CELEX: 62018CJ0788
Præjudiciel forelæggelse
fri udveksling af tjenesteydelser
artikel 56 TEUF
hasardspil
skatter og afgifter
princippet om forbud mod forskelsbehandling
enhedsafgift på væddemål

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 52 TEUF, 56 TEUF og 57 TEUF samt princippet om forbud mod forskelsbehandling på skatte- og afgiftsområdet og ligebehandlingsprincippet.
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Stanleyparma Sas di Cantarelli Pietro & C. og Stanleybet Malta Ltd på den ene side og Agenzia delle Dogane e dei Monopoli UM Emilia Romagna – SOT Parma (told- og monopolmyndighed, kontoret for monopoler, Emilia-Romagna, hovedkontoret i Parma, Italien) (herefter »ADM«) på den anden side vedrørende lovligheden af sidstnævntes afgørelse om pligten til i Italien at betale en enhedsafgift på væddemål (herefter »enhedsafgiften«), som principalt påhviler Centri Trasmissione Dati (dataoverførselscentre, herefter »CTD’erne«), såsom Stanleyparma, og subsidiært Stanleybet Malta som solidarisk hæftende debitor.
Retsforskrifter
I henhold til artikel 1 i decreto legislativo n. 504 – Riordino dell’imposta unica sui concorsi pronostici e sulle scommesse, a norma dell’articolo 1, comma 2, della legge 3 agosto 1998, n. 288 (lovdekret nr. 504 – ændring af enhedsafgift på tipning og væddemål i henhold til artikel 1, stk. 2, i lov af 3.8.1998, nr. 288) af 23. december 1998 (GURI nr. 27 af 3.2.1999, herefter »lovdekret nr. 504/1998«) skal der betales enhedsafgift af alle typer tipning og væddemål på samtlige begivenheder, herunder hvis de foregår i udlandet.
Samme lovdekrets artikel 3 med overskriften »Betalingspligtige personer« har følgende ordlyd:
»Enhver person, der forvalter, herunder med koncession, tipning og væddemål, er betalingspligtig for enhedsafgift.«
Artikel 1, stk. 66, i legge n. 220 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2011) (lov nr. 220 – bestemmelser angående fastsættelse af statens årlige og flerårige budgetter (lov om stabilitet 2011)) af 13. december 2010 (GURI nr. 297 af 21.12.2010, herefter »lov om stabilitet 2011«) bestemmer:
»[…]
a)
[…] [E]nhedsafgiften […] [opkræves] under alle omstændigheder […], selv om indsamling af spil, herunder fjernindsamling, sker uden for eller med ugyldig koncession tildelt af økonomi- og finansministeriet – det selvstændige organ for statslige monopoler.
b)
Artikel 3 i lovdekret [nr. 504/1998] skal forstås således, at afgiften pålægges enhver, der, selv uden for eller med ugyldig koncession tildelt af økonomi- og finansministeriet – det selvstændige organ for statslige monopoler, med ethvert middel, herunder telematisk, på egne vegne eller for tredjemænd, herunder med hjemsted i udlandet, forvalter tipning og væddemål af enhver art. Hvis virksomheden udøves for tredjemænd, hæfter den person, for hvem virksomheden udøves, solidarisk for afgiftens betaling og de hertil knyttede sanktioner.«
Decreto del Ministero dell’Economia e delle Finanze n. 111 – Norme concernenti la disciplina delle scommesse a quota fissa su eventi sportivi diversi dalle corse dei cavalli e su eventi non sportivi da adottare ai sensi dell’articolo 1, comma 286, della legge 30 dicembre 2004, n. 311 (økonomi- og finansministeriets dekret – ordning for væddemål med faste odds på andre sportsbegivenheder end hestevæddeløb og ikke-sportslige begivenheder, jf. artikel 1, stk. 286, i lov af 30.12.2004, nr. 311) af 1. marts 2006 (GURI nr. 67 af 21.3.2006) fastsætter i artikel 16, at koncessionshaveren er betalingspligtig for de beløb, der skyldes i henhold til enhedsafgiften.
