bet gan sniegt pierādījumus par nopietnām un pamatotām šaubām, kas tai radušās attiecībā uz šīm pārbaudēm vai šiem datiem (spriedumi, 2001. gada 20. septembris, Beļģija/Komisija,
C‑263/98
,
EU:C:2001:455
,
36.
punkts, un 2003. gada 8. maijs, Spānija/Komisija,
C‑349/97
,
EU:C:2003:251
,
47.
punkts).
Šai dalībvalstij tad ir jāpierāda, ka ir izpildīti nosacījumi Komisijas atteiktā finansējuma saņemšanai (šajā ziņā skat. spriedumu, 2001. gada 20. septembris, Beļģija/Komisija,
C‑263/98
,
EU:C:2001:455
,
37.
punkts). Citiem vārdiem runājot, attiecīgā dalībvalsts nevar atspēkot Komisijas konstatējumus tikai ar apgalvojumiem, kas nav pamatoti ar pierādījumiem par uzticamu un darbspējīgu kontroles sistēmu. Ja tai neizdodas pierādīt, ka Komisijas konstatējumi ir nepareizi, šie konstatējumi var būt pamats nopietnām šaubām par to, vai ir ieviests atbilstošu un efektīvu uzraudzības un kontroles pasākumu kopums (spriedumi, 1999. gada 28. oktobris, Itālija/Komisija,
C‑253/97
,
EU:C:1999:527
,
7.
punkts, un 2003. gada 8. maijs, Spānija/Komisija,
C‑349/97
,
EU:C:2003:251
,
48.
punkts).
Konkrētajā gadījumā ir jānorāda, ka KLP vispārējā kontekstā Savienības lauku attīstības politikas īstenošana, izmantojot tādu finansēšanas un plānošanas instrumentu kā ELFLA, ir balstīta uz starp Savienību un dalībvalstīm dalītas pārvaldības principu, un Savienības tiesībās ir noteikts vispārējais tiesiskais regulējums, kas ir jāpapildina ar valstu tiesībām (ģenerāladvokāta H. Saugmandsgora Ēe [
H
.
Saugmandsgaard Øe
] secinājumi lietā Občina Gorje,
C‑111/15
,
EU:C:2016:280
,
7.
punkts).
Pirmkārt, runājot par noteikumiem, kas Savienības līmenī reglamentē finansējumu no ELFLA, tie izriet no Regulas Nr. 1290/2005 attiecībā uz 2007.–2013. gada plānošanas periodu. Uz 2014.–2020. gada plānošanas periodu attiecas Regula Nr. 1306/2013.
Savukārt vispārīgie noteikumi, kas reglamentē ELFLA darbību 2007.–2013. gada plānošanas periodā, izriet no Regulas Nr. 1698/2005, kas tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 17. decembra Regulu (ES) Nr. 1305/2013 par atbalstu lauku attīstībai no ELFLA un ar ko atceļ Regulu Nr. 1698/2005 (
OV 2013, L 347, 487. lpp.
), kura aptver nākamo plānošanas periodu (2014.–2020. gads).
Regulā Nr. 1698/2005 paredzētais atbalsts lauku attīstībai tiek īstenots, pamatojoties uz četrām asīm, un katrai no tām šīs regulas IV sadaļā ir veltīta atsevišķa iedaļa. 1. iedaļas ar nosaukumu “1. Ass – Lauksaimniecības un mežsaimniecības nozares konkurētspējas uzlabošana” 30. pantā ir minēts, ka atbalsts “var jo īpaši aptvert darbības, kas attiecas uz [..] [zemes konsolidāciju un uzlabošanu]”. 3. iedaļas ar nosaukumu “3. Ass – Dzīves kvalitāte lauku apvidos un lauku ekonomikas dažādošana” 52. pantā ir minēts, ka “šajā iedaļā paredzētais atbalsts attiecas uz [..] pasākumiem dzīves kvalitātes uzlabošanai lauku apvidos, ietverot [..] ciematu atjaunošanu un attīstību”. Lauksaimniecības zemes konsolidācijas darbības, no vienas puses, un ciematu atjaunošanas darbības, no otras puses, tātad pieder pie divām dažādām asīm.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punktu, “lai saņemtu ELFLA ieguldījumu, izdevumi kļūst tiesīgi tikai tad, ja tos rada darbības, par ko lēmumu pieņēmusi attiecīgās programmas vadība vai kas ir pieņemts saskaņā ar tās atbildību, ievērojot izvēles [atlases] kritērijus, kurus noteikusi kompetenta struktūra”. Regulas Nr. 1698/2005 2. panta e) punktā “darbības” jēdziens ir definēts kā “projekts, līgums vai vienošanās, vai cits pasākums, kas izvēlēts saskaņā ar attiecīgai lauku attīstības programmai noteiktajiem kritērijiem un ko īsteno viens vai vairāki saņēmēji, tādējādi palīdzot sasniegt 4. pantā minētos mērķus”. Šīs pašas regulas 2. panta d) punktā jēdziens “pasākums” ir definēts kā “darbību kopums, kas veicina ass īstenošanu, kā izklāstīts 4. panta 2. punktā”.
Papildu noteikumi ir ietverti Komisijas 2006. gada 15. decembra Regulā (EK) Nr. 1974/2006, ar ko paredz sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Regulai Nr. 1698/2005 (
OV 2006, L 368, 15. lpp.
), kuras 48. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, lai nodrošinātu efektīvu Savienības finansiālo interešu aizsardzību, “dalībvalstis nodrošina, ka visi lauku attīstības pasākumi, kurus tās plāno īstenot, ir pārbaudāmi un kontrolējami”, un “šajā nolūkā [..] nosaka kontroles kārtību, kas nodrošina tām pietiekamu pārliecību, ka tiek ievēroti atbilstības kritēriji un citas saistības”.
Regulas Nr. 1305/2013 49. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “atlases kritēriju[, ko noteikusi lauku attīstības programmas vadošā iestāde pēc apspriešanās ar uzraudzības komiteju,] mērķis ir nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret pieteikuma iesniedzējiem, finanšu resursu labāku izmantošanu un mērķtiecīgākus pasākumus saskaņā ar Savienības lauku attīstības prioritātēm” un ka, “nosakot un piemērojot atlases kritērijus, attiecībā uz darbības apjomu ņem vērā proporcionalitātes principu”.
Otrkārt, runājot par Vācijas federālo tiesību aktu noteikumiem, kuri ir piemērojami zemes konsolidācijai un ciematu atjaunošanai Bavārijā, tās reglamentē
Flurbereinigungsgesetz
(Likums par zemes konsolidāciju, turpmāk tekstā – “
FlurbG
”) redakcijā, kas izriet no 1976. gada 16. martā veiktās pārskatīšanas (
BGBl
. 1976 I, 546. lpp.) un kurā grozījumi pēdējo reizi tika veikti 2008. gada 19. decembrī (
BGBl
. 2008 I, 2794. lpp.). Atbilstoši
FlurbG
1. un 37. pantā noteiktajam par zemes konsolidāciju ir uzskatāma zemes gabalu reorganizācija, it īpaši no jauna sadalot kopienas lauksaimniecības zemi un izkliedētos vai nerentablā veidā izveidotos zemes īpašumus, lai uzlabotu darbības apstākļus lauksaimniecībā un mežsaimniecībā.
