CELEX: 62021CJ0237
Преюдициално запитване
Гражданство на Европейския съюз
Членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС
Отправена до държава членка от трета държава молба за екстрадиция на гражданин на Съюза, който е гражданин на друга държава членка и е упражнил правото си на свободно движение в първата държава членка
Молба, подадена с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода
Забрана за екстрадиране, прилагана само за гражданите на съответната държава
Ограничаване на свободното движение
Обосноваване с предотвратяването на безнаказаността
Пропорционалност

Настоящото преюдициално запитване се отнася до тълкуването на членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС.
То е отправено в рамките на изпратена от властите в Босна и Херцеговина до властите във Федерална република Германия молба за екстрадиция на S.M., гражданин на Сърбия, Босна и Хърватия, с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода.
Правна уредба
Европейска конвенция за екстрадиция
Член 1 от Европейската конвенция за екстрадиция, подписана в Париж на 13 декември 1957 г. (наричана по-нататък „Европейската конвенция за екстрадиция“), гласи:
„Договарящите страни се задължават да си предават взаимно съгласно разпоредбите и условията, установени в тази конвенция, всички лица, които компетентните органи на молещата страна преследват заради престъпление или издирват за изпълнение на присъда или на наложена мярка за неотклонение“.
Член 6 („Екстрадиция на граждани“) от тази конвенция предвижда:
„1.
a)
Всяка договаряща страна има право да откаже екстрадиция на свои граждани.
b)
Всяка договаряща страна може чрез декларация, направена при подписването или при депозирането на документ за ратификация или присъединяване, да определи, доколкото е заинтересувана, термина „граждани“ по смисъла на тази конвенция.
c)
Гражданството се определя към момента на решението за екстрадиция. […]
2.   Ако замолената страна не екстрадира свой гражданин, тя трябва по молба на молещата страна да предостави случая на своите компетентни органи с цел провеждане на наказателно преследване, ако има основания за това. За тази цел делата, информацията и вещите, свързани с престъплението, се предават безплатно по начина, предвиден в чл. 12, ал. 1. Молещата страна се уведомява за резултата от молбата ѝ“.
При депозирането на документа за ратификация на 2 октомври 1976 г. Федерална република Германия е направила декларация по смисъла на член 6, параграф 1, буква b) от Европейската конвенция за екстрадиция със следния текст:
„По силата на член 16, параграф 2, първо изречение [от Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Основен закон на Федерална република Германия) от 23 май 1949 г. (BGBl. 1949 I, стр. 1)] не се допуска екстрадирането на германски граждани от Федерална република Германия в чужда държава и следователно такова трябва да бъде отказвано във всички случаи.
Терминът „граждани“ по смисъла на член 6, точка 1, буква b) от Европейската конвенция за екстрадиция обхваща всички германски граждани по смисъла на член 116, параграф 1 от Основния закон на Федерална република Германия“.
Конвенция за трансфер на осъдени лица
Съгласно член 2 от Конвенцията на Съвета на Европа от 21 март 1983 г. за трансфер на осъдени лица, лице, осъдено на територията на подписала тази конвенция държава (осъждащата държавата), може да бъде предадено на територията на държавата си по произход (изпълняващата държава), за да изтърпи там наложеното му наказание. По този начин по силата на член 9, параграф 1, буква b) от посочената конвенция наказанието, наложено в осъждащата държава, може да бъде заменено с наказание, предвидено в законодателството на изпълняващата държава за същото престъпление.
Съгласно съображенията от същата конвенция целта на подобно предаване е по-специално да се насърчи социалната реинтеграция на осъдените лица, като се даде възможност на лишените от свобода чужденци вследствие на престъпление, да изтърпят наказанието си в тяхната собствена социална среда.
От 1 ноември 1995 г. Конвенцията за трансфер на осъдени лица e задължителна за всички държави — членки на Европейския съюз. Тази конвенция, която има обвързващо действие и за Босна и Херцеговина, влиза в сила в Германия на 1 февруари 1992 г.
Германското право
Член 16, параграф 2 от Основния закон на Федерална република Германия гласи:
„Не се допуска екстрадиция на германски гражданин в чужбина. Със закон може да бъде предвидено друго по отношение на предаването: в държава — членка на [Европейския съюз], или на международен съд, при условие че се спазват принципите на правовата държава“.