I medfør af artikel 1, stk. 644, litra g), i legge n
o
190 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2015) (lov nr. 190 – bestemmelser angående fastsættelse af statens årlige og flerårlige budgetter (lov om stabilitet 2015)) af 23.12.2014 (almindeligt tillæg til GURI nr. 300 af 29.12.2014) finder enhedsafgiften anvendelse »med udgangspunkt i et fast afgiftsgrundlag svarende til tre gange den gennemsnitlige indsamling af indsatser i den provins, hvor indsamlingsvirksomheden eller indsamlingsstedet er lokaliseret, opgjort på baggrund af de i den nationale totalisator registrerede data vedrørende afgiftsperioden inden referenceperioden«.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Stanleybet Malta driver virksomhed i Italien på området for indsamling af væddemål gennem CTD’er såsom Stanleyparma, på grundlag af en fuldmagtskontrakt. CTD’erne er beliggende i offentligt tilgængelige lokaler, hvor spillerne får stillet en telematisk forbindelse til rådighed, og dataene for hvert indskud videresendes til deres fuldmagtsgiver. Stanleybet Malta, som i ca. 20 år har udøvet sin virksomhed i Italien, er hverken indehaver af en koncession eller en polititilladelse.
Ved en afgiftsansættelse af 21. september 2016 tilsendte ADM Stanleyparma og subsidiært Stanleybet Malta, som solidarisk hæftende debitor, en efteropkrævning i henhold til artikel 3 i lovdekret nr. 504/1998, jf. artikel 1, stk. 66, i lov om stabilitet 2011, af enhedsafgift på væddemål indsamlet i Italien i skatteåret 2011, som beløb sig til 8422,60 EUR. ADM fandt, at denne afgift skulle betales, fordi Stanleyparma »for tredjemand« udøvede virksomhed bestående i forvaltning af væddemål.
Stanleyparma og Stanleybet Malta har ved den forelæggende ret, Commissione tributaria provinciale di Parma (retten i første instans i skatte- og afgiftsretlige sager i provinsen Parma, Italien), anlagt sag med påstand om annullation af denne afgørelse, idet de har gjort gældende, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning i forhold til dem indfører en restriktion, som hindrer den frie udveksling af tjenesteydelser.
Den forelæggende ret, der nærer samme tvivl som sagsøgerne, har navnlig rejst spørgsmålet om, hvorvidt den nationale lovgivning er forenelig med EU-retten, herunder navnlig artikel 52 TEUF, 56 TEUF og 57 TEUF samt ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling.
Den nævnte ret er af den opfattelse, at det forhold, at CTD’erne er betalingspligtige for enhedsafgiften, i to henseender udgør en ulovlig restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 56 TEUF. For det første er der ikke hjemmel til pålæggelsen af denne afgift over for CTD’erne, der handler på vegne af nationale koncessionshavere, selv om deres virksomhed er sammenlignelig med Stanleyparmas virksomhed. For det andet sidestilles Stanleyparma, som skal betale nævnte afgift, med disse koncessionshavere, hvis virksomhed ellers er væsentlig forskellig herfra.
Ifølge den forelæggende ret foreligger der ikke nogen begrundelse for en eventuel restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser, idet den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning forfølger et rent økonomisk formål. Til støtte for sit synspunkt har denne ret henvist til en dom fra Corte costituzionale (forfatningsdomstol, Italien) af 23. januar 2018, hvorved sidstnævnte fastslog, at denne nationale lovgivning var forfatningsstridig for skatteårene indtil 2011, for så vidt som den fastsatte, at CTD’erne, der handlede for tredjemænd, og som – ligesom Stanleybet Malta – ikke var koncessionshavere, var betalingspligtige for enhedsafgiften.
På denne baggrund har Commissione tributaria provinciale di Parma (retten i første instans i skatte- og afgiftsretlige sager i provinsen Parma) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 56 [TEUF], 57 [TEUF] og 52 [TEUF], Domstolens praksis på området for spil og væddemål, navnlig i dom [af 6. november 2003, Gambelli m.fl. (
C-243/01
,
EU:C:2003:597
), af 6. marts 2007, Placanica m.fl. (
C-338/04, C-359/04 og C-360/04
,
EU:C:2007:133
), af 16. februar 2012, Costa og Cifone (
C-72/10 og C-77/10
,
EU:C:2012:80
), og af 28. januar 2016, Laezza (
C-375/14
,
EU:C:2016:60
),] og på området for afgiftsmæssig forskelsbehandling, i særdeleshed i dom [af 13. november 2003, Lindman (
C-42/02
,
EU:C:2003:613
), af 6. oktober 2009, Kommissionen mod Spanien (
C-153/08
,
EU:C:2009:618
), og af 22. oktober 2014, Blanco og Fabretti (
C-344/13 og C-367/13
,
EU:C:2014:2311
)], samt de EU-retlige principper om ligebehandling og om forbud mod forskelsbehandling, også i lyset af […] dom [fra Corte costituzionale (forfatningsdomstol)] af 23. januar 2018, fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den omhandlede italienske lovgivning, hvorefter nationale mellemled, der overfører spilledata for spiludbydere med hjemsted i andre EU-medlemsstater, navnlig spiludbydere med samme kendetegn som [Stanleybet Malta], og eventuelt også spiludbyderne selv, solidarisk med deres nationale mellemled, pålægges en enhedsafgift […]?
