CELEX: 62016TJ0525
Personalmål
Tjänstemän
Reform av tjänsteföreskrifterna
Förordning (EU, Euratom) nr 1023/2013
Grundtjänster
Övergångsbestämmelser avseende klassificering i grundtjänster
Artikel 31 i bilaga XIII till tjänsteföreskrifterna
Assistenter under en övergångsperiod
Befordran enligt artikel 45 i tjänsteföreskrifterna tillåts endast inom de karriärsystem som motsvarar den grundtjänst som innehas
Tillträde till grundtjänsten ’högre assistenter’ (AST 10) enbart med tillämpning av förfarandet i artiklarna 4 och 29.1 i tjänsteföreskrifterna
Likabehandling
Tjänstemän som inte längre kommer i fråga för befordran till lönegrad AST 10
Berättigade förväntningar

Bakgrund till tvisten
GQ och sju andra sökande, vars namn anges i bilagan, är tjänstemän vid Europeiska kommissionen och ingår i tjänstegruppen för assistenter (AST) i lönegrad AST 9.
Av avsnitt A i bilaga I till tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen, i den lydelse som gällde från och med den 1 maj 2004 till och med den 31 december 2013 (nedan kallad 2004 års tjänsteföreskrifter) framgår att tjänstemän i tjänstegruppen för assistenter som klassificerats i enlighet med artikel 5 i 2004 års tjänsteföreskrifter kunde gå från lönegrad AST 1 till lönegrad AST 11 genom befordran i enlighet med artikel 45 i tjänsteföreskrifterna, där det föreskrivs att befordran ”ske[r] genom att tjänstemannen placeras i den närmast högre lönegraden i den tjänstegrupp som han tillhör” och ska ”ske uteslutande genom ett urval bland de tjänstemän som fullgjort en minimiperiod på två år i sin lönegrad och efter en jämförelse av kvalifikationerna för de tjänstemän som kan komma i fråga för befordran”. Enligt dessa tjänsteföreskrifter kunde tjänstemän som innehade en tjänst som assistent i lönegrad AST 9 alltså befordras till lönegrad AST 10 och sedan till lönegrad AST 11 enligt artikel 45 i samma tjänsteföreskrifter.
Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) nr 1023/2013 av den 22 oktober 2013 om ändring av tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen och anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen (
EUT L 287, 2013, s. 15
) trädde i kraft den 1 november 2013. Skälen 17, 18 och 19 i förordningen har följande lydelse:
”(17)
Rådet begärde att kommissionen skulle utföra en studie och lägga fram lämpliga förslag avseende artikel 5.4, bilaga I avsnitt A och artikel 45.1 i tjänsteföreskrifterna [från år 2004], för att fastställa ett klart samband mellan ansvar och lönegrad och för att se till att ansvarsnivån ges en större tyngd vid jämförelsen av meriter i samband med befordringsförfarandet.
(18)
Med hänsyn till denna begäran är det lämpligt att befordran till en högre lönegrad sker på villkor att tjänstemannen visar prov på personligt engagemang, ökad kunskap och kompetens samt utför uppgifter som till sin betydelse motiverar att vederbörande utnämns till denna högre lönegrad.
(19)
Karriärsystemet i tjänstegrupperna [för handläggare (AD) och assistenter (AST)] bör omstruktureras så att de högsta lönegraderna reserveras för ett begränsat antal tjänstemän som har ett ansvar på den högsta nivån. Handläggare bör därför inte kunna nå längre än till lönegrad AD 12, såvida de inte utses till en särskild tjänst över den lönegraden, och lönegraderna AD 13 och 14 bör reserveras för personal vars uppgifter innebär betydande ansvar. På motsvarande sätt bör tjänstemän i lönegrad AST 9 kunna befordras till lönegrad AST 10 endast i enlighet med förfarandet i artiklarna 4 och 29.1 i tjänsteföreskrifterna.”
I artikel 5.4 i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som gäller sedan den 1 januari 2014 (nedan kallade de nya tjänsteföreskrifterna eller tjänsteföreskrifterna), föreskrivs följande:
”En tabell som beskriver de olika grundtjänsterna finns i bilaga I avsnitt A[i de nya tjänsteföreskrifterna]. Varje institutions tillsättningsmyndighet får med hänvisning till denna tabell och efter samråd med kommittén för tjänsteföreskrifterna närmare fastställa arbetsuppgifter och befogenheter för varje typ av tjänst.”
Det framgår av punkt 2 i avsnitt A i bilaga I till de nya tjänsteföreskrifterna, med rubriken ”Grundtjänster i varje tjänstegrupp enligt artikel 5.4”, att vad gäller tjänstegruppen AST:
–
nytillsatta tjänstemän i tjänstekategorin ”assistent” kan gå från lönegrad AST 1 till lönegrad AST 9,
–
nytillsatta tjänstemän i tjänstekategorin ”ledande assistent” kan gå från lönegrad AST 10 till lönegrad AST 11.
Enligt punkt 2 i avsnitt A i bilaga I till de nya tjänsteföreskrifterna, utför ”assistent[er]””administrativa eller tekniska arbetsuppgifter eller fortbildningsuppgifter som kräver en viss grad av självständighet, framför allt när det gäller genomförande av regler och bestämmelser eller allmänna instruktioner som personlig assistent till en medlem av institutionen, till chefen för en medlems kontor eller en (biträdande) generaldirektör eller motsvarande högre chef”. ”Ledande assistent[er]” utför för sin del ”administrativa eller tekniska arbetsuppgifter eller fortbildningsuppgifter som kräver en hög grad av självständighet och betydande ansvar vad gäller personalförvaltning, förvaltning av budgetmedel eller politisk samordning”.
Artikel 45 i 2004 års tjänsteföreskrifter har i övrigt ändrats genom att följande mening har lagts till i den version av bestämmelsen som återfinns i de nya tjänsteföreskrifterna: ”Om förfarandet i artikel 4 och artikel 29.1 [i tjänsteföreskrifterna] inte tillämpas får en tjänsteman befordras endast om tjänstemannen innehar en tjänst som motsvarar en av grundtjänsterna enligt bilaga I avsnitt A för närmast högre lönegrad.”
Inom ramen för de övergångsbestämmelser som det hänvisas till i bilaga XIII i de nya tjänsteföreskrifterna föreskriver artikel 31 i denna bilaga följande:
”1.   Genom avvikelse från bilaga I avsnitt A punkt 2 ska följande tabell över grundtjänster i tjänstegrupp AST tillämpas på tjänstemän som är i tjänst den 31 december 2013:
Ledande assistent under en övergångsperiod
AST 10–AST 11
Assistent under en övergångsperiod
AST 1–AST 9
Administrativ assistent under en övergångsperiod
AST 1–AST 7
Stödmedarbetare under en övergångsperiod
AST 1–AST 5
2.   Tillsättningsmyndigheten ska med verkan från den 1 januari 2014 klassificera de tjänstemän som den 31 december 2013 var i tjänst i tjänstegrupp AST i följande typer av grundtjänster:
a)
Tjänstemän i lönegrad AST 10 eller AST 11 den 31 december 2013 ska klassificeras som ’Ledande assistent under en övergångsperiod’.
b)
Tjänstemän som inte omfattas av led a och som före den 1 maj 2004 tillhörde den tidigare kategori B, eller som före den 1 maj 2004 tillhörde de tidigare kategorierna C eller D och som placerats i tjänstegrupp AST utan begränsningar, samt tjänstemän som rekryterats från och med den 1 maj 2004, ska klassificeras som ’Assistenter under en övergångsperiod’.
c)
Tjänstemän som inte omfattas av leden a och b och som före den 1 maj 2004 tillhörde den tidigare kategori C ska klassificeras som ’Administrativa assistenter under en övergångsperiod’.
d)
Tjänstemän som inte omfattas av led a och b och som före den 1 maj 2004 tillhörde den tidigare kategori D ska klassificeras som ’Stödmedarbetare under en övergångsperiod’.
3.   Klassificeringen i en kategori ska gälla till dess att tjänstemannen ges en ny funktion som motsvarar en annan kategori. Administrativa assistenter under en övergångsperiod och stödmedarbetare under en övergångsperiod kan endast klassificeras som ”Assistent” i enlighet med Bilaga I Avsnitt A genom det förfarande som anges i artiklarna 4 och 29.1 i tjänsteföreskrifterna. Befordran ska endast vara möjlig inom de karriärsystem som motsvarar varje typ av grundtjänst enligt punkt 1.
…”
Den 16 december 2013 antog kommissionen beslut C(2013) 8968 slutlig om allmänna genomförandebestämmelser för artikel 45 i de nya tjänsteföreskrifterna, som offentliggjordes i
Informations administratives
nr 55–2013 av den 19 december 2013. Enligt artikel 3 andra strecksatsen i de allmänna genomförandebestämmelserna kan ”[e]n tjänsteman endast bli befordrad om tjänstemannen vid inledandet av befordringsförfarandet … innehar en tjänst som motsvarar en av de typer av tjänster som tjänstemannen kan bli befordrad till och som förtecknas i bilaga I avsnitt A, i artikel 30.1 eller i artikel 31.1 i bilaga XIII i [de nya] tjänsteföreskrifterna”.