Tiesiskais regulējums, kas federālajā līmenī ir nostiprināts ar
FlurbG
, Bavārijas brīvvalstī ir papildināts ar
Gesetz zur Ausführung des Flurbereinigungsgesetzes
(Likums par Likuma par zemes konsolidāciju izpildi). Lauku attīstības biroji ierosina darbības ciematu atjaunošanas un zemes konsolidācijas jomā, par kuru tie tāpat ir atbildīgi.
Attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā, ko esot pieļāvusi Komisija un kas veidojot Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punkta, to aplūkojot kopsakarā ar šīs pašas regulas 2. panta e) punktu, pārkāpumu, ir jāatgādina, ka, runājot par saistību starp regulu un valsts tiesību normām, uz kurām tā atsaucas, regulas tiešā piemērojamība nav šķērslis tam, lai pašā regulas tekstā kādai Savienības iestādei vai dalībvalstij tiktu piešķirtas pilnvaras veikt piemērošanas pasākumus, un ka šādā gadījumā šo pilnvaru īstenošanas kārtību reglamentē attiecīgas valsts publiskas tiesības (pēc analoģijas skat. spriedumu, 1979. gada 27. septembris, Eridania‑Zuccherifici nazionali un Società italiana per l’industria degli zuccheri,
230/78
,
EU:C:1979:216
,
34.
punkts).
Tomēr gadījumos, kad kāda regula piešķir šādas pilnvaras, no tā neizriet nedz tas, ka dalībvalstij būtu neierobežota rīcības brīvība attiecībā uz piemērošanas noteikumu sagatavošanu, nedz tas, ka šiem noteikumiem ir jābūt noteiktam saturam. Dalībvalstij ir jāievēro nosacījumi un robežas, kas ir noteiktas Savienības tiesību normās, kuras ir specifiski piemērojamas šajā kontekstā vai pat veido konkrētu juridisku pamatu attiecīgajai normatīvajai darbībai (šajā ziņā skat. spriedumu, 2015. gada 11. decembris, Somija/Komisija,
T‑124/14
,
EU:T:2015:955
,
44.
punkts).
Iepriekš izklāstīto apsvērumu gaismā ir jānorāda, ka no Regulas Nr. 1698/2005 preambulas 61. apsvēruma un 71. panta 2. punkta izriet, ka atbilstoši subsidiaritātes principam noteikumi par izdevumu atbalsttiesīgumu principā tiek pieņemti valsts līmenī un ka izdevumi ir uzskatāmi par atbalsttiesīgiem tikai tad, ja tos rada darbības, par ko lēmums ir pieņemts atbilstoši atlases kritērijiem, kurus noteikusi kompetenta struktūra.
Konkrētajā gadījumā ir konstatējams, ka tādu atlases kritēriju noteikšana, kas ļautu noteikt izdevumus, kuri rada tiesības uz atbalstu no ELFLA, atbilst piemērošanas pasākumiem, kas atbilstoši Regulai Nr. 1698/2005 ir jāveic valsts iestādēm, lai īstenotu šajā pēdējā minētajā regulā paredzētos mērķus, konkrēti, atbalstu lauku attīstībai no ELFLA.
Šajā kontekstā Vācijas iestādēm ir jārīkojas, ievērojot pamatnostādnes un robežas, ko nosaka tām ar Regulu Nr. 1698/2005 paredzētais pilnvarojums, pirmkārt, nosakot atlases kritērijus saistībā ar attiecīgajiem izdevumiem un, otrkārt, piemērojot šos kritērijus.
Tomēr zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas īstenošanas kārtība var tikt reglamentēta pilnībā tikai ar valsts tiesībām. Proti, Regula Nr. 1698/2005 neļauj Komisijai noteikt kādu procedūru vai konkrētus leģislatīvus risinājumus, lai tiktu realizēta zemes konsolidācija un ciematu atjaunošana attiecīgā dalībvalstī.
Turpretim, ciktāl Vācijas iestādes lūdz ELFLA līdzdalību izdevumos, kas radušies, veicot zemes konsolidāciju un ciematu atjaunošanu Bavārijā, pirmkārt, ir jāpārbauda, vai pastāv atlases kritēriji, kas atbilstu Regulas Nr. 1698/2005 mērķim, un, otrkārt, ir jāpārbauda minēto kritēriju faktiskas īstenošanas apstākļi.
Runājot par zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas kvalifikāciju par “darbībām”, kas atbilstoši Regulas Nr. 1698/2005 2. panta e) punkta formulējumam rada nepieciešamību uz tām attiecināt atlases kritērijus, ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas prasības, gan no vienlīdzības principa prasības izriet, ka Savienības tiesību norma, kurā tās satura un tvēruma noskaidrošanas mērķiem nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Savienībā ir interpretējama autonomi un vienveidīgi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 25. oktobris, Ketelä,
C‑592/11
,
EU:C:2012:673
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Atbilstoši tam, ko apgalvo Komisija, “darbības” jēdziena definīcija Regulas Nr. 1698/2005 2. panta e) punktā, ciktāl tajā ir norāde uz “projektu, līgumu vai vienošanos, vai citu pasākumu”, ko īsteno viens vai vairāki saņēmēji, lai sasniegtu lauku attīstības atbalsta mērķus, ir ārkārtīgi plaša un tas ļauj pārliecināties, ka, neraugoties uz attiecīgo darbību daudzveidību un neatkarīgi no tā, kāda ir konkrēta situācija ar attiecīgo valsts procedūru, tiesiskajā regulējumā prasītā atlase patiešām tiek īstenota.
Zemes konsolidācija un ciematu atjaunošana, tiklīdz tās iekļaujas kādā projektā, līgumā, vienošanās dokumentā vai citā pasākumā, kurus ir paredzēts konkrēti īstenot, ir jāuzskata par darbībām, un līdz ar to uz tām ir jāattiecina atlases kritēriji, kādi tie ir paredzēti Regulas Nr. 1698/2005 noteikumos.
Savukārt būtu jāsecina, ka “pasākuma” jēdziens Regulas Nr. 1698/2005 2. panta d) punkta izpratnē, ciktāl tas atbilst “darbību kopumam, kas veicina ass īstenošanu”, ir uzskatāms par darbību abstraktu kategoriju, ko dalībvalstis var izvēlēties savā attīstības programmā, lai īstenotu kādu no četrām Regulā Nr. 1698/2005 minētajām asīm. Tādējādi zemes konsolidācija ir pasākums tad, kad ar to tiek apzīmēta vispārīga rīcība, kas vērsta uz lauksaimniecības zemes izmantošanas racionalizāciju. Tas pats attiecas uz ciematu atjaunošanu gadījumos, kad ar to tiek apzīmēta vispārīga rīcība, kas vērsta uz dzīves apstākļu uzlabošanu lauku apvidos. Turpretim no brīža, kad zemes konsolidācija vai ciematu atjaunošana iekļaujas kādā identificējamā rīcībā, kas tostarp saistīta ar kādu ģeogrāfisko vietu vai noteiktu privātpersonu kopienu, tā ir uzskatāma par darbību.
Ņemot vērā Regulas Nr. 1698/2005 tūlītējo un tiešo iedarbību, šī kvalifikācija nozīmē pienākumu īstenot atlases kritērijus – neatkarīgi no tā, kurā posmā atrodas konkrētā darbība no valsts tiesību aktu viedokļa. Pretējais apgalvojums nozīmētu, ka tiktu apdraudēts Savienības tiesību jēdzienu autonomas un vienveidīgas interpretācijas princips.
