CELEX: 62021CJ0291
Преюдициално запитване
Съдебно сътрудничество по гражданскоправни въпроси
Регламент (ЕС) № 655/2014
Процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки
Условия за издаване на такава заповед
Член 4
Понятие „съдебно решение“
Член 7
Понятие „съдебно решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“
Съдебно решение, с което длъжникът се осъжда да заплати имуществена санкция в случай на неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия
Регламент (ЕС) № 1215/2012
Член 55
Приложно поле

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4 и член 7, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 655/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела (ОВ L 189, 2014 г., стр. 59), както и на член 55 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (OB L 351, 2012 г., стр. 1).
Запитването е отправено в рамките на производство, образувано по молба на Starkinvest SRL за изпълнение посредством европейска заповед за запор на банкови сметки (наричана по-нататък „заповедта за запор“) на съдебно решение, с което се разпорежда плащането на имуществена санкция в случай на неизпълнение на разпореждането до Soft Paris EURL и Soft Paris Parties LTD за преустановяване на определени действия.

Правна уредба

Правото на Съюза

Регламент № 1215/2012
Съгласно член 39 от Регламент № 1215/2012:
„Съдебно решение, постановено в държава членка, което подлежи на изпълнение в тази държава членка, е изпълняемо в другите държави членки, без да се изисква декларация за изпълняемост“.
Член 55 от този регламент гласи:
„Съдебно решение, постановено в държава членка, с което се нарежда плащане посредством [имуществена санкция], е изпълняемо в [държавата членка, където се иска изпълнение,] само ако размерът на плащането е бил окончателно определен от съда по произход“.

Регламент № 655/2014
Съображения 12 и 14 от Регламент № 655/2014 гласят:
„(12)      Заповедта за запор следва да е достъпна за целите на обезпечаване на вземания, които вече са станали [изискуеми]. Тя следва да е достъпна и за вземания, които още не са [изискуеми], доколкото тези вземания произтичат от вече настъпила трансакция или събитие и техният размер може да бъде определен, включително за вземания във връзка с гражданска отговорност, деликт или квазиделикт, и граждански искове за вреди или реституция въз основа на акт, който дава основание за наказателно производство.
[…]
(14)      В условията за издаване на заповед за запор следва да се постигне подходящ баланс между интереса на кредитора да получи заповед и интереса на длъжника да предотврати злоупотреба със заповедта.
Вследствие на това, когато кредиторът подава молба за заповед за запор, преди да е получил съдебно решение, съдът, до който е подадена молбата, следва да се убеди въз основа на доказателствата, представени от кредитора, че има вероятност искът на кредитора срещу длъжника да бъде удовлетворен по същество.
Освен това във всички случаи, дори когато вече е получил съдебно решение, кредиторът следва да докаже по убедителен начин пред съда, че неговото вземане спешно се нуждае от съдебна закрила и че без заповедта изпълнението на съществуващото или на бъдещо съдебно решение може да бъде възпрепятствано или значително затруднено, тъй като съществува реална опасност за кредитора, докато започне изпълнението на съществуващото или на бъдещо съдебно решение, длъжникът да е пропилял, укрил или унищожил активите си или да се е разпоредил с тях на по-ниска стойност, в необичаен размер или чрез необичайно действие.
[…]“.
Съгласно член 4 („Определения“), точки 5, 8 и 11 от този регламент:
„За целите на настоящия регламент:
[…]
5)      „[вземане]“ означава [право на] плащане на определена изискуема сума пари или [право на] плащане на определима сума пари, ко[е]то произтича от сделка или от вече настъпило събитие, при условие че то[ва] [вземане] може да бъде предявен[о] пред съд;
[…]
8)      „съдебно решение“ означава съдебно решение, постановено от съд на държава членка, независимо от наименованието на решението, включително решение за определяне на разходите или разноските от служител на съда;
[…]
11)      „държава членка по произход“ означава държавата членка, в която е издадена заповедта за запор“.
Член 5 („Достъп“) от посочения регламент предвижда:
„Заповедта за запор е достъпна за кредитора в следните ситуации:
а)      преди кредиторът да предприеме действия в някоя държава членка за образуване на съдебно производство срещу длъжника по същество или на всеки етап по време на това производство до момента на постановяване на съдебното решение или на одобряването или сключването на съдебна спогодба;
б)      след като кредиторът е получил в държава членка съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, ко[и]то изисква[т] длъжникът да заплати сумата по [вземането] на кредитора“.
Член 6, параграф 3 от същия регламент гласи:
„Когато кредиторът вече е получил съдебно решение или е постигнал съдебна спогодба, компетентни да издадат заповедта за запор за [вземането], посочен[о] в решението или спогодбата, са съдилищата на държавата членка, в която е издадено решението или е одобрена или сключена съдебната спогодба“.
Съгласно член 7 („Условия за издаване на заповед за запор“) от Регламент № 655/2014:
„1.      Съдът издава заповед за запор, когато кредиторът е представил достатъчно доказателства, за да се увери съдът, че е налице спешна необходимост от мярка за защита под формата на заповед за запор, тъй като съществува реална опасност без такава мярка последващото изпълнение на [вземането] на кредитора срещу длъжника да бъде осуетено или значително затруднено.
2.      Когато кредиторът все още не е получил в която и да е държава членка съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, чрез които от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането] на кредитора, последният представя и достатъчно доказателства, за да се увери съдът, че има вероятност искът му срещу длъжника да бъде удовлетворен по същество“.
Съгласно член 8, параграф 2, буква ж), точка ii) от този регламент:
„Молбата [за издаване на заповед за запор] включва следната информация:
[…]
ж)      сумата, за която се изисква заповед за запор:
[…]
ii)      когато кредиторът вече е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт — сумата [на главницата на вземането], която е посочена в съдебното решение, съдебната спогодба или автентичния акт, или част от нея, както и всякакви лихви и разходи, които подлежат на възстановяване съгласно член 15“.
Член 17, параграф 1 от посочения регламент гласи:
„Съдът, който е сезиран с молба за издаване на заповед за запор, проверява дали са спазени условията и изискванията по настоящия регламент“.
Съгласно член 48, буква б) от същия регламент той не засяга прилагането на Регламент № 1215/2012.