Efter det att de bestämmelser som anges i punkterna 3–9 ovan började gälla den 1 januari 2014 klassificerades sökandena som ”assistenter under en övergångsperiod” vilket innebar att de placerades i karriärsystemet AST 1–9. Kommissionens tillsättningsmyndighet (nedan kallad tillsättningsmyndigheten) ändrade därför i det personaladministrativa datasystemet som heter ”SysPer 2” (nedan kallat SysPer 2) tjänstemännens personalakter och angav att de innehade en tjänst som ingick i en sådan kategori, vilket innebär att de från och med den 1 januari 2014 inte längre kunde befordras till den närmast högre lönegraden AST 10.
Mellan den 11 och den 28 mars 2014 ingav sökandena, i enlighet med artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna, var sitt klagomål mot tillsättningsmyndighetens beslut, med såväl allmän som individuell räckvidd, som hindrar sökandena från att befordras till lönegrad AST 10 i samband med det årliga befordringsförfarandet som föreskrivs i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna.
Genom beslut av den 3 juli 2014 med samma lydelse avslog tillsättningsmyndigheten sökandenas klagomål.
Förfarandet och parternas yrkanden
Genom ansökan som inkom till personaldomstolens kansli den 17 oktober 2014 och som registrerades under nummer F-111/14, väckte sökandena förevarande talan.
Genom beslut av den 26 november 2014 beslutade ordföranden på tredje avdelningen vid tribunalen, efter att ha hört parterna, att avbryta förfarandet till dess att de slutliga avgörandena i målen U4U m.fl./parlamentet och rådet (T-17/14) och USFSPEI/parlamentet och rådet (T-75/14) hade vunnit laga kraft.
Den 10 december 2014 respektive den 20 januari 2015 ansökte Europeiska unionens råd och Europaparlamentet, enligt artikel 86 i personaldomstolens rättegångsregler, om att få intervenera till stöd för kommissionens yrkanden. De underrättades om att deras ansökningar skulle behandlas när förfarandet återupptogs.
Med tillämpning av artikel 3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) 2016/1192 av den 6 juli 2016 om överföring till tribunalen av behörigheten att i första instans avgöra tvister mellan Europeiska unionen och dess anställda (
EUT L 200, 2016, s. 137
), överfördes det nu aktuella målet till tribunalen i det skick det befann sig i den 31 augusti 2016 och ska numera behandlas i enlighet med tribunalens rättegångsregler. Detta mål gavs målnummer T-525/16 och tilldelades den första avdelningen.
Som en följd av att dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet (
T-17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
), och därefter dom av den 16 november 2017, USFSPEI/parlamentet och rådet (
T-75/14
,
EU:T:2017:813
) avkunnades och att det fastställdes att avgörandena inte hade överklagats inom den frist som föreskrivs i artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, återupptogs förfarandet i det nu aktuella målet och kommissionen uppmanades att komma in med svaromål, vilket den gjorde inom den föreskrivna tidsfristen, det vill säga den 15 april 2018.
Genom beslut av den 17 april 2018 tilläts parlamentet och rådet, med stöd av artikel 144 i rättegångsreglerna, att intervenera till stöd för kommissionens yrkanden.
Den 29 respektive den 30 maj 2018 inkom parlamentet och rådet med sina interventionsinlagor, vilka parterna inte har lämnat synpunkter på.
Sökandena inkom den 30 maj 2018 med replik på den andra skriftväxling som tribunalen hade tillåtit.
Efter det att det i målet GM m.fl./kommissionen (T-539/16) framställts en begäran om att det målet skulle förenas med förevarande mål, har parterna hörts i denna fråga utan att de har framfört några invändningar.
Efter det att dupliken ingetts den 18 juli 2018, avslutades den skriftliga delen av förfarandet.
Genom beslut av den 28 juni 2018 och efter att ha hört parterna förenades förevarande mål med målen T‑526/16 (FZ m.fl./kommissionen) och T-540/16 (FZ m.fl./kommissionen), vad gäller det muntliga förfarandet.
Parterna utvecklade sin talan vid förhandlingen den 17 oktober 2018. Vid förhandlingen anmodade tribunalen kommissionen att inom två veckor lämna ut vissa uppgifter om sökandenas nuvarande ställning som tjänstemän. Efter svaret från kommissionen den 31 oktober 2018 och sökandenas yttranden av den 13 november 2018, avslutades den muntliga delen av förfarandet.
Sökandena har yrkat att tribunalen ska
–
i första hand,
–
fastställa att artikel 45 och bilaga I till de nya tjänsteföreskrifterna, samt de övergångsbestämmelser som hänför sig till dem, är rättsstridiga,
–
ogiltigförklara tillsättningsmyndighetens såväl allmänna som individuella beslut om att hindra sökandena, i deras egenskap av tjänstemän i lönegrad AST 9, från all möjlighet till befordran i samband med det årliga befordringsförfarandet år 2014, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna,
–
i andra hand,
–
ogiltigförklara de såväl allmänna som individuella besluten om att hindra sökandena, i deras egenskap av tjänstemän i lönegrad AST 9, från all möjlighet till befordran i samband med det årliga befordringsförfarandet år 2014, och
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla talan, och
–
förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Parlamentet har yrkat att tribunalen ska avfärda ”sökanden[a]s argument som syftar till att fastställa att artikel 45 i [de nya] tjänsteföreskrifterna inte är tillämplig”.
Rådet har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla talan, och
–
förplikta sökandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Huruvida talan kan tas upp till prövning
Kommissionen har inledningsvis påpekat att talan, som kommissionen anser kan tas upp till prövning, faktiskt endast avser tillsättningsmyndighetens beslut att klassificera sökandena i grundtjänsten ”assistent under en övergångsperiod”, som trädde i kraft den 1 januari 2014, och att denna rättsakt ur den synvinkeln går dem emot och är föremål för klagomålen inom de föreskrivna tidsfristerna.
Mot bakgrund av att det, för att en talan som en tjänsteman väckt mot den institution som han eller hon tillhör ska kunna tas upp till prövning, krävs att det finns en rättsakt som går vederbörande emot i den mening som avses i artiklarna 90.2 och 91.1 i tjänsteföreskrifterna, ska det under de omständigheter som föreligger i det aktuella fallet först fastställas vilka beslut sökandena har avsett att bestrida genom förevarande talan och bedöma huruvida de utgör rättsakter som går dem emot (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 april 2017, HN/kommissionen,
T-588/16
, ej publicerad,
EU:T:2017:292
, punkt
, och beslut av den 16 juli 2015, FG/kommissionen,
F-20/15
,
EU:F:2015:93
, punkt
).
I motsats till vad som var fallet för tjänstemän som innehade handläggartjänster som kunde klassificeras i olika grundtjänster, såsom exempelvis ”högre handläggare under en övergångsperiod”, ”handläggare under en övergångsperiod”, ”handläggare”, ”rådgivare eller motsvarande” eller ”enhetschef eller motsvarande” (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 april 2017, HN/kommissionen,
T-588/16
, ej publicerad,
EU:T:2017:292
, punkt
, och dom av den 16 juli 2015, EJ m.fl./kommissionen,
F-112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
), hade tillsättningsmyndigheten i förevarande fall inte något annat val än att klassificera tjänstemännen som den 31 december 2013 innehade en tjänst som assistent i lönegrad AST 9 enbart i grundtjänsten ”assistent under en övergångsperiod” som avses i artikel 31.2 b i bilaga XIII till de nya tjänsteföreskrifterna.
Kommissionen har emellertid påpekat att, även om tillsättningsmyndigheten enbart tillämpar tjänsteföreskrifternas bestämmelser som nyligen trätt i kraft, kan beslutet i vilket för första gången bestämmelserna tillämpas betraktas som en rättsakt som går någon emot (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 juli 1985, Agostini m.fl./kommissionen,
233/83
,
EU:C:1985:291
, punkt
, och dom av den 20 juli 2017, Barnett och Mogensen/kommissionen,
T-148/16 P
, ej publicerad,
EU:T:2017:539
, punkt
).
Även om de, mot bakgrund av ordalydelsen i artikel 31.2 i bilaga XIII till de nya tjänsteföreskrifterna, antogs inom ramen för en normbunden behörighet, ska tillsättningsmyndighetens beslut att klassificera sökandena i grundtjänsten ”assistent under en övergångsperiod” med verkan från och med den 1 januari 2014, vilket framgår av att det den 30 januari 2013 infördes en hänvisning till klassificeringen i denna grundtjänst i deras respektive personalakter i SysPer 2 (nedan kallade de angripna besluten), anses gå dem emot, eftersom de leder till att de inte längre kommer i fråga för befordran till lönegrad AST 10 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 april 2017, HN/kommissionen,
T-588/16
, ej publicerad,
EU:T:2017:292
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 16 juli 2015, EJ m.fl./kommissionen,
F-112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
). Dessutom har beslutet under alla omständigheter bestritts genom klagomål som ingavs inom tre månader i enlighet med artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna.
Under dessa omständigheter ska förevarande talan tas upp till prövning i den mån den riktar sig mot de angripna besluten. Med hänsyn till det administrativa förfarandets föränderliga karaktär, ska den motivering som anges i besluten att avslå sökandenas klagomål beaktas, eftersom den anses sammanfalla med den som anges i de angripna besluten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 december 2009, kommissionen/Birkhoff,
T-377/08 P
,
EU:T:2009:485
, punkterna
och
, och dom av den 16 januari 2018, SE/rådet,
T-231/17
, ej publicerad,
EU:T:2018:3
, punkt
).