Tātad Vācijas Federatīvā Republika kļūdaini apgalvo, ka zemes konsolidācija un ciematu atjaunošana Bavārijā ir atzīstamas par kādu īpašu situāciju, kas liegtu īstenot atlases kritērijus pirmajos divos posmos tādēļ, ka nepastāv konkrēti projekti vai saņēmēju kopienas.
Turklāt Vācijas Federatīvā Republika pati atzīst iespēju attiecināt atlases kritērijus uz diviem sākotnējiem zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas procedūru posmiem Bavārijā, jo pēc 2008. gada 22. decembra lēmuma pieņemšanas tā grozīja
BayZal
ietvaros sākotnēji paredzētos projektu atlases kritērijus ar mērķi tos piemērot šajā pirmajā un otrajā posmā, lai gan Komisija ir atzinusi šos kritērijus par nepiemērotiem. Turklāt dokuments, ko pielikuma veidā uzrādījusi Komisija un ko izdevušas
Regierungsbezirk der Oberpfalz
(Augšpfalcas administratīvais apgabals, Vācija) iestādes, ar nosaukumu “Augšpfalcas administrācijas un Rēgensburgas lauku attīstības direkcijas 2003. gada darba programma – Kalendārs 2003” ļauj konstatēt, ka vietējās iestādes veica zemes konsolidācijas vai ciematu atjaunošanas projektu pieteikumu klasificēšanu, lai tos iedalītu četrās grupās – atkarībā no tā, vai rīkojuma par zemes konsolidāciju pieņemšana ir paredzama īsākā vai ilgākā termiņā. Kā norāda Komisija, vissenākie pieteikumi tika reģistrēti 1985. gadā un izskatīšanas procesā esošo pieteikumu skaits liek domāt, ka ne visi šie pieteikumi saņems finansējumu, it īpaši tāpēc, ka tiem neizdosies pārvarēt posmu, kurā projekti tiek reģistrēti vietējā kompetentā lauku attīstības biroja darba programmā.
Šie konstatējumi ļauj atspēkot Vācijas iestāžu iebildumus pret Komisijas formulēto pārmetumu, kas šķiet pamatots un saskaņā ar kuru pirmajos divos Bavārijā spēkā esošās zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas procedūras posmos kompetentās iestādes faktiski veic projektu, kurus paredzēts finansēt no ELFLA, priekšatlasi, tomēr tās pieņem lēmumu uzsākt trešo posmu, izmantojot nepārredzamus kritērijus, tādējādi turklāt kaitējot vienlīdzīgas attieksmes principam, uz kuru var likumīgi atsaukties organizācijas un privātpersonas, kas vēlas saņemt finansējumu no ELFLA. Šī situācija, kas bija pastāvējusi pirms 2008. gada 22. decembra lēmuma pieņemšanas, turpinājās arī pēc tam.
Proti, kā Vācijas Federatīvā Republika pati atzīst replikas raksta 54. punktā, lai gan kontrolsaraksts A ir ticis izveidots saistībā ar 2008. gada 22. decembra lēmumu, lai uzlabotu sagatavošanas darbu dokumentāciju, kura ir jāuztaisa nolūkā pieņemt lēmumu uzsākt zemes konsolidācijas vai ciematu atjaunošanas procedūru, tajā nav iekļauti atlases kritēriji Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punkta izpratnē, jo Vācijas iestādes katrā ziņā uzskata, ka šajā posmā, kaut arī tās pieņem lēmumu reģistrēt darbību
BayZal
darba programmā, vēl nepastāv atbalsta saņēmējs un vēl nav iespējams iesniegt finansējuma pieteikumus par konkrētiem projektiem.
Vācijas iestāžu apgalvojums par pamatojuma neesamību attiecībā uz Komisijas iebildumu, kas attiecas uz finansējuma pieteikumu prettiesisku priekšatlasi, tāpat ir jānoraida. Īpašajā kontekstā, kas raksturo lēmumu sagatavošanu attiecībā uz grāmatojumu noskaidrošanu KLP jomā, lēmuma pamatojums ir uzskatāms par pietiekamu, ja valsts, kas ir tā adresāte, ir bijusi cieši iesaistīta šī lēmuma sagatavošanas procesā un ja tā ir zinājusi par iemesliem, kuru dēļ Komisija secināja, ka ELGF vai ELFLA finansējums nav attiecināms uz strīdīgo summu (šajā ziņā skat. spriedumu, 1990. gada 13. decembris, Nīderlande/Komisija,
C‑22/89
,
EU:C:1990:471
,
18.
punkts). Vācijas iestādes piedalījās saskaņošanas procedūrā atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 16. pantam pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas uz līdz ar to bija cieši iesaistītas šī lēmuma sagatavošanas procesā un zināja par iemesliem, kuru dēļ Komisija ir secinājusi, ka ELFLA finansējums nav attiecināms uz strīdīgajām summām, proti, tādēļ, ka pirmajos divos zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas procedūru posmos, kādi tie ieviesti Bavārijā, ir tikusi veikta prettiesiska projektu priekšatlase.
Visbeidzot attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas argumentu, ka Komisija esot noteikusi pārmērīgas prasības attiecībā uz pašiem atlases kritērijiem, ir jānorāda turpmāk minētais.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tad, kad Savienības atvasināto tiesību norma saistībā ar KLP prasa interpretāciju, tā ir jāinterpretē cik vien iespējams atbilstoši Līgumu normām (skat. spriedumu, 2011. gada 13. aprīlis, Vācija/Komisija,
T‑576/08
,
EU:T:2011:166
,
103.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkrētajā lietā no Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punkta formulējuma, to aplūkojot kopsakarā ar šīs pašas regulas 2. panta c) punktu, izriet, ka izdevumi, ko rada tādas darbības kā zemes konsolidācija vai ciematu atjaunošana, ir jāveic atbilstoši atlases kritērijiem. Kā tas skaidri izriet no Regulas Nr. 1698/2005 73. panta, Komisijai – īstenojot starp Savienības iestādēm un dalībvalstīm dalītu pārvaldību – ir jāpārliecinās par pareizu finanšu pārvaldību atbilstoši EKL 274. pantam, kura noteikumi tagad ir iekļauti LESD 317. pantā.
Lai gan pareizas finanšu pārvaldības princips nevar tikt reducēts līdz definīcijai, kurai būtu tikai grāmatvedības raksturs, tas tomēr nozīmē, ka budžeta apropriācijas tiek izmantotas atbilstoši saimnieciskuma, efektivitātes un lietderības principiem, un šis pēdējais princips paredz labāko attiecību starp izmantotajiem resursiem un sasniegto rezultātu, kā tas izriet no grozītās Padomes 2002. gada 25. jūnija Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (
OV 2002, L 248, 1. lpp.
), 28.a panta un Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 25. oktobra Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (
OV 2012, L 298, 1. lpp.
) 30. panta.
Šo principu ievērošana nozīmē, ka izmantotie atlases kritēriji ļauj prioritāri finansēt darbības, kas vislabāk atbilst lauku attīstības mērķiem, kādi tie izriet no Regulā Nr. 1698/2005 minētajām četrām asīm.
Līdz ar to ir jānodrošina, ka izmantotie kritēriji ļauj starp visām darbībām, attiecībā uz kurām ir iesniegti pieteikumi par ELFLA finansējumu, identificēt tos, kas vislielākajā mērā ir piemēroti tam, lai sasniegtu KLP mērķus saistībā ar Regulu Nr. 1698/2005.