2)
Skal artikel 56 [TEUF], 57 [TEUF] og 52 [TEUF], Domstolens praksis på området for spil og væddemål, navnlig i dom [af 6. november 2003, Gambelli m.fl. (
C-243/01
,
EU:C:2003:597
), af 6. marts 2007, Placanica m.fl. (
C-338/04, C-359/04 og C-360/04
,
EU:C:2007:133
), af 16. februar 2012, Costa og Cifone (
C-72/10 og C-77/10
,
EU:C:2012:80
), og af 28. januar 2016, Laezza (
C-375/14
,
EU:C:2016:60
),] og på området for afgiftsmæssig forskelsbehandling, i særdeleshed i dom [af 13. november 2003, Lindman (
C-42/02
,
EU:C:2003:613
), af 6. oktober 2009, Kommissionen mod Spanien (
C-153/08
,
EU:C:2009:618
), og af 22. oktober 2014, Blanco og Fabretti (
C-344/13 og C-367/13
,
EU:C:2014:2311
)], samt de EU-retlige principper om ligebehandling og om forbud mod forskelsbehandling, også i lyset af […] dom [fra Corte costituzionale (forfatningsdomstol)] af 23. januar 2018, fortolkes således, at de er til hinder for en national lovgivning som den omhandlede italienske lovgivning, hvorefter nationale mellemled, der overfører spilledata for spiludbydere med hjemsted i andre EU-medlemsstater, navnlig spiludbydere med samme kendetegn som [Stanleybet Malta], men ikke nationale mellemled, der overfører spilledata for spiludbydere med statslig koncession, der udøver samme virksomhed, pålægges en enhedsafgift […]?
3)
Er artikel 52 TEUF og 56 […] TEUF [ff.] […], Domstolens praksis på området for spil og væddemål samt ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling, også i lyset af […] dom [fra Corte costituzionale (forfatningsdomstol)] af 23. januar 2018, til hinder for en national lovgivning som den italienske, der følger af artikel 1, stk. 644, litra g), i lov nr. 190/2014, hvorefter nationale mellemled, der overfører spilledata for spiludbydere med hjemsted i andre EU-medlemsstater, navnlig spiludbydere med samme kendetegn som [Stanleybet Malta], og eventuelt også spiludbyderne selv, solidarisk med deres nationale mellemled, pålægges at betale enhedsafgiften […] med udgangspunkt i et fast afgiftsgrundlag svarende til tre gange den gennemsnitlige indsamling af indsatser i den provins, hvor indsamlingsvirksomheden eller indsamlingsstedet er lokaliseret, opgjort på baggrund af de i den nationale totalisator registrerede data vedrørende afgiftsperioden inden referenceperioden?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første og det andet spørgsmål
Med sit første og andet spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 56 TEUF er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter de CTD’er, der er etableret i denne medlemsstat, samt solidarisk og subsidiært de væddemålsudbydere, der er deres fuldmagtsgivere, og som er etableret i en anden medlemsstat, pålægges en afgift på væddemål.
Det bemærkes for det første, at hasardspil ifølge Domstolens faste praksis er underlagt reglerne om levering af tjenesteydelser og følgelig er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 56 TEUF, når i det mindste én af tjenesteyderne har hjemsted i en anden medlemsstat end den, hvori ydelsen udbydes (jf. i denne retning dom af 13.11.2003, Lindman,
C-42/02
,
EU:C:2003:613
, præmis
, og af 22.10.2014, Blanco og Fabretti,
C-344/13 og C-367/13
,
EU:C:2014:2311
, præmis
). Den foreliggende sag skal derfor bedømmes i forhold til den frie udveksling af tjenesteydelser.
