CELEX: 62019TJ0854
Žig Europske unije
Postupak za proglašenje žiga ništavim
Verbalni žig Europske unije MONTANA
Apsolutni razlog za odbijanje
Opisni karakter
Članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EZ) br. 207/2009 (koji je postao članak 7. stavak 1. točka (c) Uredbe (EU) 2017/1001)
Pravo na saslušanje
Članak 94. stavak 1. Uredbe 2017/1001
Ispitivanje činjeničnog stanja po službenoj dužnosti
Podnošenje dokaza koji su prvi put podneseni u postupku pred žalbenim vijećem
Članak 95. stavci 1. i 2. Uredbe 2017/1001

)
[
omissis
]
Zahtjevi stranaka
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
prihvati zahtjev za proglašenje žiga ništavim i poništi osporavani žig za proizvode i usluge o kojima je riječ;
–
naloži EUIPO‑u i intervenijentu snošenje troškova, uključujući troškove nastale pred žalbenim vijećem.
Tužitelj je na raspravi izjavio da odustaje od drugog dijela svojeg tužbenog zahtjeva, što je uneseno u zapisnik s rasprave.
EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Intervenijent od Općeg suda zahtijeva da odbije tužbu.
Pravo
[
omissis
]
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 95. stavaka 1. i 2. Uredbe 2017/1001
Prvim tužbenim razlogom tužitelj u biti prigovara žalbenom vijeću, s jedne strane, da je prihvatilo dokaze koje je intervenijent nepravodobno podnio na temelju članka 95. stavka 2. Uredbe 2017/1001 i, s druge strane, da je po službenoj dužnosti ispitalo određene činjenice protivno članku 95. stavku 1. Uredbe 2017/1001. Prvi tužbeni razlog stoga se može podijeliti na dva različita prigovora, koji se temelje na povredi dviju gore navedenih odredaba.
Prvi prigovor prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 95. stavka 2. Uredbe 2017/1001
[
omissis
]
U skladu s člankom 95. stavkom 2. Uredbe 2017/1001, EUIPO „ne mora uzeti u obzir činjenice ili dokaze koje predmetne stranke nisu pravodobno podnijele”.
Iz teksta članka 95. stavka 2. Uredbe 2017/1001 proizlazi da, kao opće pravilo i ako nije drukčije predviđeno, stranke mogu podnositi činjenice i dokaze i nakon isteka rokova za njihovo podnošenje određenih na temelju primjene odredaba iste uredbe te da EUIPO‑u nipošto nije zabranjeno uzeti u obzir činjenice i dokaze koji su nepravodobno istaknuti ili podneseni (presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, t.
42.
; od 19. travnja 2018., EUIPO/Group,
C‑478/16 P
, neobjavljena,
EU:C:2018:268
, t.
34.
i od 21. ožujka 2019., Pan/EUIPO – Entertainment One UK (TOBBIA),
T‑777/17
, neobjavljena,
EU:T:2019:180
, t.
21.
).
Pojašnjavajući da EUIPO u takvom slučaju „može” odlučiti ne uzeti u obzir takve dokaze, članak 95. stavak 2. Uredbe 2017/1001 dodjeljuje mu široku diskrecijsku ovlast da odluči hoće li uzeti takve dokaze u obzir ili ne, pri čemu svoju odluku u vezi s tim mora obrazložiti (vidjeti u tom smislu presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, t.
43.
; od 24. siječnja 2018., EUIPO/European Food,
C‑634/16 P
,
EU:C:2018:30
, t.
56.
i od 21. ožujka 2019., TOBBIA,
T‑777/17
, neobjavljenu,
EU:T:2019:180
, t.
22.
).
Osim toga, člankom 27. stavkom 4. Uredbe 2018/625 uređuje se izvršavanje diskrecijske ovlasti predviđene člankom 95. stavkom 2. Uredbe 2017/1001 u pogledu navedenih činjenica i dokaza koji su prvi put podneseni žalbenom vijeću. Naime, tom se odredbom predviđa sljedeće:
„U skladu s člankom 95. stavkom 2. Uredbe [2017/1001], žalbeno vijeće može prihvatiti činjenice ili dokaze koji su prvi puta podneseni samo ako te činjenice i dokazi ispunjavaju sljedeće zahtjeve:
(a)
oni će, na prvi pogled, vjerojatno biti relevantni za ishod predmeta; i
(b)
nisu dostavljeni na vrijeme iz valjanih razloga, posebno ako se njima samo dopunjuju relevantne činjenice i dokazi koji su već na vrijeme dostavljeni ili se podnose radi osporavanja zaključaka ili ih ispituje prvi stupanj na vlastitu inicijativu u odluci protiv koje se podnosi žalba.”
[
omissis
]
Drugi prigovor prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 95. stavka 1. Uredbe 2017/1001
Tužitelj tvrdi da, u skladu s člankom 95. stavkom 1. Uredbe 2017/1001, u postupcima za proglašenje ništavosti koji se temelje na apsolutnim razlozima za ništavost EUIPO ograničava svoje ispitivanje na razloge i argumente koje su podnijele stranke. Za žig Europske unije koji je registriran vrijedi pretpostavka valjanosti te je na osobi koja je podnijela zahtjev za proglašenje žiga ništavim da pred EUIPO‑om iznese konkretne dokaze koji dovode u pitanje njegovu valjanost.