Šajā ziņā, ņemot vērā sadarbību starp Savienību un dalībvalstīm, lai gan Vācijas iestādes var brīvi noteikt atlases kritēriju sarakstu un tam nav obligāti jāietver atzīmju sistēma vai darbību skaitliskas klasificēšanas sistēma, šim sarakstam tomēr ir jāļauj noteikt tās darbības, kurām prioritāri būtu jāpiešķir atbalsts no ELFLA, ņemot vērā šo darbību pozitīvas īpašības.
Tātad ir jāpārbauda, vai atlases kārtība, ko ieviesušas Vācijas iestādes, atbilst šīm prasībām.
Šajā kontekstā ir jānorāda, kā to pareizi norāda Komisija, ka darbību atbalsttiesīguma kritēriji ir jānošķir no atlases kritērijiem.
Atbalsttiesīguma kritēriji, vislielākais, ļauj konstatēt, ka darbības atbilst būtiskajiem nosacījumiem, lai uz tām varētu tikt attiecināts ELFLA finansējums, piemēram, nosacījumam, ka tās lielos vilcienos iekļaujas KLP mērķos, kādi tie ir pārņemti
BayZal
, tomēr neļauj identificēt darbības, kas finansējamas prioritāri to pozitīvo īpašību dēļ.
Vācijas iestāžu noteiktie atlases kritēriji, kas būtu jāpārbauda, ir, pirmkārt, tie, kas tika ieviesti 2008. gada decembrī pēc pirmās Komisijas pārbaudes un kas iekļauti kontrolsarakstā C, un, otrkārt, tie, kas apstiprināti 2012. gada decembrī un ir uzskaitīti kontrolsarakstā A un B.
Kontrolsaraksts C ar nosaukumu “Kritēriji pieteikumiem par vienu vai vairākiem finansiāliem pasākumiem no ELGF” atbilst kontrolsarakstam, ko 2008. gada decembrī izstrādājušas Vācijas iestādes.
To veido trīs tabulas, un pirmā no tām ar nosaukumu “Saderība ar
BayZal
mērķiem” ietver jautājumu sarakstu, kas paredzēts, lai noskaidrotu, vai konkrēta darbība iekļaujas
BayZal
mērķos. Otrā tabula, kura attiecas uz “Atlases kritērijiem, kas ir kopīgi visiem pasākumu kodiem”, ir paredzēta tam, lai pārbaudītu, vai ir izpildīti materiālie subsīdijas saņemšanas nosacījumi, it īpaši saistībā ar projekta virzītāja uzticamību un sniegumu, finansējuma drošumu, kā arī garantijām, ka darbība tiks īstenota atbalsttiesīgā reģionā, plānošanas perioda laikā un ievērojot nosacījumu par divkāršas subsīdijas saņemšanas neesamību. Trešajā tabulā ar nosaukumu “Dažādiem pasākumu kodiem specifiski atlases kritēriji” kopsavilkuma veidā ir minēti pieci kritēriji, tostarp darbības iekļaušana darba programmā, un vismaz diviem no šiem kritērijiem ir jābūt izpildītiem, lai darbība būtu uzskatāma par atbalsttiesīgu saistībā ar atbalstu no ELFLA.
Lai gan kontrolsarakstā C uzskaitītie kritēriji ļauj noteikt, vai darbība ir atbalsttiesīga, tie tomēr neietver elementus, kas ļautu veikt salīdzinošu novērtējumu saistībā ar citiem projektiem, kuri arī ir atbalsttiesīgi. Līdz ar to tie neatbilst Regulas Nr. 1698/2005 prasībām.
Kontrolsaraksta A nosaukums ir “Kritēriji procedūras/darbības iekļaušanai darba programmā”, un to veido četras tabulas, kurām nosaukumi attiecīgi ir “Lauku apvidu attīstība (stratēģija)”, “Reģionāla sinerģija”, “Ietekme uz kopienu un pašreizējais administrācijas sniegums kopienā” un “Atbilstība lauku attīstības mērķiem”.
Šajās četrās tabulās ir uzskaitīti vairāki kritēriji, kuru izpilde būtu jāpārbauda, lai izlemtu, vai zemes konsolidācijas procedūras pieteikums ir iekļaujams darba programmā. Kā norāda Komisija, nepastāv saikne starp kritērijiem, “jā” un “nē” atbilžu skaitu un vispārējo novērtējumu, saskaņā ar kuru procedūra, kas atbilst zemes konsolidācijas vai ciemata atjaunošanas darbībai, var tikt iekļauta kompetentā lauku attīstības biroja darba programmā.
Kontrolsaraksts A, lai gan tas ļauj pārbaudīt, vai kāda darbība teorētiski ir atbalsttiesīga, tomēr neļauj veikt nekādu salīdzinājumu un tāpat neatbilst Regulas Nr. 1698/2005 prasībām.
Kontrolsaraksta B nosaukums ir “Kritēriji procedūras/darbības iesniegšanai”, un tas ļauj noteikt, vai būtu formāli jāpieņem lēmums par zemes konsolidācijas procedūras uzsākšanu atbilstoši Bavārijā spēkā esošajiem tiesību aktiem.
Tas ietver tikai sešus formālus kritērijus, lai noteiktu, vai procedūra var tikt ierosināta, piemēram, kritēriju par procedūras vai darbības faktisku reģistrēšanu darba programmā. Šie kritēriji tomēr attiecas uz iespējamām tiesībām pretendēt uz ELFLA finansējumu, bet acīmredzami neļauj veikt nekādu salīdzinājumu ar citām darbībām.
Attiecībā uz Vācijas iestāžu argumentu, ka, ņemot vērā dokumentu Nr. VI/10535/99, uz kuru norāda Komisija savā 2009. gada 11. maija vēstulē, darbību atlase ir tikai “iespējama”, līdz ar to šāda atlase neesot obligāta, ir jānorāda, ka dokumentā Nr. VI/10535/99 iekļautās pamatnostādnes attiecas uz iepriekšējo plānošanas periodu (2000.–2006. gads) un ka atlases neobligāts raksturs nav pārņemts Regulā Nr. 1698/2005.
Tātad uz dokumentu Nr. VI/10535/99 nevar atsaukties, lai iebilstu pret obligāto Regulas Nr. 1698/2005 noteikumu piemērošanu. Turklāt ir jānorāda, ka atbilstoši Komisijas 2009. gada 11. maija vēstules formulējumam dokuments Nr. VI/10535/99 ir ticis minēts saistībā ar jautājumu par atlases kritēriju īstenošanas kārtību, nevis jautājumu par iespēju tos īstenot vai neīstenot.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, secinot, pirmkārt, ka Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punkts liek noteikt kritērijus, kas ļautu veikt darbību salīdzinošu atlasi, un, otrkārt, ka Bavārijā īstenotie kritēriji neatbilst šai prasībai.
Tāpat ir jānorāda, ka, lai gan Vācijas iestādes atsaucas tikai uz Regulas Nr. 1698/2005, kas attiecas uz 2007.–2013. gada plānošanas periodu, pārkāpumu, pienākums veikt zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas darbību atlasi ir paturēts spēkā arī attiecībā uz 2014.–2020. gada plānošanas periodu, kā tas izriet no Regulas Nr. 1305/2013 49. panta. Tā kā Vācijas Federatīvā Republika nav pierādījusi, ka attiecībā uz 2014. gadu Komisija būtu pieļāvusi kādu kļūdu, prasot piemērot salīdzinošus atlases kritērijus, apstrīdētā lēmuma kritika šajā ziņā nav pamatota.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto analīzi, pirmais prasības pamats ir jānoraida.