Белгийското право
Със Закон от 31 януари 1980 г. (Moniteur belge от 20 февруари 1980 г., стр. 2181) белгийският законодател одобрява Конвенцията на Бенелюкс за единен закон за имуществените санкции и приложението (Единен закон за имуществените санкции), подписани в Хага на 26 ноември 1973 г. Така имуществената санкция е уредена с членове 1385 bis—1385 nonies от Сode judiciaire (Съдебен кодекс).
Съгласно член 1385 bis от този кодекс:
„По искане на някоя от страните съдът може да осъди другата страна, ако тя не изпълни установеното по делото основно задължение […], да заплати парична сума, наречена „имуществена санкция“, без това да засяга обезщетението за вреди, ако има такова […]“.
Член 1385 ter от посочения кодекс предвижда:
„Съдът може да определи имуществената санкция или като еднократна сума, или като сума, установена за единица време или за нарушение. В последните два случая съдът може да определи и размер, над който осъждането с имуществените санкции преустановява своето действие“.
Член 1385 quater от същия кодекс гласи:
„На страната, в чиято полза е постановено съдебното решение, се дължи цялата натрупана сума от имуществената санкция. Тя може да бъде събрана по принудителен ред на основание на това решение“.
Член 1498 от Съдебния кодекс предвижда:
„В случай на затруднение при изпълнението всяка заинтересована страна може да сезира съдия-изпълнителя, без обаче това сезиране да има суспензивно действие. При необходимост съдия-изпълнителят постановява вдигане на запора“.

Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
С решение на Tribunal de commerce de Liège (Търговски съд Лиеж, Белгия) от 3 септември 2013 г., потвърдено с решение на Cour d’appel de Liège (Апелативен съд Лиеж, Белгия) от 6 януари 2015 г., на Soft Paris и Soft Paris Parties е разпоредено — под страх от имуществена санкция в размер на 2 500 евро за всяко нарушение — да преустановят всякакво търгуване на територията на Бенелюкс на техните стоки и услуги със словната марка „SOFT PARIS“.
На 27 април 2021 г. по искане на Starkinvest е отправена покана за доброволно изпълнение  с цел  изплащането на сумата от 86 694,22 евро, от които 85 000 евро като имуществена санкция за периода от 24 март до 27 април 2021 г.
С молба, подадена на 3 май 2021 г. в секретариата на Tribunal de première instance de Liège (Първоинстанционен съд Лиеж, Белгия), Starkinvest иска издаването на европейска заповед за запор на банкови сметки за сума в размер на 85 000 EUR, що се отнася до всякакви средства, които евентуално се намират по френските банкови сметки на дружеството Soft Paris Parties, чието седалище се намира в Ирландия.
При анализа на условията за издаване на заповед за запор на тези банкови сметки съдия-изпълнителят към Tribunal de première instance de Liège (Първоинстанционен съд Лиеж) (запитващата юрисдикция) отбелязва, че член 7 от Регламент № 655/2014 установява режим, разграничаващ две хипотези — първата, при която кредиторът вече разполага с изпълнително основание и поради това е освободен от задължението да доказва съществуването на вземането си и втората, при която кредиторът не разполага с такова изпълнително основание, така че той трябва да представи доказателства, че искът му срещу длъжника вероятно ще бъде удовлетворен по същество.
Според запитващата юрисдикция от това следва, че проверката, която тя трябва да извърши в случая, зависи от това дали Starkinvest може да се позове на решението на Cour d’appel de Liège (Апелативен съд Лиеж) от 6 януари 2015 г. като изпълнително основание, тоест като съдебно решение, „чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането] на кредитора“ по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014.
В това отношение запитващата юрисдикция подчертава, че в това решение, с което се разпорежда изплащането на Starkinvest на имуществени санкции в случай на неизпълнение на разпореждането за преустановяване на действия, не е посочен точният размер на тези имуществени санкции, който по дефиниция не е известен към момента на постановяването на това решение. Съгласно белгийското право обаче не е необходимо размерът на имуществените санкции да се определя преди запора, щом като решението, с което се разпорежда плащането на имуществени санкции, е изпълняемо и връчено. Запитващата юрисдикция посочва, че компетентният съд се произнася по този въпрос едва в производството по възражение срещу запора.
Доколкото в член 4 от Регламент № 655/2014 понятието „[вземане]“ е определено като „[право на] плащане на определена изискуема сума пари или [право на] плащане на определима сума пари, ко[е]то произтича от сделка или от вече настъпило събитие, при условие че то[ва] [вземане] може да бъде предявен[о] пред съд“, запитващата юрисдикция поставя въпроса дали имуществената санкция, чиито принцип и основен размер са определени в съдебно решение, но чийто изискуем размер зависи от евентуалното бъдещо неизпълнение от страна на длъжника, може да се счита за вземане по смисъла на тази разпоредба.
Запитващата юрисдикция посочва по същество, че ако бъде даден утвърдителен отговор на този въпрос, решението за налагане на имуществена санкция би могло да се счита за съдебно решение, „чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“ по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014, а това би лишило съда на държавата членка по произход, сезиран с молба за издаване на заповед за запор, от всякакво правомощие за проверка относно вероятното съществуване  на съответното вземане. Според тази юрисдикция обаче такава проверка позволява на сезирания съд да разгледа дали имуществената санкция, за която се иска издаването на заповед за запор, вероятно наистина се дължи, дали е налице погасяване по давност и дали са спазени всички процесуални норми, включително тези относно информативния характер на връчването.
В допълнение, запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 55 от Регламент № 1215/2012 следва да се вземе предвид при тълкуването, което трябва да се направи, доколкото този член предвижда, че постановените в държава членка съдебни решения, с които се нарежда плащане на имуществена санкция, са изпълняеми в държавата членка, където се иска изпълнение, само ако размерът на плащането е бил окончателно определен от съда по произход.
Освен това, ако се приеме, че осъдително решение за заплащане на имуществена санкция трябва да се квалифицира като съдебно решение, „чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“ по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014 и че наличието на такова изпълнително основание има за последица да лиши съда, който трябва да издаде европейската заповед за запор, от правомощието му за проверка относно вероятното съществуване на съответното вземане, то запитващата юрисдикция поставя въпроса дали трябва да се изисква размерът на имуществената санкция да бъде предварително определен.
При тези обстоятелства съдия-изпълнителят към Tribunal de première instance de Liège (Първоинстанционен съд Лиеж) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Съдебното решение, с което страната е осъдена да заплати имуществена санкция в случай на неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия, представлява ли решение, чрез което от длъжника се изисква да изплати сумата по вземането на кредитора, по смисъла на член 7, параграф 2 от [Регламент № 655/2014]?
2)      Съдебното решение, с което страната е осъдена да заплати имуществена санкция, дори да подлежи на изпълнение в страната по произход, попада ли в обхвата на понятието „съдебно решение“ по смисъла на член 4 от [Регламент № 655/2014], когато размерът на закрепената в него санкция не е бил определен, както изисква член 55 от [Регламент № 1215/2012]?“.