Член 116, параграф 1 от Основния закон на Федерална република Германия гласи:
„Освен ако в правната уредба не е предвидено друго, германски гражданин по смисъла на този [о]сновен закон е всяко лице, което има германско гражданство или към 31 декември 1937 г. е влязло на територията на Райха като бежанец или разселено лице с германска националност, или като негов съпруг или низходящ“.
Член 48 от Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (Закон за международната правна взаимопомощ по наказателни дела) от 23 декември 1982 г. (BGBl. 1982 I, стр. 2071) в редакцията му, приложима към фактите по главното производство (наричан по-нататък „IRG“), предвижда:
„Съдебната взаимопомощ може да бъде предоставена в рамките на наказателно производство под формата на изпълнение на наказание или друга санкция, наложена в чужбина с окончателно съдебно решение […]. […]“.
Съгласно членове 54 и 55 от IRG, доколкото е допустимо изпълнението на чуждестранното съдебно решение в Германия, наложеното наказание се преобразува в най-близкото наказание по германското право, а чуждестранното решение се обявява за изпълняемо. Съгласно член 57, параграф 1 от IRG наказанието се изпълнява от германската прокуратура, „при условие че чуждата държава даде съгласие за изпълнението“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
На 5 ноември 2020 г. властите на Босна и Херцеговина отправят до Федерална република Германия молба за екстрадиция на S.M., който има хърватско, босненско и сръбско гражданство, за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода за срок от шест месеца, наложено му за корупция с присъда на Общински съд Босанска крупа (Босна и Херцеговина) от 24 март 2017 г. От средата на 2017 г. S.M. живее в Германия със съпругата си. От 22 май 2020 г. той работи там и е на свобода, след като е бил временно задържан с цел екстрадиране.
Хърватските власти са уведомени от германските власти за молбата за екстрадиция на S.M., но от страна на първите няма реакция.
Като се позовава на решение от 13 ноември 2018 г., Raugevicius (C‑247/17, наричано по-нататък „решение Raugevicius,
EU:C:2018:898
), Generalstaatsanwaltschaft München (Главна прокуратура Мюнхен, Германия) иска екстрадицията на S.M. да бъде обявена за недопустима.
Според Oberlandesgericht München (Върховен областен съд Мюнхен, Германия), който е запитващата юрисдикция в настоящото дело, основателността на искането на Главна прокуратура Мюнхен зависи от отговора на въпроса дали членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат екстрадиция на гражданин на Съюза дори когато международното договорно право задължава замолената държава членка да извърши екстрадирането.
Този съд счита, че посоченият въпрос не е получил отговор в решение Raugevicius, доколкото по делото, по което е постановено това решение, Република Финландия е имала право с оглед на приложимите международни договори да не екстрадира съответния литовски гражданин в Руската федерация.
Също така според запитващата юрисдикция специалните договори за екстрадиция или Европейската конвенция за екстрадиция, разглеждани по делата, по които са постановени решения от 6 септември 2016 г., Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
), от 10 април 2018 г., Pisciotti (
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
), и от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция към Украйна) (
C‑398/19
,
EU:C:2020:1032
), предоставят на замолената държава членка възможност да избере към коя от държавите молители трябва да екстрадира издирваното лице. Предаването в държавата членка по произход на гражданина на Съюза, срещу когото се води наказателно преследване, било възможно в посочените дела, без съответните държави членки да нарушат своите международни договорни задължения към съответните трети държави.
В настоящото дело обаче съгласно член 1 от Европейската конвенция за екстрадиция Федерална република Германия била длъжна спрямо Босна и Херцеговина да екстрадира S.M.
Съгласно тази разпоредба Федерална република Германия и Босна и Херцеговина били взаимно задължени да предават издирваните от съдебните органи на молещата държава лица за целите на изпълнението на наказание, при условие че са изпълнени предвидените в тази конвенция изисквания и никоя от останалите разпоредби от посочената конвенция не предвижда изключение.
В случая били налице условията, предвидени в същата конвенция за целите на екстрадицията на S.M. и не съществувала пречка за екстрадирането с оглед на релевантните разпоредби от Европейската конвенция за екстрадицията. В частност посочената екстрадиция и актовете, на които тя се основава, биха гарантирали минималните международноправни стандарти, задължителни в Република Германия, и не биха нарушили задължителните конституционни принципи или задължителното равнище за защита на основните права.
Според запитващата юрисдикция следователно са налице съмнения дали съдебната практика, установена с решение Raugevicius, се прилага в случай като разглеждания в главното производство.