Yrkandet om fastställande av att vissa bestämmelser i tjänsteföreskrifterna är rättsstridiga
Vad gäller yrkandet om att tribunalen ska fastställa att artikel 45 i de nya tjänsteföreskrifterna och de övergångsbestämmelser som hänför sig till den är rättsstridiga, bör det noteras att en tjänsteman eller anställd i samband med ett yrkande om ogiltigförklaring av ett beslut som rör honom eller henne visserligen kan, i enlighet med artikel 277 FEUF, åberopa rättsstridigheten av den rättsakt med allmän giltighet som ligger till grund för detta beslut. Enligt denna bestämmelse är unionsdomstolen ensam behörig att slå fast att en rättsakt med allmän giltighet är rättsstridig och dra slutsatserna av den otillämplighet som följer därav vad beträffar den rättsakt med allmän giltighet som har angripits vid domstolen (dom av den 27 oktober 2016, ECB/Cerafogli,
T-787/14 P
,
EU:T:2016:633
, punkt
).
Unionsdomstolens konstaterande att rättsakten är rättsstridig har dock inte allmängiltig (
erga omnes
) verkan enligt artikel 277 FEUF, eftersom det, även om det medför att det individuella beslut som angripits är rättsstridigt, låter rättsakten med allmän giltighet kvarstå i rättsordningen utan att påverka lagenligheten av andra rättsakter som har antagits med stöd av denna och som inte har angripits inom tidsfristen för väckande av talan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 februari 1974, Kortner m.fl./rådet m.fl.,
15/73–33/73, 52/73, 53/73, 57/73–109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 och 135/73–137/73
,
EU:C:1974:16
, punkterna
och
, och dom av den 27 oktober 2016, ECB/Cerafogli,
T-787/14 P
,
EU:T:2016:633
, punkt
).
Härav följer att unionsdomstolen, i samband med en talan om ogiltigförklaring av en enskild rättsakt som går någon emot, är behörig att därvid slå fast att en bestämmelse med allmän giltighet som den angripna rättsakten grundar sig på är rättsstridig. Den är dock inte behörig att göra sådana konstateranden i domslutet i sina domar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 oktober 2009, Ramaekers-Jørgensen/kommissionen,
F-74/08
,
EU:F:2009:142
, punkt
).
Såsom kommissionen med rätta har gjort gällande är det följaktligen uppenbart att yrkandet om att tribunalen ska fastställa att artikel 45 och bilaga I till de nya tjänsteföreskrifterna och de övergångsbestämmelser som hänför sig till dem är rättsstridiga, såvitt det inte ingår i en invändning om rättsstridighet enligt artikel 277 FEUF om ogiltigförklaring av de angripna besluten, inte kan tas upp till prövning.
Yrkandet om ogiltigförklaring
Till stöd för sitt yrkande om ogiltigförklaring har sökandena i första hand åberopat två grunder som avser, för det första, rättsstridigheten av artikel 45 och bilaga I till de nya tjänsteföreskrifterna och, för det andra, rättsstridigheten av dessa bestämmelser på grund av att det saknas övergångsbestämmelser som skulle kunna kompensera för att tjänstemännen inte längre kommer i fråga för befordran till lönegrad AST 9. Sökandena har i andra hand åberopat två andra grunder. Den första avser ett åsidosättande av artikeln och att det gjorts en uppenbart oriktig bedömning och den andra avser ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten.
Kommissionen har, med stöd av Europaparlamentet och rådet, yrkat att talan inte kan vinna bifall såvitt avser samtliga grunder.
Den första grunden: Artikel 45 och bilaga I till de nya tjänsteföreskrifterna är rättsstridig
Enligt sökandena strider det mot likabehandlingsprincipen, rätten att göra karriär, proportionalitetsprincipen och omsorgsplikten att i de nya tjänsteföreskrifterna föreskriva att tjänstemän i lönegrad AST 9 som klassificeras i grundtjänsten ”assistent under en övergångsperiod” inte kan befordras till nästa lönegrad enligt artikel 45 i de nya tjänsteföreskrifterna, så länge de inte ingår i en kategori som ger dem rätt till lönegrad AST 10. I detta sammanhang har de anfört att de, när de anställdes, hade möjlighet att utan inskränkning befordras till lönegrad AST 11. Artikeln och bilaga I till de nya tjänsteföreskrifterna strider därför mot deras förvärvade rättigheter. De har således åberopat att bestämmelserna är rättsstridiga.
Kommissionen har, med stöd av Europaparlamentet och rådet, yrkat att invändningen om rättsstridighet ska ogillas.
Förevarande grund består av sex delgrunder som ska prövas i tur och ordning.
–
Den första grundens första del: Åsidosättande av likabehandlingsprincipen och principen om befordran.
Till stöd för den första grundens första del har sökandena gjort gällande att unionslagstiftaren, mot bakgrund av artikel 5.5 i tjänsteföreskrifterna, enligt vilken ”[s]amma villkor för rekrytering och befordran skall gälla för alla tjänstemän som tillhör samma tjänstegrupp”, har åsidosatt likabehandlingsprincipen och principen om befordran.
Sökandena anser att unionslagstiftaren, genom att i artikel 31.1–3 i bilaga XIII i de nya tjänsteföreskrifterna som avser ”[ö]vergångsåtgärder för unionens tjänstemän” ange att ”[b]efordran ska endast vara möjlig inom de karriärsystem som motsvarar varje typ av grundtjänst”, strider mot likabehandlingsprincipen och principen om befordran, eftersom det låser fast sökandena i grundtjänsten ”assistent under en övergångsperiod” i vilken sökandena inte längre kan komma i fråga för befordran till lönegrad AST 10, eftersom denna lönegrad förbehålls tjänstemän som innehar den tillfälliga grundtjänsten ”ledande assistent under en övergångsperiod” vilket föreskrivs i artikel 31.1 i bilagan eller den tjänst som nyligen fastställts i punkt 2 i avsnitt A i bilagan I till de nya tjänsteföreskrifterna, nämligen ”[l]edande assistent”.
Vidare har unionslagstiftaren även åsidosatt likabehandlingsprincipen och principen om befordran på grund av att den beslutade att i artikel 45 i de nya tjänsteföreskrifterna lägga till meningen ”[o]m förfarandet i artiklarna 4 och 29.1 [i tjänsteföreskrifterna] inte tillämpas får en tjänsteman befordras endast om tjänstemannen innehar en tjänst som motsvarar en av grundtjänsterna enligt bilaga I avsnitt A för närmast högre lönegrad”.
Enligt sökandena behandlas de olika jämfört med assistenter i lägre lönegrad än AST 9, eftersom de senare skulle fortsätta att omfattas av befordringsmekanismen som baseras på en jämförelse av meriter över tiden, medan sökandena endast skulle kunna befordras till lönegrad AST 10 i enlighet med förfarandet i artiklarna 4 och 29.1 i tjänsteföreskrifterna, enligt vilka tjänstemän inte kan befordras baserat på meriter som erhållits under en period, eftersom befordran huvudsakligen grundar sig på bedömning av kvalifikationer för tjänstemän som tillhör AST 9 som anmält sitt intresse för en ledig tjänst som ”ledande assistent”.
Sökandena har dessutom gjort gällande att, medan assistenter i de lägre lönegraderna AST 1–8 har garantier för att befordras i förhållande till antalet befordringar som årligen ska godkännas av tillsättningsmyndigheten inom institutionen, utsätts sökandena för risker avseende antalet lediga tjänster som ”ledande assistenter” som tillsättningsmyndigheten årligen kommer att besluta ska tillsättas enligt förfarandet i artiklarna 4 och 29.1 i tjänsteföreskrifterna. Dessutom har tillsättningsmyndigheten inom ramen för tillsättningsförfarandet för sådana tjänster ett större utrymme för skönsmässig bedömning än i samband med befordringsförfarandet, särskilt med tanke på att den partssammansatta befordringskommittén inte ingriper. Sökandena har tillagt att de i samband med detta tillsättningsförfarande inte bara konkurrerar med de andra assistenterna på kommissionen, på samma sätt som vid jämförelsen av meriter som sker enligt befordringsförfarandet, utan även med assistenter från andra institutioner, vilket minskar deras möjlighet att bli befordrade.
Domstolen erinrar i detta sammanhang om att det rättsliga förhållandet mellan en tjänsteman och administrationen följer av tjänsteföreskrifterna och inte av avtal (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 mars 1975, Gillet/kommissionen,
28/74
,
EU:C:1975:46
, punkt
). Av detta följer att tjänstemännens rättigheter och skyldigheter när som helst kan ändras av lagstiftaren. I detta sammanhang ska författningar som innebär att andra författningsbestämmelser ändras, såsom förordningar om ändringar i tjänsteföreskrifterna som antagits på grundval av artikel 336 FEUF, om inte annat föreskrivs, tillämpas på framtida verkningar av situationer som har uppkommit då den föregående författningen var i kraft. Det förhåller sig endast annorlunda i situationer som har inletts och blivit slutgiltiga medan den tidigare gällande regeln var i kraft, varvid förvärvade rättigheter har uppkommit (dom av den 22 december 2008, Centeno Mediavilla m.fl./kommissionen,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punkterna
–
, och dom av den 16 juli 2015, EJ m.fl./kommissionen,
F-112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
).