Par otro prasības pamatu – partnerības principa, kas izriet no Regulas Nr. 1698/2005 6. panta, lojālas sadarbības principa, kas izriet no LES 4. panta 3. punkta pirmās daļas, un tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, Komisija ir pārkāpusi partnerības principu un Savienības un dalībvalstu savstarpējās lojālas sadarbības principu, kādi tie izriet no Regulas Nr. 1698/2005 6. panta 1. un 3. punkta un LES 4. panta 3. punkta pirmās daļas.
Pirmkārt, Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka ar 2007. gada 5. septembra lēmumu Komisija apstiprināja
BayZal
. Šajā pēdējā minētajā programmā esot precīzi izklāstīta Bavārijā spēkā esošā procedūra zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas jomā, tostarp dažādi šīs procedūras posmi un tās ilgums, kas var sasniegt vairākus gadus, kā arī nepieciešamība finansēt arī darbības vai projektus, par kuriem lēmums tika pieņemts pirms plānošanas perioda sākuma 2007. gadā un kuri jau atradās izpildes stadijā.
2007. gada 5. septembra lēmums, ņemot vērā, ka saskaņošanas posms pirms tā pieņemšanas ilga deviņus mēnešus, esot ļāvis Komisijai iegūt informāciju par visiem nozīmīgajiem Bavārijā spēkā esošās procedūras aspektiem, un līdz ar to Komisija nevarot apstrīdēt šādu Vācijas iestāžu rīcības veidu. Visbeidzot tā esot Komisija, kam būtu bijis jāpieņem lēmums par grozījumiem 2007. gada 5. septembra lēmumā, ja tā uzskatītu, ka Vācijas iestāžu praksei ir jābūt citādai, bet Komisija to neesot izdarījusi.
Otrkārt, uzraudzības komiteja esot sanākusi vairākas reizes kopš 2007. gada novembra, piedaloties Komisijas pārstāvjiem. Pēc tam, kad šie pārstāvji bija izteikuši iebildumus pret sākotnēji paredzēto pieeju, esot tikuši noteikti papildu atlases kritēriji. Komisijas pārstāvji neesot pauduši šaubas par šiem kritērijiem, nedz arī izvirzījuši iebildumus pret to, ka, ņemot vērā pietiekamus finanšu resursus, nebija nepieciešams veikt klasificēšanu starp darbībām.
Vācijas iestādes, kas apgalvo, ka tās bija paļāvušās uz cerībām, ko radīja Komisija gan ar
BayZal
apstiprināšanu, gan ar tās pārstāvju, kas piedalījās uzraudzības komitejas sanāksmē, attieksmi, atsaucas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.
Replikas rakstā Vācijas iestādes pakārtoti atsaucas arī uz Komisijas daļēju atbildību par iespējamo Regulas Nr. 1698/2005 pārkāpumu, kura dēļ katrā ziņā esot bijusi jāsamazina finanšu korekcijas summa.
Komisija lūdz noraidīt otro prasības pamatu, norādot uz Savienības atvasināto tiesību, kas konkrētajā gadījumā izriet no Regulas Nr. 1698/2005, pārākumu pār
BayZal
noteikumiem. Tā norāda, ka, lai gan tā patiešām ir apstiprinājusi
BayZal
, tas neliedz Vācijas iestādēm īstenot attiecīgo darbību salīdzinošo atlasi.
Turklāt tā atzīmē, ka, kaut arī tās pārstāvji ir piedalījušies uzraudzības komitejas darbos, tā bija tikai piedalīšanās ar padomdevēja tiesībām, kā tas ir paredzēts Regulas Nr. 1698/2005 77. panta 2. punkta trešajā daļā. Šajos apstākļos Komisija nepieļauj domu, ka tā būtu apstiprinājusi Vācijas iestāžu rīcību, kas izslēdza salīdzinošu atlases kritēriju īstenošanu. It īpaši Komisija atsaucas uz vēstuli, ko tā bija adresējusi Vācijas iestādēm 2009. gada 11. maijā un kurā tā nepārprotami ir norādījusi uz nepieciešamību īstenot šādus kritērijus.
Ir jāatgādina, ka LES 4. panta 3. punkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka saskaņā ar lojālas sadarbības principu Savienība un dalībvalstis ar patiesu savstarpējo cieņu palīdz cita citai veikt uzdevumus, ko nosaka Līgumos. Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 1698/2005 6. panta 1. punktu “ELFLA atbalstu īsteno ar ciešām konsultācijām [..] starp Komisiju un dalībvalsti un ar iestādēm un struktūrām, ko dalībvalsts nozīmējusi saskaņā ar spēkā esošajiem valsts noteikumiem un praksi”, un atbilstoši šī paša panta 3. punktam “partnerību izmanto valsts stratēģijas plāna sagatavošanā un uzraudzībā un lauku attīstības programmu sagatavošanā, uzraudzībā un novērtēšanā”.
Savukārt tiesiskās paļāvības aizsardzības princips saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ir viens no Savienības pamatprincipiem. Tiesības atsaukties uz šo principu ir ikvienam, kam kāda Savienības iestāde rada pamatotas cerības (skat. spriedumu, 2013. gada 14. marts, Agrargenossenschaft Neuzelle,
C‑545/11
,
EU:C:2013:169
,
23.
un
24.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Par solījumiem, kas varētu radīt šādas cerības, lai arī kāda būtu forma, kurā tie ir paziņoti, ir uzskatāma konkrēta, beznosacījumu un saskaņota informācija no pilnvarotiem un ticamiem avotiem. Savukārt persona nevar atsaukties uz minētā principa pārkāpumu, ja nepastāv konkrēti solījumi, ko tai sniegusi administrācija (spriedums, 2013. gada 14. marts, Agrargenossenschaft Neuzelle,
C‑545/11
,
EU:C:2013:169
,
25.
punkts).
Šajā lietā, pirmkārt, ir svarīgi uzsvērt, kā to dara Komisija, ka apstāklis, ka
BayZal
[programmā] nebija paredzēts, ka ELFLA atbalsta piešķiršana būtu pakļauta salīdzinošu atlases kritēriju īstenošanai starp potenciāli atbalsttiesīgām darbībām, neietekmē šā sprieduma 65. un 66. punktā formulēto Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punkta interpretāciju, saskaņā ar kuru šādu kritēriju īstenošana ir obligāta (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 7. jūlijs, Polija/Komisija,
C‑210/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:529
,
43.
punkts).
Tā kā šī interpretācija ir saistoša gan Vācijas iestādēm, gan Komisijai, sekas ir tādas, ka pastāv imperatīvā prasība pirmām kārtām izstrādāt un otrām kārtām īstenot salīdzinošus atlases kritērijus.
Līdz ar to apstāklis, ka Komisija apstiprināja
BayZal
, nevar būt pamats Komisijai atkāpties no prasības par salīdzinošiem atlases kritērijiem, kas katrā ziņā būtu atzīstams par tās pilnvaru pārsniegšanu. Tādējādi Vācijas Federatīvā Republika kļūdās par
BayZal
apstiprinājuma tvērumu.