В това отношение тя подчертава, че съгласно практиката на Съда липсата на равно третиране, произтичащо от обстоятелството, че гражданин на Съюза, който е гражданин на държава членка, различна от замолената, може да бъде екстрадиран, като случаят не е такъв, когато това лице е гражданин на замолената държава членка, представлява ограничение на правото на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки по член 21 ДФЕС.
Подобно ограничение би било оправдано само ако се основава на обективни съображения и ако е пропорционално на преследваната от замолената държава членка легитимна цел. В това отношение Съдът признава, че целта за избягване на опасността извършилите престъпление лица да останат ненаказани, трябва да се счита за законосъобразна цел, която по принцип може да обоснове ограничителна мярка като екстрадицията.
В практиката на Съда обаче не бил засегнат въпросът дали необходимостта да се предвидят по-слабо ограничителни мерки от екстрадицията може да означава, че замолената държава членка не е изпълнила задълженията си, произтичащи от международното право.
Накрая запитващата юрисдикция уточнява, че е възможно в Германия да бъде изпълнено наказанието лишаване от свобода, наложено от Общински съд Босанска крупа (Босна и Херцеговина). Доколкото S.M. вече се намирал на германска територия, не била релевантна Конвенцията за трансфер на осъдени лица, ратифицирана както от Федерална република Германия, така и от Босна и Херцеговина. Ето защо изпълнението на наказанието се уреждало от германското право, което не налагало исканото лице да има германско гражданство, нито че то следва да даде съгласието си. Това изпълнение обаче било възможно само ако и доколкото осъждащата държава е съгласна за това. В случая това не било така, тъй като босненските власти поискали екстрадицията на S.M., а не поискали от германските органи да поемат изпълнението на посоченото наказание.
При тези обстоятелства Oberlandesgericht München (Висш областен съд Мюнхен) решава да спре производството по делото и да постави следните преюдициални въпроси на Съда:
„Изискват ли принципите относно прилагането на членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС, произтичащи от [решение Raugevicius], да се отхвърли основана на Европейската конвенция за екстрадиция […] молба на трета държава за екстрадиция на гражданин на Съюза за изпълнение на наказание […] дори когато съгласно тази конвенция международното договорно право задължава замолената държава членка да предаде гражданина на Съюза, тъй като последната е определила термина „граждани“ по смисъла на член 6, параграф 1, буква b) от Конвенцията като включващ само собствените ѝ граждани, а не и други граждани на Съюза?“.
По преюдициалния въпрос
С поставения въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат държава членка да екстрадира гражданин на Съюза в изпълнение на нейните задължения по силата на международна конвенция, при положение че трета държава е подала молба за екстрадиция с цел изпълнение на наказание за лишаване от свобода на това лице, което е гражданин на друга държава членка, при положение че то пребивава постоянно в първата държава членка, а нейното вътрешно право забранява само екстрадирането извън Съюза на собствените ѝ граждани и предвижда възможността това наказание да бъде изпълнено на нейна територия, ако третата държава е дала своето съгласие за това, предвид обстоятелството, че първата държава членка не може ефективно да поеме изпълнението на това наказание и не е получено посоченото съгласие от третата държава.
На първо място следва да се припомни, че решение Raugevicius се отнася, какъвто е случаят в главното производство, до молба за екстрадиция, отправена от трета държава, с която Съюзът няма сключен договор за екстрадиция. В точка 45 от това решение Съдът постановява, че при липсата в правото на Съюза на правила, уреждащи екстрадицията на граждани на държавите членки към трети страни, държавите членки са компетентни да приемат такива правила, същите държави членки са длъжни да упражняват тази компетентност при спазване на правото на Съюза, и по-специално на забраната за дискриминация, предвидена в член 18 ДФЕС, и на правото на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки, гарантирана в член 21, параграф 1 ДФЕС.
Поради качеството си на гражданин на Съюза обаче гражданинът на държава членка, който пребивава на законно основание на територията на друга държава членка, има правото да се позовава на член 21, параграф 1 ДФЕС и попада в приложното поле на Договорите по смисъла на член 18 ДФЕС, който съдържа забрана за дискриминация, на основание гражданство (решение от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция към Украйна),
C‑398/19
,
EU:C:2020:1032
, т.
и цитираната съдебна практика).