Tužitelj stoga smatra da se žalbeno vijeće nije imalo pravo osloniti na vlastita činjenična utvrđenja. Međutim, u pobijanoj odluci žalbeno vijeće oslonilo se na „dodatne činjenice” koje stranke nisu istaknule.
Prema tužiteljevu mišljenju, te činjenice odnose se, kao prvo, na stanovništvo savezne države Montane (točka 29. pobijane odluke), kao drugo, na popularnost drugih turističkih odredišta, kao što su savezne države Kalifornija ili Florida (točka 31. pobijane odluke), kao treće, na upućivanje na izraze povezane s riječju „montana” na određenim europskim jezicima i povezivanje te riječi sa švicarskom općinom Crans‑Montana (točke 32. i 33. pobijane odluke), kao četvrto, na postotak šuma na području Sjedinjenih Država i određenih država članica Unije (točke 42. i 43. pobijane odluke) i, kao peto, na podatke preuzete iz enciklopedije
Britannica
koji se odnose na vegetaciju Montane i njezino gospodarstvo (točke 40., 51. i 52. pobijane odluke).
EUIPO i intervenijent osporavaju tužiteljevu argumentaciju.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, prema članku 95. stavku 1. Uredbe 2017/1001, EUIPO‑ovi ispitivači i, po žalbi, EUIPO‑ova žalbena vijeća moraju prilikom ispitivanja apsolutnih razloga za odbijanje po službenoj dužnosti ispitati činjenice radi utvrđivanja je li žig za čiju je registraciju podnesena prijava obuhvaćen jednim od apsolutnih razloga za odbijanje registracije iz članka 7. te uredbe. Iz toga slijedi da bi nadležna tijela EUIPO‑a mogla biti dovedena do toga da svoje odluke utemelje na činjenicama koje podnositelj prijave nije naveo (vidjeti u tom smislu presude od 29. ožujka 2019., All Star/EUIPO – Carrefour Hypermarchés (Oblik potplata cipele),
T‑611/17
, neobjavljenu,
EU:T:2019:210
, t.
43.
i od 10. lipnja 2020., Louis Vuitton Malletier/EUIPO – Wisniewski (Prikaz uzorka šahovnice),
T‑105/19
, neobjavljenu,
EU:T:2020:258
, t.
21.
).
Međutim, u okviru postupka za proglašenje žiga ništavim koji se temelji na apsolutnom razlogu za odbijanje žalbeno vijeće ne može biti prisiljeno ponovno po službenoj dužnosti provesti ispitivanje relevantnih činjenica koje su u trenutku registracije provela nadležna tijela EUIPO‑a. Naime, iz odredaba članaka 59. i 62. Uredbe 2017/1001 proizlazi da se žig Europske unije smatra valjanim sve dok ga EUIPO nakon provedenog postupka za proglašenje žiga ništavim ne proglasi ništavim. Dakle, vrijedi pretpostavka njegove valjanosti, koja je logična posljedica nadzora koji EUIPO provodi u okviru ispitivanja prijave za registraciju (vidjeti u tom smislu presude od 29. ožujka 2019., Oblik potplata cipele,
T‑611/17
, neobjavljenu,
EU:T:2019:210
, t.
44.
i od 10. lipnja 2020., Prikaz uzorka šahovnice,
T‑105/19
, neobjavljenu,
EU:T:2020:258
, t.
22.
).
Ta pretpostavka valjanosti ograničava EUIPO‑ovu obvezu iz članka 95. stavka 1. prve rečenice Uredbe 2017/1001 da po službenoj dužnosti ispita relevantne činjenice na temelju kojih bi mogao primijeniti apsolutne razloge za odbijanje na ispitivanje prijave žiga Zajednice koje provode ispitivači i, po žalbi, žalbena vijeća u postupku za registraciju navedenog žiga. U postupku za proglašenje žiga ništavim, s obzirom na postojanje pretpostavke valjanosti žiga Europske unije, dužnost je osobe koja je podnijela zahtjev za proglašenje žiga ništavim da pred EUIPO‑om iznese konkretne dokaze koji dovode u pitanje valjanost žiga. Stoga, u skladu s drugom rečenicom članka 95. stavka 1. Uredbe 2017/1001, koja je dio ranije sudske prakse Općeg suda (presuda od 13. rujna 2013., Fürstlich Castell’sches Domänenamt/OHIM – Castel Frères (CASTEL),
T‑320/10
,
EU:T:2013:424
, t.
28.
), u postupcima za proglašenje ništavosti na temelju članka 59. iste uredbe EUIPO ograničava svoje ispitivanje na razloge i argumente koje su podnijele stranke (vidjeti presudu od 10. lipnja 2020., Prikaz uzorka šahovnice,
T‑105/19
, neobjavljenu,
EU:T:2020:258
, t.