Enligt rättspraxis anses en förvärvad rättighet ha uppkommit i samband med en reform av tjänsteföreskrifterna, om orsaken till rättigheten inträffade före lagändringen. Så är emellertid inte fallet om rättigheten har sin grund i en orsak som inte inträffade under den tid då den ändrade lagstiftningen fortfarande gällde. När tjänstemän, såsom i förevarande fall, fram till dess att de nya tjänsteföreskrifterna trädde i kraft, endast avsågs att komma i fråga för befordran, och att deras befordran till lönegrad AST 10 skedde på villkor att det fanns ett befordringsbeslut från tillsättningsmyndigheten som, i det aktuella fallet den 1 januari 2014, ännu inte hade antagits, kan dessa tjänstemän inte göra gällande någon förvärvad rättighet att behålla en rätt till befordran efter detta datum (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 december 2008, Centeno Mediavilla m.fl./kommissionen,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punkterna
–
, och dom av den 16 juli 2015, EJ m.fl./kommissionen,
F-112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
).
Tjänstemännen kan inte heller åberopa principen om skydd för berättigade förväntningar som stöd för en invändning om att en ny bestämmelse inte ska tillämpas. Detta gäller i synnerhet områden där unionslagstiftaren har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning (dom av den 22 december 2008, Centeno Mediavilla m.fl./kommissionen,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punkt
, och dom av den 16 juli 2015, EJ m.fl./kommissionen,
F-112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
). Tribunalen kan därför inte godta sökandenas argument att principen om berättigade förväntningar och deras påstådda förvärvade rättigheter har åsidosatts vad gäller möjligheten för dem att komma i fråga för befordran till lönegrad AST 10 på grund av att unionslagstiftaren och/eller kommissionen påstås ha beslutat att införa ett karriärtak och som följer av deras klassificering i grundtjänsten ”assistent under en övergångsperiod”.
Det ska vidare påpekas att unionslagstiftaren, mot bakgrund av det utrymme för skönsmässig bedömning som tillkommer den, rimligen kunde utgå, i skäl 19 i förordning nr 1023/2013 och punkt 2 i avsnitt A i bilaga I till de nya tjänsteföreskrifterna, från att lönegraderna AST 10 och AST 11 numera borde reserveras för ett begränsat antal tjänstemän, i förevarande fall de som utövar ansvar på den högsta nivån i den mening som avses i detta skäl, nämligen ”betydande ansvar vad gäller personalförvaltning, förvaltning av budgetmedel eller politisk samordning”.
I motsats till vad sökandena har hävdat, kunde unionslagstiftaren i synnerhet utgå från att en tjänst i lönegrad AST 10 med titeln ”ledande assistent” inte längre borde kunna tillträdas i samband med en befordran i enlighet med artikel 45 i 2004 års tjänsteföreskrifter, vilket förfarande enligt rättspraxis avser att anpassa tjänstemännens karriär utifrån de insatser som gjorts och den skicklighet som uppvisats, även under en längre tid (dom av den 11 juli 2007, Konidaris/kommissionen,
T-93/03
,
EU:T:2007:209
, punkt
, och dom av den 16 juli 2015, EJ m.fl./kommissionen,
F-112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
), utan numera borde tillträdas på grundval av tillsättningsförfarandet som föreskrivs i artiklarna 4 och 29.1 i tjänsteföreskrifterna.
Detta sätt att tillsätta lediga tjänster som föreskrivs i artikel 29.1 i tjänsteföreskrifterna syftar till att, i tjänstens intresse, hitta den tjänsteman, från en institution eller andra institutioner, som är mest lämpad för att utföra de uppgifter som följer av den tjänst som ska tillsättas. Mot bakgrund av unionslagstiftarens avsikt att effektivisera de offentliga utgifterna och koppla samman uppgifterna med lönegraden, kunde den utgå från att tillsättningsmyndigheten, på grundval av ett sådant tillsättningsförfarande, hade bättre möjlighet att anförtro de viktigaste och högsta uppgifterna till ett begränsat antal tjänstemän som kunde visa att de hade den mest lämpliga yrkeskompetensen, i förevarande fall till de assistenter som hade de förutsättningar för att ta betydande ansvar och som kräver en hög grad av självständighet.
Det ska även framhållas att tillsättningsmyndigheten har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning av hur organisationen och struktureringen av sina tjänster ska utformas och, därmed, av ansvarsnivån på de uppgifter den anser vara nödvändig att anförtro till sina tjänstemän och anställda (se dom av den 28 april 2017, HN/kommissionen,
T-588/16
, ej publicerad,
EU:T:2017:292
, punkt
och där angiven rättspraxis), vilket innebär att tillsättningsmyndigheten själv, under budgetmyndighetens kontroll, kan fastställa och effektivisera antalet ledande assistenter som den verkligen har behov av.
I motsats till vad sökandena har hävdat strider en ändring av tjänsteföreskrifterna vad gäller assistenters karriärstruktur inte mot bibehållandet av artikel 5.5 i de nya tjänsteföreskrifterna, där det anges att ”[s]amma villkor för rekrytering och befordran skall gälla för alla tjänstemän som tillhör samma tjänstegrupp”. Oavsett när assistenter rekryteras eller tillträder sina tjänster, omfattas de i de nya tjänsteföreskrifterna av samma villkor för befordran, nämligen att de kan befordras upp till lönegrad AST 9 enligt den befordringsmekanism som avses i artikel 45 i de nya tjänsteföreskrifterna och att de kan befordras till en högre lönegrad än AST 9 för att utföra uppgifter med en hög ansvarsnivå, såsom ansvaret för tjänsten som ”ledande assistent”, uteslutande genom det förfarande som fastställs i artiklarna 4 och 29.1 i de nya tjänsteföreskrifterna.
Vad gäller principen om befordran bör det också erinras om att unionsrätten innehåller vare sig en uttrycklig princip om en sammanhållen karriär eller en princip om rätten till karriär. I rättspraxis anges däremot principen om befordran som en särskild form av likabehandlingsprincipen som är tillämplig på tjänstemän (dom av den 5 mars 2008, Toronjo Benitez/kommissionen,
F-33/07
,
EU:F:2008:25
, punkterna
och
, och beslut av den 27 september 2011, Lübking m.fl./kommissionen,
F-105/06
,
EU:F:2011:152
, punkterna
och
).
I detta avseende framgår visserligen av artikel 5.5 i tjänsteföreskrifterna att ”[s]amma villkor för rekrytering och befordran skall gälla för alla tjänstemän som tillhör samma tjänstegrupp”. Det framgår emellertid av artiklarna 45 och 31.3 i bilaga XIII till de nya tjänsteföreskrifterna som har samma rättsliga värde som tjänsteföreskrifterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 november 2010, kommissionen/rådet,
C‑40/10
,
EU:C:2010:713
, punkt
, och dom av den 5 februari 2016, Barnett och Mogensen/kommissionen,
F-56/15
,
EU:F:2016:11
, punkt
), att unionslagstiftaren har beslutat att, från och med den 1 januari 2014, en tjänsteman, ”[o]m förfarandet i artiklarna 4 och 29.1 inte tillämpas, … får befordras endast om tjänstemannen innehar en tjänst som motsvarar en av grundtjänsterna enligt bilaga I avsnitt A [i tjänsteföreskrifterna] för närmast högre lönegrad” och att, med andra ord, ”[b]efordran [endast] ska vara möjlig inom de karriärsystem som motsvarar varje typ av grundtjänst enligt punkt 1 [i artikel 31 i bilaga XIII till tjänsteföreskrifterna]”.
Såsom framgår av skäl 19 i förordning nr 1023/2013 har unionslagstiftaren, vid genomförandet av artikel 5.5 i tjänsteföreskrifterna, enligt vilken ”samma villkor för rekrytering och befordran ska gälla” för alla assistenter, velat ”omstrukturera” karriärsystemet för assistenter genom att föreskriva två successiva karriärsystem, det första från lönegrad AST 1 till AST 9 och det andra, som endast riktar sig till assistenter med ansvar på hög nivå, som ger tillträde till de högsta AST lönegraderna, nämligen AST 10 och AST 11.
Såsom rådet har påpekat har nämligen unionslagstiftaren, genom att numera kräva att om förfarandet i artiklarna 4 och 29.1 i tjänsteföreskrifterna inte tillämpas, får en tjänsteman befordras endast om tjänstemannen innehar en tjänst som motsvarar en av grundtjänsterna för närmast högre lönegrad, föreskrivit en begränsning som gäller för alla tjänstegrupper utan åtskillnad och, inom dessa grupper, för alla handläggare och assistenter, oavsett när de rekryteras eller tillträder tjänsten.
Under alla omständigheter ska likabehandlingsprincipen, som utgör en allmän princip i unionsrätten som stadgas i artiklarna 20 och 21 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och som är tillämplig på Europeiska unionens personalmål, anses ha åsidosatts endast om två kategorier av personer, vars situation inte påtagligt skiljer sig åt i vare sig faktiskt eller rättsligt hänseende, behandlas olika när de klassificeras och när det inte föreligger sakliga skäl för en sådan skillnad i behandling. När denna princip tillämpas ska bedömningen av de situationer som ska jämföras ske mot bakgrund av samtliga omständigheter som kännetecknar dem (dom av den 16 juli 2015, EJ m.fl./kommissionen,
F-112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
, se även, för ett liknande resonemang, dom av den 22 december 2008, Centeno Mediavilla m.fl./kommissionen,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punkt
, och dom av den 15 november 2011, Nolin/kommissionen,
T-58/11 P
,
EU:T:2011:664
, punkterna
och
).