Обстоятелството, че такъв гражданин на държава членка, различна от държавата членка, до която е подадена молба за екстрадиция, е гражданин и на третата държава, подала тази молба, не може да попречи на този гражданин да се позове на правата и свободите, предоставени от статута на гражданин на Съюза, и по-специално на правата и свободите, гарантирани с членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС. В действителност Съдът многократно е постановявал, че двойното гражданство — на държава членка и на трета държава — не би могло да лиши заинтересованото лице от тези права и свободи (вж. в този смисъл решения Raugevicius, т. 29, и от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция към Украйна),
C‑398/19
,
EU:C:2020:1032
, т.
).
В конкретния случай от акта за преюдициално запитване следва, че S.M., който е по-специално с хърватско гражданство, в качеството си на гражданин на Съюза е упражнил предвиденото в член 21, параграф 1 ДФЕС право свободно да се движи и да пребивава в друга държава членка, в настоящия случай — във Федерална република Германия, поради което, независимо че е гражданин и на третата държава, която е подала молбата за екстрадиция, неговото положение попада в приложното поле на Договорите по смисъла на член 18 ДФЕС.
На второ място, съгласно практиката на Съда правилата за екстрадиция на дадена държава членка — с които, както в главното дело, се въвежда разлика в третирането в зависимост от това дали засегнатото лице е гражданин на тази държава членка, или гражданин на друга държава членка, в резултат на което на гражданите на други държави членки, които пребивават законно на територията на замолената държава, не се предоставя защитата срещу екстрадиране, с каквато се ползват гражданите на последната държава членка — могат да засегнат свободата на първите на движение и пребиваване на територията на държавите членки (вж. в този смисъл решения Raugevicius, т. 28, и от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция към Украйна),
C‑398/19
,
EU:C:2020:1032
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че в положение като разглежданото в главното производство неравното третиране, което се изразява в допускането на екстрадиране на гражданин на Съюза, който е гражданин на държава членка, различна от замолената, се изразява в ограничение на свободата на движение и пребиваване на територията на държавите членки по смисъла на член 21 ДФЕС (решения Raugevicius, т. 30, и от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция към Украйна),
C‑398/19
,
EU:C:2020:1032
, т.
и цитираната съдебна практика).
Подобно ограничение може да бъде обосновано само ако се основава на обективни съображения и е пропорционално на легитимно преследваната от националното право цел (решения Raugevicius, т. 31, и от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция към Украйна),
C‑398/19
,
EU:C:2020:1032
, т.
и цитираната съдебна практика).
В този контекст Съдът вече е приел, че целта за избягване на опасността от безнаказаност на извършилите престъпление лица трябва да се счита за легитимна и позволява да се оправдае мярка, с която се ограничава основна свобода като предвидената в член 21 ДФЕС, при условие че тя е необходима за защита на интересите, които цели да гарантира и доколкото тези цели не могат да бъдат постигнати с по-малко ограничителни мерки (решения Raugevicius, т. 32, и от 17 декември 2020 г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Екстрадиция към Украйна),
C‑398/19
,
EU:C:2020:1032
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение, макар че гарантираният от националното право принцип ne bis in idem може да бъде пречка за наказателно преследване от държава членка на лицата, посочени в молба за екстрадиция за изпълнението на наказание, това не променя факта, че за да се избегне опасността такива лица да бъдат ненаказани, в националното и/или в международното право съществуват механизми, които позволяват тези лица да изтърпят наказанията си именно в държавата членка, чиито граждани са те, като така се увеличават възможностите за социалната им реинтеграция след изпълнението на техните наказания (вж. в този смисъл решение Raugevicius, т. 36).
Това важи по-специално за Конвенцията за трансфер на осъдени лица от 21 март 1983 г., по която са страни всички държави членки, а също и Босна и Херцеговина. Всъщност член 2 от тази конвенция позволява на лице, осъдено на територията на подписала посочената конвенция държава, да поиска да бъде предадено на територията на държавата си по произход, за да изтърпи наложеното му наказание, като съображенията към същата конвенция посочват, че целта на това предаване е по-специално да се подпомогне социалната реинтеграция на осъдените лица, позволявайки на чужденците, лишени от свобода поради извършване на престъпление, да изтърпят наказанието в тяхната собствена социална среда (вж. в този смисъл решение Raugevicius, т. 37 и цитираната съдебна практика).
Освен това някои държави членки като Федерална република Германия предвиждат възможност за предоставяне на правна взаимопомощ в рамките на наказателно производство под формата на изпълнение на наказание, наложено в чужбина.