Katrā ziņā Komisijai tāpat nebija jāpieņem lēmums, ar kuru tiktu grozīts 2007. gada 5. septembra lēmums. Proti,
BayZal
noteikumi un valsts tiesiskā regulējuma normas, kas izriet no
FlurbG
un no Likuma par Likuma par zemes konsolidāciju izpildi, ir savienojami ar salīdzinošu atlases kritēriju īstenošanu. Savukārt Vācijas iestāžu [prettiesiska] bezdarbība izpaužas kā fakts, ka tās nav izstrādājušas un nav īstenojušas šādus kritērijus.
Otrkārt, tāpat ir svarīgi uzsvērt, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1698/2005 77. panta 2. punkta trešo daļu Komisijas dienestu līdzdalībai uzraudzības komitejas sanāksmēs ir konsultatīvs raksturs un ka līdz ar to tiem nevar tikt pārmesta apgalvotā stingrā nostāja, ko tie it kā ieņēmuši šajā ziņā. Turklāt ir secināms, ka pēc 2008. gada decembrī ieviestajiem grozījumiem viņi izteica nepiekrišanu attiecībā uz salīdzinošu atlases kritēriju neesamību. Tas tostarp izriet no vēstules, ko Komisija adresēja Vācijas iestādēm 2009. gada 11. maijā un kuras pielikuma 2.2.2. punktā “Jaunais kontrolsaraksts “Atlases kritēriji lauku attīstības jomā”” ir paustas šaubas par kārtību, kādā notiek jauno projektu salīdzināšana ar tiem, kas tikuši iesniegti pirms 2009. gada, turklāt kopā ar pieprasījumu Vācijas iestādēm sniegt paskaidrojumus par minēto projektu atlases kārtību.
Tātad Vācijas Federatīvā Republika kļūdaini atsaucas uz partnerības principa un lojālas sadarbības pienākuma pārkāpumu, kā arī uz apgalvoto Komisijas daļēju atbildību. Tāpat tai nav pamata atsaukties uz to, ka Komisijas dienesti esot snieguši konkrētu, beznosacījumu un saskaņotu informāciju, atbilstoši kurai pastāvošā atlases sistēma it kā bija apmierinoša. Tātad arguments par tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu tāpat ir noraidāms.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto analīzi, otrais prasības pamats ir jānoraida.
Par trešo prasības pamatu – subsidiaritātes principa, kāds tas izriet no LES 5. panta, pārkāpumu
Trešajā prasības pamatā Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka, sniedzot plašo Regulas Nr. 1698/2005 interpretāciju, kas liek piemērot atlases kritērijus dažādiem zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas procedūras, kāda tā ir spēkā Bavārijā, posmiem, Komisija esot pārkāpusi subsidiaritātes principu, iejaucoties dalībvalstu un kopienu procesuālajā autonomijā teritorijas plānošanas jomā. Tā esot joma, kuras pārvaldību vislabāk nodrošina dalībvalstis un attiecīgā gadījumā reģionālie un vietējie subjekti un kuras organizēšana Vācijā ir aizsargāta konstitucionālajā līmenī.
Komisija sekmējot mērķi reducēt zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas procedūras Bavārijā trīs posmus līdz vienam vienīgajam posmam, kas noteikti nelabvēlīgi ietekmēs pilsoņu līdzdalību un izraisīs situāciju, kad tiks ņemti vērā slikti sagatavotie projekti, kas radīs papildus izmaksas.
Šajā kontekstā Vācijas Federatīvā Republika atkārto savu argumentāciju, saskaņā ar kuru Regula Nr. 1698/2005 nosaka atlases kritērijus tikai attiecībā uz darbībām, kas tikušas identificētas trešajā posmā.
Savukārt Komisija lūdz noraidīt trešo prasības pamatu, norādot, ka valsts tiesiskais regulējums nevar padarīt par spēkā neesošām tieši piemērojamās normas, kas izriet no Savienības tiesībām, pat ievērojot subsidiaritātes principu.
Katrā ziņā Komisija nepiekrīt, ka tā gribētu pārņemt kontroli pār Bavārijā spēkā esošo procedūru, kas, pēc tās domām, varētu būt pilnīgi savienojama ar pienākumu īstenot atlases kritērijus. Tā norāda, ka, ja Vācijas iestādes uzskata to par neiespējamu, tām ir arī iespēja izvēlēties citus pasākumus attiecīgajā asī, kā tā ir definēta Regulā Nr. 1698/2005.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar LES 5. panta 3. punktā noteikto subsidiaritātes principu jomās, kuras nav ekskluzīvā Savienības kompetencē, Savienība rīkojas tikai tad un tikai tiktāl, ciktāl paredzētās darbības mērķus nevar pietiekami labi sasniegt dalībvalstis, bet ierosinātās darbības mēroga vai seku dēļ tie tātad ir labāk sasniedzami Savienības līmenī (spriedums, 2009. gada 17. jūnijs, Portugāle/Komisija,
T‑50/07
, nav publicēts,
EU:T:2009:206
,
105.
punkts).
Konkrētajā gadījumā nepieciešamība ņemt vērā subsidiaritātes principu ir tostarp atspoguļota Regulas Nr. 1698/2005 preambulas 61. apsvēruma tekstā, atbilstoši kuram “saskaņā ar subsidiaritātes principu un ņemot vērā izņēmumus, vajadzētu būt valsts noteikumiem par attaisnojamiem izdevumiem” un kuru papildina šīs pašas regulas preambulas 63. apsvērums, saskaņā ar kuru “ELFLA pasākumu decentralizētu īstenošanu būtu jāpapildina ar garantijām, kas īpaši attiecas uz īstenošanas kvalitāti, tās rezultātiem, pareizu finanšu vadību un kontroli”.
Šajā ziņā Komisijai, ņemot vērā, ka tā ir atbildīga par Savienības budžeta izpildi, pirmkārt, ir pienākums pārbaudīt apstākļus, kādos tiek izmaksāts finansējums un tiek veiktas pārbaudes, un, otrkārt, finansēt izdevumus tikai tad, ja šie apstākļi sniedz visas vajadzīgās garantijas attiecībā uz atbilstību Savienības tiesību normām (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 17. jūnijs, Portugāle/Komisija,
T‑50/07
, nav publicēts,
EU:T:2009:206
,
106.
punkts).
Lai gan lomu sadalījums starp Komisiju un Vācijas iestādēm liek konstatēt, ka tieši šīm iestādēm ir jāizstrādā attiecīgie valsts noteikumi, kas reglamentētu izdevumu atbalsttiesīgumu, it īpaši tādēļ, ka Regulā Nr. 1698/2005 šajā ziņā ir atsauce uz valsts īstenošanas pasākumiem, tomēr Komisijai ir jākontrolē, vai Vācijas iestādes patiešām pilda savus pienākumus šajā jomā, kaut arī Komisijai līdz ar to tomēr netiek piešķirtas pilnvaras, kas tai ļautu uzspiest kādus konkrētus noteikumus saistībā ar valsts tiesību aktiem, kuri attiecas uz zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas procedūru.
Kā to norāda Komisija, no Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punkta dalībvalstīm izriet pienākums īstenot atlases kritērijus, kas ļautu veikt attiecīgo darbību salīdzinošo atlasi, un šis ir mērķis, kas var tikt sasniegts, neapšaubot valsts vai pat reģionālos tiesību aktus, kuri reglamentē zemes konsolidācijas un ciematu atjaunošanas procedūru.