Det är därför nödvändigt att fastställa huruvida tjänstemän i lönegrad AST 9, som klassificeras i grundtjänsten ”assistenter under en övergångsperiod”, befinner sig i en situation som är jämförbar med situationen för tjänstemän i lägre lönegrad, AST 1–8, som fortfarande kan befordras i enlighet med artikel 45 i tjänsteföreskrifterna.
I detta avseende, när det gäller assistenter som var i tjänst den 31 december 2013, bör det påpekas att tillsättningsmyndigheten, i motsats till vad som var fallet för handläggare, hade utrymme för skönsmässig bedömning för den grundtjänst som assistenterna skulle klassificeras i endast vad gäller assistenterna i lönegrad AST 1–7, som kunde klassificeras i den tillfälliga grundtjänsten ”stödmedarbetare under en övergångsperiod” (AST 1–5), eller ”administrativ assistent under en övergångsperiod” (AST 1–7) eller även ”assistent under en övergångsperiod” (AST 1–9). Tjänstemän, såsom sökandena, som innehar en grundtjänst som ”assistent” enligt 2004 års tjänsteföreskrifter och som den 31 december 2013 var placerade i lönegrad AST 9, kunde enbart placeras i tjänstekategorin ”assistent under en övergångsperiod”.
Tjänstemän som innehar en tjänst som assistent i lönegrad AST 1–8 befinner sig objektivt inte i samma situation som tjänstemän i lönegrad AST 9, eftersom de, till skillnad från de senare och även om de, enligt 2004 års tjänsteföreskrifter, kan klassificeras i samma tjänstekategori, ännu inte har nått den högsta möjliga lönegraden till den typ av tjänst som de kan komma i fråga för.
Enligt rättspraxis innebär emellertid likabehandlingsprincipen att alla tjänstemän som befordrats till samma lönegrad, vid lika meriter, ska ha samma möjligheter till befordran till nästa lönegrad (se dom av den 16 juli 2015, EJ m.fl./kommissionen,
F-112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
och där angiven rättspraxis). Det är således förenligt med denna princip att både assistenter under en övergångsperiod och assistenter omfattas av befordringsförfarandet i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna för att nå den högsta möjliga lönegraden för dessa tjänstekategorier och att de, när de har nått lönegrad AST 9, underkastas samma förfarande, i förevarande fall förfarandet i artiklarna 4 och 29 i tjänsteföreskrifterna, för att tillträda en tjänst i en högre lönegrad, i förevarande fall lönegrad AST 10 vars antal fastställs av tillsättningsmyndigheten efter behov.
I fullständighetens intresse har tribunalen konstaterat att tjänstemän i lönegrad AST 9 som därigenom befordrats till lönegrad AST 10 i samband med en tillsättning enligt artikel 29.1 i tjänsteföreskrifterna inte heller befinner sig i samma situation som de tjänstemän som kunde komma i fråga för befordran till lönegrad AST 10 enligt artikel 45 i 2004 års tjänsteföreskrifter och som inte längre kan befordras på grund av att unionslagstiftaren har valt att reservera assistenttjänsterna i lönegraderna AST 10 och AST 11 för ett begränsat antal tjänstemän med ansvar på den högsta nivån.
I alla händelser har sökandena varken påstått eller visat att de, per den 31 december 2013, hade ett ansvar på den högsta nivån i den mening som avses i skäl 19 i förordning nr 1023/2013, eller ens ”betydande ansvar vad gäller personalförvaltning, förvaltning av budgetmedel eller politisk samordning” i den mening som avses i punkt 2 i avsnitt A i bilaga I till de nya tjänsteföreskrifterna.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden kan talan inte vinna bifall såvitt avser den första grundens första del.
–
Den första grundens andra del: Åsidosättande av proportionalitetsprincipen
Till stöd för den första grundens andra del har sökandena gjort gällande att blockeringen av deras karriär till lönegrad AST 9, som de anser följer av de nya bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna, är oproportionerlig i förhållande till unionslagstiftarens uttalade mål att reservera de högsta lönegraderna för ett begränsat antal tjänstemän som har ett ansvar på den högsta nivån. För det första uppfylls redan ett sådant mål genom att handläggarna enligt 2004 års tjänsteföreskrifter inte har tillträde till lönegraderna AD 15 och AD 16, eftersom dessa lönegrader enbart reserverats för direktörer och generaldirektörer. För det andra kan den åtgärd som är aktuell i sökandenas fall inte anses var lämplig för att uppnå det påstådda målet, eftersom tillsättningsmyndigheten årligen kan omvärdera antalet lönegrader som anses vara reserverade för högre chefer och därmed, utan att ange skäl, kan minska karriärmöjligheterna för tjänstemän i tjänstegruppen för assistenter.
I detta avseende bör det erinras om att det enligt proportionalitetsprincipen krävs att rättsakter som antas av unionens institutioner inte överskrider gränserna för vad som är lämpligt och nödvändigt för att uppnå de legitima mål som eftersträvas med reglerna i fråga, varvid gäller att när det finns möjlighet att välja mellan flera ändamålsenliga åtgärder ska den åtgärd väljas som är minst ingripande och de vållade olägenheterna får inte vara orimliga i förhållande till de eftersträvade målen. Vad gäller domstolsprövningen av huruvida dessa villkor är uppfyllda, stod det klart att unionslagstiftaren, vid utövandet av den befogenhet som denne tilldelats, har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning på sådana områden där dennes ingripande innebär val av både politisk och ekonomisk eller social karaktär och där den måste göra komplexa bedömningar. Det handlar således inte om att avgöra huruvida en åtgärd som fastställts på ett sådant område var den enda eller den bästa möjliga. När unionslagstiftaren har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, vilket är fallet när den antar ändringar av tjänsteföreskrifterna och anställningsvillkoren för övriga anställda på grundval av artikel 336 FEUF, kan endast bedömningens uppenbart olämpliga karaktär i förhållande till det mål som de behöriga institutionerna eftersträvar påverka åtgärdens lagenlighet mot bakgrund av proportionalitetsprincipen (dom av den 26 februari 2016, Bodson m.fl./EIB,
T-240/14 P
,
EU:T:2016:104
, punkterna
och
).
I förevarande fall har unionslagstiftaren, när det gäller reformens bestämmelser som trädde i kraft den 1 januari 2014 och som det rör sig om i det aktuella målet, fastställt det legitima målet att befordran till en högre lönegrad ska ske på villkor att tjänstemannen visar prov på personligt engagemang, ökad kunskap och kompetens samt utför uppgifter som till sin betydelse motiverar att vederbörande befordras till denna högre lönegrad.
Unionslagstiftaren har i själva verket avsett att avhjälpa den otillfredsställande situation som i praktiken konstaterats i unionens personalmål, närmare bestämt att ett klart samband inte kunde fastställas mellan tjänstemännens ansvar och lönegrad. I detta avseende framgår det särskilt av kommissionens rapport av den 30 mars 2011 till Europaparlamentet och rådet om likvärdighet mellan det gamla och det nya befordringssystemet (KOM (2011) 171 slutlig) att ”befordringssystemet [i 2004 års tjänsteföreskrifter] [kunde] ha större effekter när det gäller lönestruktur inom enheterna än vad man ursprungligen förväntade sig” och att ”det … till exempel inte [var] omöjligt att en enhetschef kan tjäna mindre än alla andra tjänstemän som arbetar i hans eller hennes enhet, däribland hans eller hennes sekreterare [och att e]nhetschefer k[unde] utses i lönegrad AD 9 medan handläggare k[unde] nå lönegrad AD 14 (det vill säga fem lönegrader mer jämfört med bara en lönegrad mer enligt de tidigare tjänsteföreskrifterna) och sekreterare/kontorister lönegrad AST 11 (två lönegrader mer än ingångslönegraden för enhetschefer)”.
Enligt unionslagstiftaren bör ansvarsnivån numera ges en större tyngd vid jämförelsen av meriter i samband med befordringsförfarandet. Sammanfattningsvis framgår det tydligt av förordning nr 1023/2013 att unionslagstiftaren har velat sätta stopp för möjligheten enligt 2004 års tjänsteföreskrifter för tjänstemän att ofrånkomligen befordras till de högsta lönegraderna utan att det kan fastställas ett samband mellan deras ansvar och lönegrad, vilket kunde leda till att tjänstemän i assistentkategorin hade erhållit lönegraderna AST 10 eller AST 11 utan att nödvändigtvis ha utövat ansvar på hög nivå eller utökat ansvar.
Mot bakgrund av detta legitima syfte kunde unionslagstiftaren, utan att åsidosätta proportionalitetsprincipen, utgå från att lönegraderna AST 10 och AST 11, som ger en särskilt hög ersättningsnivå som för övrigt motsvarar den för tjänstemän i tjänstegruppen för handläggare i lönegraderna AD 10 och AD 11, numera var reserverade för assistenter med en hög grad av ansvar. En sådan åtgärd framstår nämligen som lämplig för att åtgärda diskrepansen mellan, dels den höga lönegraden som vissa assistenter placerades i till följd av befordringsmekanismen i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna, vilken huvudsakligen grundar sig på tidigare meriter och inte på kompetens och färdigheter hos vederbörande, dels det ansvar som anförtrotts dem och som inte kunde ha förändrats över tiden.