Както обаче подчертава генералният адвокат в точка 50 от представеното заключение, когато се разглежда молба за екстрадиция с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода, алтернативната на екстрадицията мярка, която засяга в по-малка степен упражняването на правото на свободно движение и на пребиваване на гражданин на Съюза, който постоянно пребивава в замолената държава членка, се изразява именно във възможността, доколкото такава съществува в правото на замолената държава членка, това наказание да се изпълни на територията на тази държава членка.
Освен това, когато такава възможност е налице, Съдът приема, че с оглед на целта да се избегне безнаказаността в сходно положение се намират гражданите на замолената държава членка, от една страна, и гражданите на други държави членки, които пребивават постоянно в замолената държава членка и по този начин доказват определена степен на интеграция в обществото на тази държава, от друга страна (вж. в този смисъл решение Raugevicius, т. 46 и цитираната съдебна практика).
При тези условия членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС изискват гражданите на други държави членки, които пребивават постоянно в замолената държава членка и по отношение на които е подадена молба за екстрадиция от трета държава с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода, да могат да изтърпяват наказанието си на територията на тази държава членка при същите условия, както и нейните граждани.
В настоящия случай запитващата юрисдикция изхожда от предпоставката, че S.M., който от 2017 г. живее на територията на Федерална република Германия заедно със съпругата си и работи там от 2020 г., трябва да се счита за гражданин на Съюза, постоянно пребиваващ в тази държава членка.
Освен това съгласно предоставените на Съда от запитващата юрисдикция данни е възможно наложеното в Босна и Херцеговина наказание на S.M. да бъде изпълнено на територията на Германия. Това е така, защото съгласно член 48 и член 57, параграф 1 от IRG изпълнението на територията на Германия на наказание, наложено в трета държава, е допустимо, при условие че тази трета държава даде съгласие за това.
Запитващата юрисдикция обаче посочва, че ако в конкретния случай това наказание бъде изпълнено на територията на Германия, би се стигнало до неизпълнение от Федерална република Германия на задължението за екстрадиция, което има замолената държава членка по силата на Европейската конвенция за екстрадиция.
В това отношение запитващата юрисдикция посочва, че що се отнася до Федерална република Германия, терминът „граждани“ по смисъла на Европейската конвенция за екстрадиция обхваща само лицата, които са граждани на тази държава членка в съответствие с декларацията, направена от последната съгласно член 6, параграф 1, буква б) от тази конвенция. При тези условия, за разлика от делото, по което е постановено решение Raugevicius, евентуален отказ на Федерална република Германия да екстрадира S.M. в Босна и Херцеговина би бил в противоречие със задълженията, които тази държава членка има по силата на същата конвенция.
С оглед на тези съображения, на трето място следва да се уточни, както отбелязва генералният адвокат в точка 32 от представеното заключение, че практиката на Съда, установена с решение Raugevicius, не прогласява автоматично и абсолютно право на гражданите на Съюза да не бъдат екстрадирани извън територията на Съюза.
Всъщност, както следва от точки 35—42 от настоящото решение, когато национална разпоредба, както в случая по главното дело, предвижда разлика в третирането между гражданите на замолената държава членка и постоянно пребиваващите в нея граждани на Съюза и забранява екстрадирането само на първите, тази държава членка има задължение да положи активни усилия, за да открие алтернативна на екстрадицията мярка, която засяга упражняването на правата и свободите, които тези граждани на Съюза черпят от членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС, в по-малка степен, отколкото те биха били засегнати с изпратена от трета държава членка молба за екстрадиция.
Когато вследствие на прилагането на такава алтернативна на екстрадицията мярка, както в настоящия случай, постоянно пребиваващите в замолената държава членка граждани на Съюза могат да изтърпят наказанието си в тази държава членка при същите условия като нейните граждани, но обстоятелството дали ще бъде приложена тази алтернативна мярка зависи от получаването на съгласие от третата държава, която е направила искането за екстрадиция, членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС задължават замолената държава членка да положи активно усилия, за да получи съгласието на тази трета държава. За тази цел замолената държава членка е длъжна да използва всички механизми за сътрудничество и правна взаимопомощ по наказателноправни въпроси, с които разполага в рамките на своите отношения с посочената трета държава.
Ако третата държава, която е подала молбата за екстрадиция, даде съгласие наказанието лишаване от свобода да бъде изпълнено на територията на замолената държава членка, тази държава членка може да позволи на гражданите на Съюза, по отношение на които е подадена молбата и които пребивават постоянно на тази територия, да изтърпят там наказанието си, като по този начин осигурят същото третиране с предвиденото от нея за собствените ѝ граждани в областта на екстрадицията.