Det skal bemærkes, at den i artikel 56 TEUF fastsatte frie udveksling af tjenesteydelser ikke blot kræver afskaffelse af enhver form for forskelsbehandling til skade for en tjenesteyder, der er etableret i en anden medlemsstat, på grundlag af dennes nationalitet, men også ophævelse af enhver restriktion – selv hvis den finder anvendelse uden forskel på såvel indenlandske tjenesteydere som tjenesteydere fra andre medlemsstater – der kan være til hinder for eller indebære ulemper for den virksomhed, som udøves af en tjenesteyder etableret i en anden medlemsstat, hvor den pågældende lovligt leverer tilsvarende tjenesteydelser, eller kan gøre denne virksomhed mindre tiltrækkende (dom af 22.10.2014, Blanco og Fabretti,
C-344/13 og C-367/13
,
EU:C:2014:2311
, præmis
).
Det skal endvidere bemærkes, at Domstolen inden for hasardspilssektoren har godkendt anvendelsen af et koncessionssystem, idet den har fundet, at dette system kan udgøre en effektiv mekanisme, som gør det muligt at kontrollere de erhvervsdrivende, der arbejder inden for denne sektor, med henblik på at undgå, at disse aktiviteter anvendes til kriminelle og bedrageriske formål (dom af 19.12.2018, Stanley International Betting og Stanleybet Malta,
C-375/17
,
EU:C:2018:1026
, præmis
).
For at afgøre, om der foreligger en forskelsbehandling, skal det kontrolleres, at ensartede situationer ikke behandles forskelligt, og at forskellige situationer ikke behandles ens, medmindre forskelsbehandlingen er objektivt begrundet (dom af 6.6.2019, P.M. m.fl.,
C-264/18
,
EU:C:2019:472
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde, og således som det fremgår af de sagsakter, som er fremlagt for Domstolen, knytter enhedsafgiften sig til virksomhed bestående i indsamling af væddemål i Italien. I medfør af artikel 1, stk. 66, litra a) og b), i lov om stabilitet 2011 er alle erhvervsdrivende, når de forvalter væddemål, uafhængigt af, om de handler på egne vegne eller for tredjemænd, om de har en koncession eller ej, eller hvor de har hjemsted, selv om dette måtte være i udlandet, betalingspligtige for denne afgift.
Henset til disse oplysninger, som den forelæggende ret har fremlagt, fremgår det, at enhedsafgiften finder anvendelse på alle erhvervsdrivende, der forvalter væddemål, som indsamles på det italienske område, uden at sondre i forhold til disse erhvervsdrivendes etableringssted, således at anvendelsen af denne afgift på Stanleybet Malta ikke kan anses for at være udtryk for forskelsbehandling.
Det bemærkes således, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning ikke fastsætter en skatte- og afgiftsordning, som er forskellig, alt efter om leveringen af tjenesteydelsen finder sted i Italien eller i andre medlemsstater.
Hvad endvidere angår Stanleybet Maltas argumentation om, at selskabet i henhold til den i hovedsagen omhandlede italienske lovgivning er underlagt en dobbeltbeskatning, i Malta og Italien, bemærkes, at medlemsstaterne på EU-rettens nuværende udviklingstrin har en vis autonomi på området, forudsat at EU-retten overholdes, og at de derfor ikke er forpligtede til at tilpasse deres eget skattesystem til de forskellige beskatningssystemer i de øvrige medlemsstater med henblik på navnlig at undgå dobbeltbeskatning, som opstår ved, at medlemsstaterne parallelt udøver deres beskatningskompetence (jf. analogt dom af 1.12.2011, Kommissionen mod Ungarn,
C-253/09
,
EU:C:2011:795
, præmis
).
Det følger heraf, at Stanleybet Malta ikke i forhold til en national erhvervsdrivende, som udøver sin virksomhed på samme betingelser som dette selskab, er underlagt nogen diskriminerende restriktion på grund af anvendelsen af en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede over for selskabet. Tilsvarende synes nævnte lovgivning ikke at kunne udelukke, indebære ulemper for eller gøre den virksomhed mindre attraktiv, som udøves af et selskab såsom Stanleybet Malta, i den pågældende medlemsstat.