Производството пред Съда
Запитващата юрисдикция иска от Съда да разгледа настоящото дело по реда на бързото производство съгласно член 105, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда.
В подкрепа на искането си тя се позовава на естеството на молбата за издаване на заповед запор, с която е сезирана, и на обстоятелството, че производството е спряно в очакване на тълкуването, което Съдът трябва да даде.
От член 105, параграф 1 от Процедурния правилник следва, че по искане на запитващата юрисдикция или, по изключение, служебно, след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат председателят на Съда може да реши определено преюдициално запитване да бъде разгледано по реда на бързото производство, в отклонение от разпоредбите на посочения процедурен правилник, когато естеството на делото изисква то да бъде разгледано в кратки срокове.
В случая на 14 юни 2021 г., след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат, председателят на Съда решава да отхвърли искането за разглеждане на делото по реда на бързото производство, с мотива че изложените от запитващата юрисдикция причини не могат да докажат, че в рамките на настоящото дело са изпълнени условията по член 105, параграф 1 от Процедурния правилник.
Всъщност бързото производство е процесуален способ, който следва да се прилага в случай на извънредна неотложност (решение от 21 декември 2021 г., Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, т. 37 и цитираната съдебна практика). Самият интерес на правните субекти, който, разбира се, е легитимен, възможно най-бързо да се установи обхватът на правата, които черпят от правото на Съюза, или чисто икономическите интереси, колкото и да са важни и легитимни, не могат сами по себе си да обосноват провеждането на бързо производство (вж. в този смисъл решение от 11 ноември 2021 г., Energieversorgungscenter Dresden-Wilschdorf, C‑938/19, EU:C:2021:908, т. 43 и 45 и цитираната съдебна практика).