Ако случаят е такъв , от представените пред Съда доказателства е видно, че прилагането на тази алтернативна на екстрадицията мярка би могло също така да позволи на замолената държава членка да упражни своите правомощия в съответствие със задълженията си по Конвенцията, които я обвързват с третата държава, поискала екстрадиция. Всъщност, без да се засягат проверките, които запитващата юрисдикция следва да извърши, ако тази трета държава е дала съгласие цялото наказание, посочено в молбата за екстрадиция, да бъде изпълнено на територията на замолената държава членка, по принцип може да се окаже излишно изпълнението на тази молба.
Следователно, ако в конкретния случай Федерална република Германия успее да получи съгласието на Босна и Херцеговина S.M. да изтърпи наложеното в тази трета държава наказание на територията на посочената държава членка, вследствие на прилагането на такава алтернативна на екстрадицията мярка, изисквана от членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС, не би следвало да се стигне непременно до неизпълнение на задълженията на същата държава членка, които Европейската конвенция за екстрадиция ѝ възлага по отношение на тази трета държава, което запитващата юрисдикция следва да провери.
Ако обаче въпреки прилагането на механизмите, посочени в точка 49 от настоящото решение, тази трета държава не даде съгласието си разглежданото в съответния случай наказание лишаване от свобода да бъде изпълнено на територията на замолената държава членка, не би могла да се приложи алтернативната на екстрадицията мярка, изисквана от членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС. В тази хипотеза тази държава членка може да екстрадира съответното лице в изпълнение на задълженията си по тази конвенция, тъй като в този случай отказът да се извърши такава екстрадиция не би позволил да се избегне опасността това лице да остане ненаказано.
В същата хипотеза екстрадиция на съответното лице представлява, с оглед на тази цел, необходима и пропорционална мярка за постигането на посочената цел, поради което разглежданото в главното дело ограничение на правото на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки по смисъла на член 21 ДФЕС изглежда обосновано предвид съдебната практика, цитирана в точки 35 и 36 от настоящото решение.
Съгласно постоянната практика на Съда обаче замолената държава членка трябва да провери дали тази екстрадиция няма да засегне правата, гарантирани с Хартата на основните права на Европейския съюз, и по-специално с член 19 от нея (решение Raugevicius, т. 49; в този смисъл вж. също решение от 2 април 2020 г., Руска федерация,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, т.
и цитираната съдебна практика).
С оглед на всички изложени съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват, в смисъл че:
–
задължават държава членка — до която трета държава е подала молба за екстрадиция за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода на гражданин на друга държава членка, постоянно пребиваващ в първата държава членка, чието национално право забранява екстрадирането извън Съюза само на собствените ѝ граждани и предвижда възможността това наказание да бъде изпълнено на нейна територия, при условие че третата държава даде съгласие за това — да положи активно усилия да получи съгласието на третата държава, подала молбата за екстрадиция, като използва всички механизми за сътрудничество и правна взаимопомощ по наказателноправни въпроси, с които разполага в своите отношения с тази трета държава,
–
в случай че не е получено такова съгласие, същите разпоредби допускат при тези обстоятелства посочената първа държава членка да екстрадира този гражданин на Съюза в изпълнение на задълженията си по силата на международна конвенция, доколкото с тази екстрадиция не се накърняват правата, гарантирани с Хартата на основните права на Европейския съюз.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:

Членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват, в смисъл че:

–
задължават държава членка — до която трета държава е подала молба за екстрадиция за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода на гражданин на друга държава членка, постоянно пребиваващ в първата държава членка, чието национално право забранява екстрадирането извън Европейския съюз само на собствените ѝ граждани и предвижда възможността това наказание да бъде изпълнено на нейна територия, при условие че третата държава даде съгласие за това — да положи активно усилия да получи съгласието на третата държава, подала молбата за екстрадиция, като използва всички механизми за сътрудничество и правна взаимопомощ по наказателноправни въпроси, с които разполага в своите отношения с тази трета държава,
–
в случай че не е получено такова съгласие, същите разпоредби допускат при тези обстоятелства посочената първа държава членка да екстрадира този гражданин на Съюза в изпълнение на задълженията си по силата на международна конвенция, доколкото с тази екстрадиция не се накърняват правата, гарантирани с Хартата на основните права на Европейския съюз.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.