Vācijas Federatīvajai Republikai tātad nav pamata atsaukties uz subsidiaritātes principa pārkāpumu, jo tā nav pierādījusi, ka Komisija, prasot ievērot Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punkta noteikumus, iejaucās šīs dalībvalsts kompetencē esošajā jomā, kāda tā izriet no subsidiaritātes principa piemērošanas.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto analīzi, trešais prasības pamats ir jānoraida.
Par ceturto prasības pamatu – Regulas Nr. 1306/2013 52. panta 2. punkta, Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punkta un samērīguma principa pārkāpumu, kā arī pamatojuma neesamību
Vācijas Federatīvā Republika, kas ceturtajā prasības pamatā atkārto savu apgalvojumu, ka tā neesot pārkāpusi Regulas Nr. 1698/2005 noteikumus, pakārtoti norāda, ka Komisija, nosakot tai vienotas likmes korekciju 10 % apmērā, katrā ziņā esot nepareizi izvērtējusi pārkāpuma būtību un tā nelielo tvērumu, neņemot vērā faktu, ka Savienībai neesot radies nedz finansiāls kaitējums, nedz pat šāda kaitējuma risks.
Komisija, atsaucoties uz pamatnostādnēm finanšu korekciju piemērošanai, ko tā ir definējusi 1997. gada 23. decembra dokumentā Nr. VI/5330/97 “Pamatnostādnes attiecībā uz finansiālo seku aprēķinu ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas lēmuma sagatavošanas ietvaros”, esot kļūdaini secinājusi, ka ir bijis pārkāpts nosacījums par būtisko pārbaudi.
Proti, visās darbībās, attiecībā uz kurām iesniegti ELFLA finansējuma pieteikumi, esot bijuši izpildīti atbalsttiesīguma kritēriji, kādi tie izriet no Regulas Nr. 1698/2005 noteikumiem, ko atzinusi arī saskaņošanas struktūra, projekti esot atbilduši ELFLA mērķiem un tāpat esot bijuši pieejami pietiekami finanšu resursi. Vēl jo vairāk, būtisko pārbaužu definīcijā, kas ir ietverta dokumentā Nr. VI/5330/97, neesot bijuši minēti atlases kritēriji.
Pamats korekcijai 10 % apmērā varot būt tikai absolūta neiespējamība izvērtēt attiecīgo darbību atbalsttiesīgumu, nevis apgalvotie trūkumi labāko projektu atlasē starp visiem atbalsttiesīgajiem projektiem.
Korekcija 10 % apmērā tāpat esot uzskatāma par Regulas Nr. 1306/2013 52. panta 2. punkta un Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punkta pārkāpumu, ciktāl Komisija neesot ņēmusi vērā pārkāpuma būtību, jo tā esot pielīdzinājusi trūkumus izdevumu atbalsttiesīguma novērtēšanā trūkumiem atlases procedūrā.
Visbeidzot pamatojuma neesamība esot izpaudusies tādējādi, ka Komisija neesot paskaidrojusi, kas veidoja būtisko pārbaužu pārkāpumu tās pamatnostādņu izpratnē.
Replikas rakstā Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka tiesvedības Vispārējā tiesā rakstveida daļā Komisija ir sniegusi
a posteriori
pamatojumu attiecībā uz korekcijas likmes 10 % piemērošanu, paskaidrojot, ka neliela finanšu korekcija 5 % apmērā tika piemērota citām dalībvalstīm par šā paša veida bezdarbību, jo tās tomēr bija piemērojušas punktu sistēmu darbību klasificēšanas mērķiem. Papildus faktam, ka šāds pamatojums esot sniegts novēloti, tas turklāt balstoties uz motīvu, kas esot pretrunā apstāklim, ka Regula Nr. 1698/2005 neliek izmantot punktu sistēmu darbību klasificēšanas mērķiem.
Vācijas Federatīvā Republika visbeidzot noraida Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru šī dalībvalsts pat nebija nodrošinājusi atbilstošas atlases īstenošanu ar administratīvo pārbaužu palīdzību, jo – gluži pretēji – tā esot veikusi un dokumentējusi pārbaudes attiecībā uz katru darbību.
Savukārt Komisija norāda, ka saskaņā ar Komisijas 2011. gada 27. janvāra Regulas (ES) Nr. 65/2011, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Regulu Nr. 1698/2005 attiecībā uz pārbaudes kārtību, kā arī savstarpējo atbilstību saistībā ar lauku attīstības atbalsta pasākumiem (
OV 2011, L 25, 8. lpp.
), 24. pantu administratīvās pārbaudes ir jāveic attiecībā uz darbību atlasi. Darbību atlase taču nenozīmējot tikai to, ka tiktu aizpildīti kontrolsaraksti A, B un C un tiktu pārbaudīts, vai izdevumi ir atbalsttiesīgi, jo tie iekļaujas
BayZal
, bet gan arī to, ka tiktu nodrošināta potenciāli atbalsttiesīgo darbību pienācīga atlase.
Komisija uzskata, ka galvenais process, kurā vietējai administrācijai būtu bijis jālemj par to, vai kāda darbība var vai nevar tikt finansēta no ELFLA, tātad nebija kontrolēts, jo kontrolsaraksti A, B un C nenodrošina nekādu projektu salīdzinošu novērtējumu. Subsidētās darbības kopumā atbilstot izdevumiem, kuros ievēroti atbalsttiesīguma kritēriji, un līdz ar to attiecībā uz ELFLA radītais risks neesot 100 %. Tomēr salīdzinošās atlases neesamība radot palielinātu risku, un runa esot par būtiskās pārbaudes trūkumu, kas esot pamats korekcijas likmes 10 % apmērā piemērošanai.
Saistībā ar Vācijas Federatīvās Republikas apgalvojumu par pamatojuma neesamību Komisija tāpat norāda, ka likme 10 % apmērā – atšķirībā no dalībvalstīm, kurām tika piemērota 5 % likme – tika izvēlēta, ņemot vērā to, ka tiesību aktos vispār nebija paredzēta darbību atlase, nevis tāpēc, ka nav tikusi izmantota uz punktiem balstīta novērtēšanas sistēma. Vācijas Federatīvā Republika ir tikusi sistemātiski informēta par šo situāciju administratīvā procesa gaitā veiktajā sarakstē un kopsavilkuma ziņojumā, un līdz ar to tā tika informēta par motīviem, kas lika piemērot 10 % likmi.
Runājot par finanšu korekcijām ELFLA jomā, Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punktā ir noteikts, ka Komisija novērtē summas, kas nav jāatmaksā, ņemot vērā tostarp konstatētās neatbilstības nopietnību. Komisija ņem vērā pārkāpuma būtību un smagumu, kā arī Savienībai nodarīto finansiālo kaitējumu (spriedums, 2015. gada 26. februāris, Lietuva/Komisija,
T‑365/13
,
EU:T:2015:113
,
52.
punkts (nav publicēts)).
Dokumenta Nr. VI/5330/97 2. pielikumā ir precizētas finansiālas sekas gadījumos, kad ir pieļautas dalībvalstu veikto pārbaužu nepilnības. Ja izmeklēšanas gaitā iegūtā informācija neļauj novērtēt zaudējumus, kas nodarīti Savienībai pārbaužu nepilnību dēļ, ar statistikas vai citu pārbaudāmu datu palīdzību, veicot identificēto zaudējumu ekstrapolāciju, var tikt paredzēta vienotas likmes korekcija, kas nosakāma atbilstoši zaudējumu riska mērogam (spriedums, 2015. gada 26. februāris, Lietuva/Komisija,
T‑365/13
,
EU:T:2015:113
,
53.
punkts (nav publicēts)).