Den av sökandena åberopade omständigheten, att lönegraderna AD 15 och AD 16, vad gäller tjänstegruppen för handläggare, enligt 2004 års tjänsteföreskrifter reserveras för direktörer, är inte relevant. Det bör dessutom noteras att unionslagstiftaren, i samband med reformen som trädde i kraft år 2014, hade för avsikt att utesluta att de högsta lönegraderna endast kan tillträdas via den befordringsmekanism som avses i artikel 45 i de nya tjänsteföreskrifterna, såväl för handläggare som inte längre kan placeras i lönegraderna AD 13 och AD 14 genom denna enkla mekanism, som för ”assistenter” eller ”assistenter under en övergångsperiod”, som inte längre kan placeras i lönegraderna AST 10 och AST 11 genom enkel befordran, utan endast genom mekanismen ”tillsättning genom befordran” i tjänstekategorin ”ledande assistenter” enligt det förfarande som fastställs i artiklarna 4 och 29.1 i tjänsteföreskrifterna.
Mot denna bakgrund kan talan inte vinna bifall såvitt avser den första grundens andra del.
–
Den första grundens tredje del: Åsidosättande av principen om god förvaltningssed och av omsorgsplikten
I den första grundens tredje del har sökandena hävdat att tillsättningsmyndigheten, vid antagandet av de angripna besluten, inte tog tillräcklig hänsyn till deras intressen, och därmed åsidosatte principen om god förvaltningssed och omsorgsplikten. De har vidare kritiserat att de numera måste genomgå prov som syftar till att testa deras förmåga att utöva tjänsten som ”ledande assistent”, även om de inte har bytt tjänstegrupp, att de redan underkastades sådana lämplighetsprov av tillsättningsmyndigheten vid rekryteringen och att de har skaffat sig meriter under hela deras karriär.
Vad gäller det av sökandena påstådda åsidosättandet av principen om god förvaltningssed och omsorgsplikten, är det uppenbart att tillsättningsmyndigheten, på grundval av dessa principer, inte kan bortse från de bestämmelser i tjänsteföreskrifterna som unionslagstiftaren antagit och som sådana är bindande för tillsättningsmyndigheten och för alla övriga tillsättningsmyndigheter för andra unionens institutioner, organ och byråer. I synnerhet kan omsorgsplikten inte tolkas så, att tillsättningsmyndigheten är skyldig att kompensera förlusten av möjligheten att befordras till lönegrad AST 10, såsom beslutats av unionslagstiftaren, genom att vidta interna åtgärder som syftar till att skapa fler anställningar som ”ledande assistenter” i lönegraderna AST 10 och AST 11, eftersom ett sådant tillvägagångssätt skulle leda till att tillsättningsmyndigheten motverkar unionslagstiftarens avsikt genom att minska den önskade effekten av de åtgärder som antagits i samband med reformen.
Det framgår nämligen tydligt av förordning nr 1023/2013 att unionslagstiftaren velat sätta stopp för möjligheten enligt 2004 års tjänsteföreskrifter för tjänstemän att ofrånkomligen befordras till de högsta lönegraderna utan att kunna fastställa ett samband mellan deras ansvar och lönegrad, vilket hade kunnat få till följd att tjänstemän i assistentkategorin hade erhållit lönegraderna AST 10 eller AST 11 utan att nödvändigtvis utöva ansvar på hög nivå eller utökat ansvar.
Under dessa förhållanden var tillsättningsmyndigheten tvungen att tillämpa bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna, eftersom den inte hade något utrymme för skönsmässig bedömning i sina beslut att klassificera sökandena i tjänstekategorin ”assistent under en övergångsperiod” enligt artikel 31.2 i bilaga XIII till de nya tjänsteföreskrifterna.
Trots de svårigheter som sökandena har uttryckt avseende deras, numera begränsade, framtida möjligheter att placeras i en tjänst i lönegrad AST 10 med hänsyn till de striktare och selektiva reglerna för tillträde till tjänstekategorin ”ledande assistenter”, ankom det följaktligen inte på tillsättningsmyndigheten att hindra tillämpningen av de nya bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna på grundval av principen om god förvaltningssed eller omsorgsplikten.
Härav följer att talan ska ogillas såvitt avser den första grundens tredje del.
–
Den första grundens fjärde del: Åsidosättande av förvärvade rättigheter
Till stöd för den första grundens fjärde del har sökandena gjort gällande att unionslagstiftaren, genom att utesluta möjligheten för dem att befordras till lönegrad AST 10 enligt befordringsförfarandet i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna, har åsidosatt deras förvärvade rättigheter att få sina meriter jämförda med de meriterna för samtliga tjänstemän i lönegrad AST 9.
Härvidlag räcker det att erinra om att när tjänstemän, såsom i förevarande fall, fram till dess att de nya tjänsteföreskrifterna trädde i kraft, endast hade en teoretisk rätt till befordran, och att deras befordran till lönegrad AST 10 var beroende av ett beslut om befordran till lönegrad AST 10 från tillsättningsmyndigheten som denne, i det aktuella fallet den 1 januari 2014, ännu inte hade antagit, kan dessa tjänstemän inte göra gällande någon förvärvad rättighet att behålla sin rätt till befordran efter den 1 januari 2014 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 december 2008, Centeno Mediavilla m.fl./kommissionen,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punkterna
–
, och dom av den 16 juli 2015, EJ m.fl./kommissionen,
F-112/14
,
EU:F:2015:90
, punkt
). På denna punkt saknar Internationella arbetsorganisationens (ILO) praxis, som inte rör tjänsteföreskrifterna, relevans (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 december 2017, Arango Jaramillo m.fl./EIB,
T-482/16 RENV
,
EU:T:2017:901
, ej publicerad, punkt 113).
Vidare kan sökandena inte med framgång hävda att det är uppenbart att begränsningen av tillträdet till lönegrad AST 10 till dem som valts ut vid utgången av det förfarande som föreskrivs i artiklarna 4 och 29.1 i tjänsteföreskrifterna för att tillsätta framtida anställningar som ”ledande assistenter” undergräver de grundläggande anställningsvillkoren på grundval av vilka de bestämde sig för att gå över till och stanna kvar i unionens institutioner.
Enligt de nya tjänsteföreskrifterna berövas tjänstemän i lönegrad AST 9 nämligen inte tillträde till lönegrad AST 10, utan måste endast, för att nå en sådan lönegrad, visa att de besitter de egenskaper som tillsättningsmyndigheten kräver för att utöva den höga ansvarsnivån som förväntas av innehavare av sådana befattningar. Det handlar därför inte om en blockering av deras karriär, utan, som rådet har anfört, om en ändring av metoden för att befordras till lönegraderna AST 10 och AST 11, som utgör de högsta lönegraderna i tjänstegruppen för assistenter, i förevarande fall genom att väljas ut till en ny anställning som medför verklig betydande ansvar som motiverar en sådan hög ersättning. Sökandena har därför fortfarande rätt att delta i ett urvalsförfarande enligt artiklarna 4 och 29 i tjänsteföreskrifterna för att inneha en grundtjänst som ”ledande assistent” som möjliggör för dem att återigen komma i fråga för befordran till lönegrad AST 10 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 28 april 2017, HN/kommissionen,
T-588/16
, ej publicerad,
EU:T:2017:292
, punkt
). Det är för övrigt vad de har gjort, och för sex av dem har detta tillvägagångssätt medfört att de utnämndes till en tjänst som ledande assistent och därmed kunde komma i fråga för befordran till lönegrad AST 10 och AST 11.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser den första grundens fjärde del.
–
Den första grundens femte del: Åsidosättande av de faktorer som fastställs i artikel 9 i bilaga XIII och avsnitt B i bilaga I till de nya tjänsteföreskrifterna
I den första grundens femte del har sökandena gjort gällande att de nya bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna strider mot de regler och principer som är tillämpliga på befordringstakten som anges i avsnitt B i bilaga I och artikel 9 i bilaga XIII till de nya tjänsteföreskrifterna, eftersom de inte längre kan dra nytta av dessa faktorer och därför satsa på befordran till lönegrad AST 10.
I detta avseende ska det konstateras att denna argumentation inte kan godtas. Det är nämligen i syfte att säkerställa större överensstämmelse mellan lönegrad AST 10 eller AST 11 och ansvarsnivån som anförtrotts tjänstemän i dessa lönegrader, som unionslagstiftaren har uteslutit att dessa lönegrader endast kan tillträdas genom befordringsmekanismen i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna, som tidigare nästan automatiskt säkerställde att ett visst antal assistenter i lönegrad AST 9 årligen befordrades till lönegrad AST 10, utan att nödvändigtvis utöva ansvar på hög nivå eller utökat ansvar.
Det var därför logiskt för unionslagstiftaren att föreskriva att antalet tjänster som ”ledande assiste[r]” i lönegrad AST 10 enligt de nya tjänsteföreskrifterna inte skulle fastställas just på grundval av de faktorer som tillämpas inom ramen för befordringsförfarandet. Den åtgärd som vidtogs inom ramen för reformen av tjänsteföreskrifterna syftade tvärtom till att tillsättningsmyndigheten skulle bestämma detta, för övrigt begränsade, antal på grundval av sina faktiska behov av högre tjänstemän bland tjänstegruppen för assistenter, och inte längre per automatik.