Hvad angår Stanleyparma udøver dette selskab – som Stanleybet Maltas mellemled og mod vederlag – virksomhed bestående i udbud og indsamling af væddemål.
Dette selskab udøver bl.a. – på samme betingelser som nationale væddemålsudbydere – virksomhed bestående i forvaltning af væddemål, hvilket er en betingelse for at kunne pålægges enhedsafgiften. Følgelig er Stanleyparma i medfør af artikel 1, stk. 66, litra b), i lov om stabilitet 2011 solidarisk med Stanleybet Malta underlagt betaling af denne afgift.
Det fremgår desuden af artikel 16 i økonomi- og finansministeriets dekret nr. 111 af 1. marts 2006, at erhvervsdrivende, som har koncession til foranstaltning af væddemål i Italien, ligeledes skal betale enhedsafgiften. Ifølge den forelæggende ret er deres CTD’er, i modsætning til Stanleyparma, imidlertid ikke underlagt solidarisk betaling af denne afgift.
Det må i denne henseende ikke desto mindre konstateres, at til forskel fra CTD’erne, der overfører spilledata for nationale væddemålsudbydere, indsamler Stanleyparma væddemål for Stanleybet Malta, som er etableret i en anden medlemsstat. Selskabet befinder sig derfor ikke, med hensyn til formålene med lov om stabilitet 2011, i en situation, som er sammenlignelig med den, som de nationale erhvervsdrivende befinder sig i.
Følgelig indebærer den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning ingen diskriminerende restriktion over for Stanleybet Malta og Stanleyparma og udgør for så vidt angår disse selskaber ikke et indgreb i den frie udveksling af tjenesteydelser.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første og det andet spørgsmål besvares med, at artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter de CTD’er, der er etableret i denne medlemsstat, samt solidarisk og subsidiært de væddemålsudbydere, der er deres fuldmagtsgivere, og som er etableret i en anden medlemsstat, pålægges en afgift på væddemål, uanset hvor disse udbydere har deres hjemsted, og uanset, at der ikke foreligger en koncession til foranstaltning af væddemål.
Det tredje spørgsmål
Med sit tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 56 TEUF er til hinder for en national lovgivning, som med udgangspunkt i et fast afgiftsgrundlag svarende til tre gange den gennemsnitlige indsamling af indsatser på indsamlingsstedet beliggende i en medlemsstat fastsætter en forhøjelse af afgiften på væddemål for de CTD’er, der handler på vegne af væddemålsudbydere, der er etableret i andre medlemsstater, og som ikke er koncessionshavere, samt for væddemålsudbyderne selv.
Den italienske regering og Europa-Kommissionen har gjort gældende, at det tredje spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling, idet besvarelsen heraf ifølge dem ikke er nødvendig for afgørelsen af tvisten i hovedsagen.
Ifølge fast retspraksis kan Domstolen i denne henseende kun afslå at træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, såfremt det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af en EU-retlig regel savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, når problemet er af hypotetisk karakter, eller når Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en sagligt korrekt besvarelse af de forelagte spørgsmål (jf. i denne retning dom af 9.10.1997, Grado og Bashir,
C-291/96
,
EU:C:1997:479
, præmis
, og af 19.11.2019, A.K. m.fl. (Den øverste domstols disciplinærafdelings uafhængighed),
C-585/18, C-624/18 og C-625/18
,
EU:C:2019:982
, præmis
).
Det må i det foreliggende tilfælde konstateres, at den nationale lovgivning, som følger af lov nr. 190 af 23. december 2014, ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, idet den afgiftsansættelse, der anfægtes i hovedsagen, vedrører skatteåret 2011. Det tredje spørgsmål, som er irrelevant for afgørelsen af den tvist, der er blevet indbragt for den forelæggende ret, kan følgelig ikke antages til realitetsbehandling.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:

Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en lovgivning i en medlemsstat, hvorefter de dataoverførselscentre, der er etableret i denne medlemsstat, samt solidarisk og subsidiært de væddemålsudbydere, der er deres fuldmagtsgivere, og som er etableret i en anden medlemsstat, pålægges en afgift på væddemål, uanset hvor disse udbydere har deres hjemsted, og uanset, at der ikke foreligger en koncession til foranstaltning af væddemål.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.