23.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, iako pretpostavka valjanosti registracije ograničava EUIPO‑ovu obvezu ispitivanja relevantnih činjenica, ona ga ipak ne može spriječiti da se, osobito s obzirom na elemente na koje se poziva stranka koja dovodi u pitanje valjanost osporavanog žiga, osloni na općepoznate činjenice (vidjeti u tom smislu presude od 29. ožujka 2019., Oblik potplata cipele,
T‑611/17
, neobjavljenu,
EU:T:2019:210
, t.
46.
i od 10. lipnja 2020., Prikaz uzorka šahovnice,
T‑105/19
, neobjavljenu,
EU:T:2020:258
, t.
24.
).
Osim toga, iako u postupcima za proglašenje žiga ništavim koji se temelje na apsolutnom razlogu za odbijanje EUIPO ograničava svoje ispitivanje na razloge i argumente koje su stranke podnijele, to ne znači da žalbeno vijeće ne može, u okviru vlastite ocjene činjenica, argumenata i dokaza koje je iznio podnositelj zahtjeva za proglašenje ništavosti, doći do drukčijeg zaključka od onoga koji je on predložio (vidjeti u tom smislu presudu od 24. listopada 2019., Rubik’s Brand/EUIPO – Simba Toys (Oblik kocke sa stranicama rešetkaste strukture),
T‑601/17
, neobjavljenu,
EU:T:2019:765
, t.
82.
). U tom pogledu, iz članka 71. stavka 1. Uredbe 2017/1001 proizlazi da po žalbi koja mu je podnesena žalbeno vijeće može odlučivati u okviru nadležnosti odjela koji je donio spornu odluku i koja je stoga predmet žalbe te u tom kontekstu treba pristupiti novom cjelovitom ispitivanju osnovanosti žalbe, kako s pravne tako i s činjenične strane (vidjeti u tom smislu presude od 13. ožujka 2007., OHIM/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, t.
57.
; od 4. ožujka 2020., Tulliallan Burlington/EUIPO,
C‑155/18 P do C‑158/18 P
,
EU:C:2020:151
, t.
97.
i od 28. ožujka 2019., Robert Bosch/EUIPO (Simply. Connected.),
T‑251/17 i T‑252/17
,
EU:T:2019:202
, t.
27.
).
U ovom je slučaju nesporno da je spor dio postupka za proglašenje žiga ništavim koji se temelji na apsolutnom razlogu za ništavost. Žalbeno vijeće stoga je trebalo ispitati samo razloge i argumente stranaka, ne dovodeći u pitanje mogućnost uzimanja u obzir općepoznatih činjenica.
Međutim, ne može se utvrditi da je žalbeno vijeće povrijedilo granice svojeg ispitivanja povredom članka 95. stavka 1. Uredbe 2017/1001.
Naime, valja istaknuti da je žalbeno vijeće samo ispitalo može li apsolutni razlog na koji se tužitelj poziva dovesti do proglašenja ništavosti osporavanog žiga.
[
omissis
]
Osim toga, žalbeno vijeće je pobijanom odlukom smatralo da je žig MONTANA valjano registriran, potvrđujući tako njegovu valjanost.
Stoga žalbeno vijeće nije po službenoj dužnosti ispitalo relevantne činjenice koje su ga mogle navesti da primijeni druge apsolutne razloge za odbijanje koji bi mogli dovesti u pitanje valjanost osporavanog žiga, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 40. ove presude.
Osim toga, tužitelj ne može tvrditi da je žalbeno vijeće prilikom svoje ocjene predmetnog apsolutnog razloga po službenoj dužnosti ispitalo određene „dodatne činjenice” (vidjeti točke 35. i 36. ove presude).
Naime, valja istaknuti da utvrđenja žalbenog vijeća navedena u točki 36. ove presude spadaju u njegovu ocjenu elemenata koje je tužitelj iznio u prilog svojem zahtjevu za proglašenje ništavosti i obrazloženja odluke Odjela za poništaje. Njima se nastoje dovesti u razmatranje činjenice, dokazi i argumenti koje je tužitelj iznio u svojem zahtjevu za proglašenje ništavosti i koje je žalbeno vijeće smatralo netočnima ili nedovoljno uvjerljivima kao i opovrgnuti zaključke do kojih je došao Odjel za poništaje prihvativši zahtjev za proglašenje žiga ništavim.
[
omissis
]
Iz toga slijedi da, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 42. ove presude, utvrđenja žalbenog vijeća odražavaju samo provedbu novog cjelovitog ispitivanja osnovanosti žalbe, kako s pravne tako i s činjenične strane, na temelju kojeg je došlo do drukčijih zaključaka od onih koje je želio tužitelj.
Iz prethodno navedenog proizlazi da drugi prigovor prvog tužbenog razloga treba odbiti, a time i prvi tužbeni razlog u cijelosti.
[
omissis
]

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (treće vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Društvu Franz Schröder GmbH & Co. KG nalaže se snošenje, osim vlastitih troškova, i troškova Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO).

3.
Društvo RDS Design ApS snosit će vlastite troškove.

Collins
Kreuschitz
De Baere
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 2. lipnja 2021.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.