Eftersom uteslutningen av tillämpningen av befordringsförfarandet i artikel 45 i tjänsteföreskrifterna för att placeras i lönegrad AST 10 inte strider mot likabehandlingsprincipen, är det inte nödvändigt att i förevarande fall undersöka om mekanismer som normalt gäller för befordringsförfarandet borde ha utvidgats till förfarandet i artiklarna 4 och 29.1 i tjänsteföreskrifterna.
Dessutom följer det av syftet med reformen av tjänsteföreskrifterna att antalet anställningar i lönegraderna AST 10 och AST 11 begränsas till tjänstemän som utövar ansvar på hög nivå, genom att undanta just sådana anställningar från befordringsmekanismen.
Vidare ankommer det på tillsättningsmyndigheterna att fastställa antalet tjänster som ledande assistenter som de behöver, de kompetensprofiler som krävs för sådana tjänster och dessutom få tillstånd från budgetmyndigheten för att skapa sådana tjänster. Om unionslagstiftaren hade beslutat att ålägga tillsättningsmyndigheterna att årligen tillsätta ett visst antal tjänster som ledande assistenter i lönegrad AST 10, skulle detta dock indirekt ha lett till att återinföra det befordringssystem på grundval av vilket, enligt lagstiftaren, det inte kunde säkerställas att befordran till de högsta lönegraderna, såsom AST 10 och AST 11, skedde på villkor att tjänstemannen visade prov på personligt engagemang, ökad kunskap och kompetens samt utövade ansvar på hög nivå.
Dessa överväganden gäller i ännu högre grad beträffande de faktorer som fastställs i avsnitt B i bilaga I till tjänsteföreskrifterna, eftersom de, vilket kommissionen anfört, i vart fall endast tillämpades fram till den 30 april 2011.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser den första grundens femte del.
–
Den första grundens sjätte del: Åsidosättande av ”pakten” som ingåtts mellan fackföreningarna eller yrkessammanslutningarna och rådet vid antagandet av den senaste reformen av tjänsteföreskrifterna
I den första grundens sjätte del har sökandena gjort gällande att unionslagstiftaren och kommissionen, genom att anta förordning nr 1023/2013, dels har åsidosatt den överenskommelse som ingåtts mellan rådet och fackföreningarna eller yrkessammanslutningarna (nedan kallade de fackliga organisationerna) i samband med den föregående 2004 års reform, dels inte har uppfyllt sin skyldighet att vederbörligen samråda med de fackliga organisationerna och, i synnerhet, på ett effektivt sätt rådgöra med dem genom att förse dem med lämplig information. Det inleddes ingen dialog om framför allt blockeringen av karriärutvecklingen av assistenter i lönegrad AST 9, och de fackliga organisationerna blev följaktligen otillräckligt och felaktigt informerade om de förändringar som planerades i samband med reformen av tjänsteföreskrifterna. Sökandena har av detta dragit slutsatsen att artiklarna 27 och 28 i stadgan om de grundläggande rättigheterna har åsidosatts.
Tribunalen har i detta avseende redan slagit fast att den överenskommelse som ingåtts mellan rådet och de fackliga organisationerna i samband med antagandet av reformen som ledde till 2004 års tjänsteföreskrifter endast avsåg denna reform och följaktligen att antagandet av förordning nr 1023/2013 inte skulle ha kunnat påverka denna överenskommelse, eftersom ett sådant resonemang hade kunnat påverka unionslagstiftarens behörighet enligt artikel 336 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 november 2017, USFSPEI/parlamentet och rådet,
T-75/14
,
EU:T:2017:813
, punkterna
–
).
Tribunalen har redan på ett detaljerat sätt avgjort frågan huruvida de fackliga organisationerna hade informerats och rådfrågats på ett tillräckligt sätt vid antagandet av de nya tjänsteföreskrifterna, även med hänsyn till artiklarna 27 och 28 i stadgan om de grundläggande rättigheterna, genom att uttömmande svara på de invändningar som framförts av flera fackliga organisationer i dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet (
T-17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkterna
–
), och dom av den 16 november 2017, USFSPEI/parlamentet och rådet (
T-75/14
,
EU:T:2017:813
, punkterna
–
).
Eftersom det inte anförts några väsentligt nya argument jämfört med dem som i detalj åberopats och motiverats av de fackliga organisationerna själva i de mål som gett upphov till de båda domar som anges i punkt 98 ovan, kan talan, av samma skäl som angetts i båda de domarna i väntan på vilka det aktuella målet vilandeförklarades, inte vinna bifall såvitt avser den första grundens sjätte del.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser någon del av den första grunden.
Den andra grunden: Artikel 31 i bilaga XIII till de nya tjänsteföreskrifterna är rättsstridig på grund av att det saknas övergångsbestämmelser som skulle kunna kompensera för att tjänstemännen inte längre kommer i fråga för befordran till lönegrad AST 9
I samband med den andra grunden har sökandena gjort gällande att artikel 31 i bilaga XIII till de nya tjänsteföreskrifterna är rättsstridig i den mån den inte avser, i motsats till vad som föreskrivs i artikel 30 i bilagan om tjänstegruppen för handläggare, ett övergångssystem som hade kunnat möjliggöra för assistenter att, i likhet med det system som föreskrivs för handläggare, klassificeras i de typer av tjänster som ger rätt till befordran till lönegrad AST 10 eller även möjligheten att dra nytta av en ytterligare ökning av deras grundlön. Sökandena anser att detta utgör ett åsidosättande av principen om likabehandling av de båda tjänstegrupperna. Dessutom skulle sökandenas berättigade förväntningar, vad gäller antagandet av övergångsbestämmelser, på så sätt ha åsidosatts.
Kommissionen har, med stöd av parlamentet och rådet, yrkat att talan, såvitt avser denna grund, ska ogillas.
I detta avseende bör det erinras om att det är fråga om ett åsidosättande av likabehandlingsprincipen när två kategorier av personer vars situationer inte påtagligt skiljer sig åt i vare sig faktiskt eller rättsligt hänseende behandlas olika och att denna skillnad i behandling inte är objektivt motiverad. När denna princip tillämpas ska bedömningen av de situationer som ska jämföras ske mot bakgrund av samtliga omständigheter som kännetecknar dem (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 december 2008, Centeno Mediavilla m.fl./kommissionen,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 15 november 2011, Nolin/kommissionen,
T-58/11 P
,
EU:T:2011:664
, punkt
).
Därutöver åsidosätts likabehandlingsprincipen när den berörda institutionen inom ett område som omfattas av dess utrymme för skönsmässig bedömning, såsom införandet av övergångsbestämmelser för att säkerställa en rättvis övergång från ett tidigare till ett nytt system för tjänsteföreskrifterna, gör sig skyldig till en godtycklig eller uppenbart olämplig åtskillnad som strider mot bestämmelsens syfte (dom av den 20 mars 2012, Kurrer m.fl./kommissionen,
T-441/10–T-443/10 P
,
EU:T:2012:133
, punkt
).
I förevarande fall är det uppenbart att tjänstemän i tjänstegruppen för handläggare och tjänstemän i tjänstegruppen för assistenter, på grund av den typ av uppgifter som de utför samt minimikraven för att tillträda dessa tjänster, vilka bland annat föreskrivs i artikel 5.3 i tjänsteföreskrifterna, befinner sig i situationer som i faktiskt och rättsligt hänseende objektivt och väsentligt skiljer sig åt.
På grund av att de uppgifter som tjänstemän i tjänstegruppen för handläggare respektive tjänstemän i tjänstegruppen för assistenter utför skiljer sig åt, var unionslagstiftaren inte skyldig att anta vare sig övergångsbestämmelser eller liknande bestämmelser för dessa båda tjänstegrupper.
Unionslagstiftaren hade därför fog för att föreskriva att endast handläggare som var i tjänst senast den 31 december 2013 kunde, beroende på deras uppgifter och ansvar, klassificeras i olika grundtjänster, såsom ”handläggare”, ”handläggare under en övergångsperiod”, ”förste handläggare under en övergångsperiod”, ”rådgivare eller motsvarande” eller ”enhetschef eller motsvarande”, utifrån nivån på och arten av deras ansvar. Införandet av grundtjänsten ”ledande assistent” bygger dessutom på en liknande logik. I avsaknad av jämförbara situationer mellan de båda tjänstegrupperna var unionslagstiftaren ändå inte skyldig att för assistentgruppen föreskriva möjligheten till avvikande klassificering av det slag som föreskrivs i artikel 30.3 i bilaga XIII till de nya tjänsteföreskrifterna som bygger på ”särskilt ansvar” som vissa tjänstemän som utnämnts före den 31 december 2015 utövar.
Unionslagstiftaren kunde även föreskriva ett övergångssystem, såsom det som anges i artikel 30.5–30.10 i bilaga XIII till de nya tjänsteföreskrifterna, endast för tjänstemän i lönegraderna AD 12 och AD 13 på grundval av överväganden som är specifika för denna tjänstegrupp. Härvidlag kunde unionslagstiftaren bland annat ta hänsyn till det faktum att denna tjänstegrupp, såsom rådet anfört, har påverkats mest av den föregående reformen av tjänsteföreskrifterna.
I motsats till vad sökandena har hävdat, kunde de i vart fall när de anställdes, inte grunda sina berättigade förväntningar på att deras karriär nödvändigtvis skulle innebära en löneökning som motsvarar den för lönegraderna AST 10 eller AST 11. På samma sätt kan de inte kräva att unionslagstiftaren ska anta ett övergångssystem som särskilt gäller deras enskilda situation.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan talan inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden.