Dokumentā Nr. VI/5330/97, lai noteiktu Savienības līdzekļu zaudējuma riska pakāpi, Komisija iedala pārbaudes divās kategorijās. Būtiskas pārbaudes ir fiziskās un administratīvās pārbaudes, kas nepieciešamas kontrolei pēc būtības, it īpaši par pieteikuma priekšmeta īstumu, daudzumu un kvalitatīvajiem nosacījumiem, tostarp termiņu ievērošanu, ražas novākšanas prasībām utt. Tās veic uz vietas, līdztekus izmantojot neatkarīgus informācijas avotus, kā, piemēram, kadastrālos reģistrus. Papildpārbaudes ir administratīvās darbības, kas nepieciešamas, lai pareizi apstrādātu pieteikumus, piemēram, iesniegšanas termiņu ievērošanas pārbaude, divkāršu pieteikumu par vienu un to pašu objektu identifikācija, riska analīze, sankciju piemērošana un atbilstoša procedūru pārraudzība (spriedums, 2015. gada 26. februāris, Lietuva/Komisija,
T‑365/13
,
EU:T:2015:113
,
54.
punkts (nav publicēts)).
Lai aprēķinātu neattaisnotus izdevumus, dokumentā Nr. VI/5330/97 ir paredzētas četru veidu vienotās likmes korekcijas:
—
25 % apmērā no izdevumiem, ja vispār nav izveidota kontroles sistēma vai arī tās darbībā ir smagi trūkumi, ja ir fakti, kas liecina par ļoti biežiem pārkāpumiem, un konstatēta nolaidība cīņā pret noteikumiem neatbilstošu vai krāpniecisku praksi un ja līdz ar to pastāv īpaši lielu zaudējumu risks ELVGF;
—
10 % apmērā no izdevumiem, ja viena vai vairākas būtiskas pārbaudes netiek veiktas vai arī ir veiktas tik neatbilstošā līmenī vai tik reti, ka tās ir neefektīvas, lai noteiktu pieteikuma atbalsttiesīgumu vai novērstu pārkāpumus, un ja līdz ar to ir pamatoti pieļaujams uzskatīt, ka pastāv paaugstināts būtisku zaudējumu risks ELVGF;
—
5 % apmērā no izdevumiem, ja ir veiktas visas būtiskas pārbaudes, bet nav ievērots to skaits, biežums vai stingrums, kas paredzēts regulās, un ja līdz ar to var pamatoti secināt, ka arī šīs pārbaudes nesniedz nepieciešamā līmenī garantiju par pieteikumu atbilstību un ka ELVGF pastāv ievērojams zaudējumu risks;
—
2 % apmērā no izdevumiem, ja dalībvalsts būtiskas pārbaudes veic pareizi, bet pilnībā neveic vienu vai vairākas papildpārbaudes un ja līdz ar to pastāv zemāks ELVGF zaudējumu risks un pārkāpuma smagums ir neliels.
Konkrētajā lietā no kopsavilkuma ziņojuma secinājumiem izriet, ka Komisija uzskatīja, ka darbību atlase bija nepārredzama un ka tas radīja risku ELFLA, līdz ar to bija pamats piemērot vienotas likmes korekciju 10 % apmērā.
Kā to norāda Komisija, atlases nepārredzamais raksturs ir konstatējams nevis tādēļ, ka Vācijas iestādes nav izmantojušas kādu konkrētu novērtējuma kritēriju sistēmu, ieskaitot atzīmju sistēmu, bet gan – izvērtējot to pamatīgāk – tādēļ, ka nav tikuši īstenoti salīdzinoši atlases kritēriji atbilstoši tam, kas paredzēts Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punktā, kā tas konstatēts saistībā ar pirmā prasības pamata analīzi, un līdz ar to Vācijas iestādes nav ievērojušas vienu no galvenajiem pienākumiem, ko tām nosaka minētā tiesību norma.
Atbilstoši Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punktam Komisijai ir jānosaka sekas konstatētajai pienākumu neizpildei, novērtējot summas, kas nav jāatmaksā, atkarībā tostarp no neatbilstības nopietnības, ņemot vērā pārkāpuma būtību un smagumu, kā arī Savienībai nodarīto finansiālo kaitējumu.
Konstatētā pienākumu neizpilde, ciktāl tā neļāva Vācijas iestādēm noteikt finansējuma pieteikumu atbalsttiesīgumu Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 2. punktā paredzētajos apstākļos, tātad ir uzskatāma par būtiskas pārbaudes nepilnību, kas dod pamatu secināt, ka tās dēļ pastāv paaugstināts būtisku zaudējumu risks ELVGF. Proti, apgalvojums par pietiekamu finanšu resursu pieejamību visām darbībām izrādās saturiski nepareizs, ja tiek ņemts vērā kopējais zemes konsolidācijas vai ciematu atjaunošanas projektu pieteikumu apjoms, it īpaši tie pieteikumi, kuri nav pārvarējuši posmu, kurā projekti tiek reģistrēti vietējā kompetentā lauku attīstības biroja darba programmā. Vācijas iestāžu pieļautā pienākumu neizpilde tāpat rada risku, ka Savienības līdzekļi tiks piešķirti darbībām, kam nepiemīt nepieciešamās pozitīvās īpašības, un līdz ar to Vācijas Federatīvās Republikas arguments, ka Savienībai neesot radies nedz finansiāls kaitējums, nedz pat šāda kaitējuma risks, jo esot bijuši pieejami pietiekami finanšu resursi, katrā ziņā ir atzīstams par neiedarbīgu.
Ir jāsecina, ka, veicot abstraktu radītā riska novērtējumu situācijā, kad pastāv nenoteikts atbilstošo individuālo gadījumu un to apstākļu skaits, neattaisnoto izdevumu summa pēc vienotas likmes, ņemot vērā dokumentā Nr. VI/5330/97 ietvertos norādījumus, ir tikusi pamatoti novērtēta 10 % apmērā.
Pretēji tam, ko apgalvo Vācijas iestādes, Komisija, izmantojot šo likmi, tātad nav pārkāpusi nedz Regulas Nr. 1306/2013 52. panta 2. punktu, nedz Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punktu, nedz arī samērīguma principu.
Attiecībā uz apgalvojumu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu ir vēlreiz jāatgādina, ka, tā kā Vācijas iestādes piedalījās saskaņošanas procedūrā atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 16. pantam pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, ir secināms, ka tās bija cieši iesaistītas šī lēmuma sagatavošanas procesā. Tātad tās zināja par iemesliem, kuru dēļ Komisija ir secinājusi, ka tai ir jāpiemēro vienota likme 10 % apmērā.
Atsauce uz korekcijas likmi 5 % apmērā, kas izmantota attiecībā uz dažām dalībvalstīm, tātad nav atzīstama par pamatojumu, ko Komisija būtu sniegusi
a posteriori
, lai attaisnotu 10 % likmes piemērošanu. Līdz ar to Vācijas Federatīvās Republikas argumentācija šajā ziņā ir jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto analīzi, ceturtais prasības pamats un attiecīgi prasība kopumā ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā Vācijas Federatīvajai Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Prek
Schalin
Costeira
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 3. aprīlī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.