Den tredje grunden: Åsidosättande av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna och uppenbart oriktig bedömning
Till stöd för den tredje grunden, som åberopats i andra hand, har sökandena åberopat ”ett åsidosättande av artikel 45 i tjänsteföreskrifterna och en uppenbart oriktig bedömning” som i huvudsak riktas mot skäl 19 i förordning nr 1023/2013 som antagits av unionslagstiftaren. De har i detta hänseende gjort gällande att unionslagstiftaren, eftersom den ”hårda kärnan” i det befordringsförfarande som föreskrivs i artikel 45 inte ändrats genom denna förordning, var skyldig att iaktta principerna bakom detta system och därför inte kunde utesluta sökandena från all jämförande bedömning av deras meriter för att nå nästa lönegrad. Därför står nämnda skäl 19 i strid med artikel 45 i tjänsteföreskrifterna.
Kommissionen har, med stöd av parlamentet och rådet, yrkat att talan, såvitt avser denna grund, ska ogillas.
Härvidlag bör det erinras om att unionslagstiftaren när som helst kan ändra tjänsteföreskrifterna genom förordningar som ska antas enligt artikel 336 FEUF (se beslut av den 23 april 2015, Bensai/kommissionen,
F-131/14
,
EU:F:2015:34
, punkt
och där angiven rättspraxis). Om unionslagstiftaren beslutar att göra det, kan den inte anses ha åsidosatt tjänsteföreskrifterna, eftersom unionslagstiftaren utfärdar tjänsteföreskrifterna, även dess ändringar, och tjänsteföreskrifterna är inte bindande till skillnad från texter av högre rang, såsom exempelvis fördraget.
I övrigt och under alla omständigheter – även om den tredje grunden hade kunnat betraktas som en invändning om rättsstridighet riktad mot skäl 19 i förordning nr 1023/2013 och att den kan tas upp till prövning, och även om ett skäl enligt rättspraxis inte i sig kan vara föremål för en talan om ogiltigförklaring (beslut av den 17 september 2014, Afepadi m.fl./kommissionen,
T-354/12
, ej publicerat,
EU:T:2014:798
, punkt
) –, konstaterar tribunalen att unionslagstiftaren, genom att anta just detta skäl och ändringen av artiklarna 45 och 31 i bilaga XIII till de nya tjänsteföreskrifterna, tydligen ville ändra befordringsförfarandet i artikel 45 i 2004 års tjänsteföreskrifter genom att inte tillämpa förfarandet på tjänstemän AST 9 som numera endast kan placeras i lönegrad AST 10 efter ett förfarande som syftar till att tillsätta dem i en tjänst som ”ledande assistent” i denna lönegrad enligt artiklarna 4 och 29.1 i tjänsteföreskrifterna. I detta avseende och i motsats till vad sökandena hävdat, lade lagstiftaren uttryckligen till en mening i ordalydelsen av artikel 45 i de nya tjänsteföreskrifterna för att undanta tillämpningen av detta förfarande på sådana situationer, som dem som avser sökandena, där tjänstemän har nått den högsta lönegraden som avses för den grundtjänst som de innehar.
Talan kan därför inte vinna bifall såvitt avser den tredje grunden.
Den fjärde grunden: Åsidosättande av motiveringsskyldigheten
I den fjärde grunden, som åberopats i andra hand, har sökandena gjort gällande att kommissionen inte har uppfyllt motiveringsskyldigheten när den, utöver de förklaringar som ges av unionslagstiftaren i skälen 17–19 i förordning nr 1023/2013, inte gav några ytterligare förklaringar till varför sökandena inte ansetts utöva ansvar på den högsta nivån och numera endast kan befordras till lönegrad AST 10 på grundval av tillsättningsförfarandet i artiklarna 4 och 29.1 i tjänsteföreskrifterna.
Med stöd av parlamentet och rådet har kommissionen yrkat att denna grund inte ska godtas.
Härvidlag bör det erinras om att den motiveringsskyldighet som föreskrivs i artikel 25 andra stycket i tjänsteföreskrifterna, som endast återger den allmänna skyldigheten i artikel 296 FEUF, syftar till att dels ge vederbörande tillräckliga upplysningar för att kunna bedöma om rättsakten är välgrundad eller om den eventuellt är behäftad med ett fel som innebär att dess giltighet kan ifrågasättas vid unionsdomstolen, dels göra det möjligt för den senare att granska lagenligheten av denna rättsakt. Härav följer att motiveringen i princip måste meddelas vederbörande samtidigt som det beslut som går denne emot och att en bristfällig motivering inte kan rättas till genom att vederbörande underrättas om skälen för beslutet under förfarandet vid unionsdomstolarna (dom av den 26 november 1981, Michel/parlamentet,
195/80
,
EU:C:1981:284
, punkt
, och dom av den 28 februari 2008, Neirinck/kommissionen,
C‑17/07 P
,
EU:C:2008:134
, punkt
).
Dessa principer måste emellertid tillämpas med hänsyn till den administrativa fasens föränderliga karaktär, enligt vilken det administrativa klagomålet och det uttryckliga eller underförstådda avslaget därpå utgör en integrerad del av ett komplext förfarande. Utarbetandet av den rättsakt som fastställer institutionens slutliga ståndpunkt avslutas först i samband med antagandet av tillsättningsmyndighetens svar på klagomålet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 maj 2014, Mocová/kommissionen,
T-347/12 P
,
EU:T:2014:268
, punkterna
,
och
).
Tribunalen har därvid erinrat om att en kompletterande motivering vid tidpunkten för beslutet om avslag på klagomålet är förenlig med syftet med artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna, enligt vilken själva beslutet rörande klagomålet är motiverat. Denna bestämmelse innebär nödvändigtvis att den myndighet som ska pröva klagomålet inte är bunden av enbart motiveringen, som i förekommande fall är otillräcklig, eller till och med obefintlig, i beslutet som utgör föremål för klagomålet (dom av den 7 juli 2011, Longinidis/Cedefop,
T-283/08 P
,
EU:T:2011:338
, punkt
, och dom av den 21 maj 2014, Mocová/kommissionen,
T-347/12 P
,
EU:T:2014:268
, punkt
).
I förevarande fall har de angripna besluten inte åtföljts av en särskild motivering från tillsättningsmyndigheten. Tillsättningsmyndigheten har i huvudsak begränsat sig till att tillämpa de nya tjänsteföreskrifterna med verkan från den 1 januari 2014 och som, för sökandenas del, innebär att de klassificeras i den tillfälliga grundtjänsten ”assistent under en övergångsperiod”, vilket framgår av en ändring i deras personalakter i SysPer 2 med verkan från den dagen.
I sitt svar på sökandenas klagomål förklarade dock tillsättningsmyndigheten att dess tillvägagångssätt gick ut på att tillämpa bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna som unionslagstiftaren beslutat om, utan att därvid ha ett utrymme för skönsmässig bedömning, och den har gett dem en detaljerad redogörelse för betydelsen och genomförandet av den reform av tjänsteföreskrifterna som trädde i kraft år 2014. Mot bakgrund av den motiveringsskyldighet som föreskrivs i artikel 25 andra stycket i tjänsteföreskrifterna är sådana förklaringar från tillsättningsmyndigheten, i egenskap av utfärdaren av de angripna besluten som antagits inom ramen för normbunden behörighet, tillräckliga.
I den mån sökandena med denna grund avser att kritisera unionslagstiftaren för att ha åsidosatt sin motiveringsskyldighet enligt artikel 296 FEUF, har tribunalen redan slagit fast, särskilt i samband med skälen 17–19 i förordning nr 1023/2013, att det av motiveringen till ändringarna i artikel 45 och bilagorna I och XIII till de nya tjänsteföreskrifterna om personalens karriärstruktur klart och tydligt framgår hur parlamentet och rådet har resonerat, vilket innebär att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och att tribunalen har möjlighet att utföra sin prövning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 2016, U4U m.fl./parlamentet och rådet,
T-17/14
, ej publicerad,
EU:T:2016:489
, punkterna
och
).
Det framgår också tydligt av de nya tjänsteföreskrifterna att tjänstemän i lönegrad AST 9 endast på grundval av tillsättningsmyndighetens beslut att, efter behov, skapa anställningar som ”ledande assistent” eller att tillsätta lediga tjänster som tillhör denna typ, kommer att kunna anmäla sitt intresse, i enlighet med artiklarna 4 och artikel 29 i tjänsteföreskrifterna, för att visa intresse för en sådan tjänst och, i förekommande fall, väljas ut av tillsättningsmyndigheten för att kunna komma i fråga denna tjänst genom befordran till denna tjänst i lönegrad AST 10.
Av det ovan anförda följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden. Talan ska följaktligen ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats.
Eftersom sökandena har tappat målet ska de förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i enlighet med kommissionens yrkande.
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna ska institutioner som har intervenerat i ett mål bära sina rättegångskostnader.
Europaparlamentet och rådet ska således bära sina rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (första avdelningen)
följande dom:

1)
Talan ogillas.

2)
GQ och andra tjänstemän vid Europeiska institutionen vars namn anges i bilagan förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.

3)
Europaparlamentet och Europeiska unionens råd ska bära sina rättegångskostnader.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 14 december 2018.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.
(
)	Förteckningen över de övriga tjänstemännen vid Europeiska kommissionen bifogas endast i den version som skickats till parterna.