По преюдициалните въпроси
С двата си преюдициални въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че съдебно решение, с което длъжник е осъден да заплати имуществена санкция в случай на бъдещо неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия и с  което следователно не се определя окончателно размерът на тази имуществена санкция, представлява съдебно решение, чрез което от длъжника се изисква да изплати сумата по вземането по смисъла на тази разпоредба, така че кредиторът, който иска издаването на заповед за запор, е освободен от задължението да представи достатъчно доказателства, за да се увери съдът, че искът му срещу длъжника вероятно ще бъде удовлетворен по същество.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 17, параграф 1 от Регламент № 655/2014 съдът, който е сезиран с молба за издаване на заповед за запор, трябва да провери дали са спазени условията и изискванията на този регламент.
Условията за издаване на заповед за запор са посочени в член 7 от Регламент № 655/2014. Параграф 1 от този член, разглеждан във връзка с параграф 2 от него, по същество предвижда, че сезираният съд издава заповед за запор, когато кредиторът, който е получил съдебно решение, съдебна спогодба или автентичен акт, чрез които от длъжника се изисква да изплати сумата по вземането на кредитора, представи достатъчно доказателства, че е налице спешна необходимост от мярка за запор. Ако кредиторът все още не е получил такова решение, такава спогодба или такъв акт, съгласно параграф 2 от посочения член той трябва да представи достатъчно доказателства не само относно спешната необходимост на исканата мярка, но и относно вероятността искът му срещу длъжника да бъде удовлетворен по същество.
Освен това е важно да се отбележи, че термините „съдебно решение“ и „[вземане]“, използвани в член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014, са определени в член 4, съответно точки 5 и 8 от този регламент.
Терминът „[вземане]“ е дефиниран в член 4, точка 5 от Регламент № 655/2014 като „[право на] плащане на определена изискуема сума пари или [право на] плащане на определима сума пари, ко[е]то произтича от сделка или от вече настъпило събитие, при условие че то[ва] [вземане] може да бъде предявен[о] пред съд“.
Така, ако заповедта за запор е достъпна, за да се обезпечат вече изискуеми вземания, тя трябва да е достъпна и за вземания, които още не са изискуеми, при условие че тези вземания произтичат от сделка или от вече настъпило събитие и техният размер може да бъде определен при предявяването им пред съд за целите на издаването на посочената заповед.
Както се посочва в съображение 12 от Регламент № 655/2014, сред все още неизискуемите вземания по член 4, точка 5 от този регламент са и вземанията във връзка с гражданска отговорност, деликт или квазиделикт, както и във връзка с граждански искове за вреди или реституция въз основа на акт, който дава основание за наказателно производство — хипотези, които обаче не обхващат вземането, с оглед на което е постановено разглежданото в главното производство съдебно решение за налагане на имуществена санкция.
Всъщност, както отбелязва генералният адвокат в точки 65 и 66 от заключението си, сделката или събитието в основата на все още неизискуемото вземане по член 4, точка 5 от Регламент № 655/2014 трябва да предхожда постановяването на съдебното решение, чрез което от длъжника се изисква да изплати сумата по вземането на кредитора по смисъла на член 7, параграф 2 от този регламент, а очевидно настоящият случай не е такъв, тъй като неизпълнението на разпореждането за преустановяване на действия, което може да доведе до плащане на имуществена санкция, може да настъпи едва след постановяване на съдебното решение за налагане на имуществената санкция.
Терминът „съдебно решение“, дефиниран в член 4, точка 8 от Регламент № 655/2014 като „съдебно решение, постановено от съд на държава членка, независимо от наименованието на решението“, трябва да се тълкува в смисъл, че това съдебно решение трябва да има изпълнителна сила (вж. в този смисъл решение от 7 ноември 2019 г., K.H.K. (Запор на банкови сметки), C‑555/18, EU:C:2019:937, т. 44).
С оглед на гореизложеното изразът „съдебно решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“, използван в член 7 от Регламент № 655/2014, трябва да се разбира като изпълняемо решение, с което длъжникът се осъжда да заплати сума, която е определена или определяема към момента на постановяване на това решение.
Както обаче по същество отбелязва генералният адвокат в точки 62, 63 и 73 от заключението си, въпреки че съдебно решение, определящо основен размер на имуществената санкция, която да се наложи в случай на неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия — дори да се предположи, че това съдебно решение е изпълняемо — несъмнено съдържа осъждане за теоретично определима сума, това съдебно решение все пак не може да съдържа точния размер на подлежащото на събиране вземане, тъй като този размер зависи от бъдещи събития и следователно не е известен към датата на постановяване на съдебното решение за налагане на тази имуществена санкция.
Всъщност изразът „съдебно решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“, използван в член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014, трябва да се тълкува в неговия контекст, като се вземат предвид разпоредбите, предшестващи посочения член 7, параграф 2, както и тези, които го следват.
Така член 6, параграф 3 от Регламент № 655/2014 изрично предвижда, че когато кредиторът вече е получил съдебно решение, компетентни „да издадат заповедта за запор за [вземането], посочен[о] в решението“, са съдилищата на държавата членка, в която е издадено решението.
Също така съгласно член 8, параграф 2, буква ж), точка ii) от Регламент № 655/2014 кредиторът може да поиска издаването на заповед за запор за „сумата [на главницата на вземането], която е посочена в съдебното решение, […] или [за] част от нея“.
При това положение, доколкото съдебното решение, с което страна е осъдена да заплати имуществена санкция в случай на бъдещо неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия, не съдържа точния размер на подлежащото на събиране вземане, то не може да представлява „съдебно решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“ по смисъла на член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014 и което освобождава кредитора от задължението да представи достатъчно доказателства, за да се увери сезираният с молбата за издаване на такава заповед съд, че искът срещу длъжника вероятно ще бъде удовлетворен по същество.
Това тълкуване се потвърждава от целите на Регламент № 655/2014, който е насочен към създаване на процедура на Европейския съюз, която — като алтернатива на предвидените в националното право мерки за запор — посредством обвързващи и пряко приложими разпоредби позволява ефикасно и бързо запориране на средства по банкови сметки (вж. в този смисъл  решение от 7 ноември 2019 г., K.H.K. (Запор на банкови сметки), C‑555/18, EU:C:2019:937, т. 31 и 32).
Всъщност член 7 от Регламент № 655/2014 във връзка със съображение 14 от него има за цел да се установи подходящ баланс между интересите на кредитора и тези на длъжника, предвиждайки различни условия за издаване на заповед за запор в зависимост от това дали в държава членка кредиторът вече е получил, или все още не е получил акт, който изисква длъжникът да заплати сумата по вземането на кредитора. По-специално, в първия случай кредиторът трябва да докаже само нуждата от спешна мярка поради съществуването на непосредствена опасност, докато във втория случай той трябва да убеди съда, че е налице и fumus boni iuris (вж. в този смисъл решение от 7 ноември 2019 г., K.H.K. (Запор на банкови сметки), C‑555/18, EU:C:2019:937, т. 40).
Както подчертава генералният адвокат в точка 75 и сл. от заключението си, тълкуване на член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014 в смисъл, че осъждане за теоретично определима сума, чийто точен размер обаче остава несигурен, представлява „съдебно решение, […] чрез ко[е]то от длъжника се изисква да изплати сумата по [вземането]“ по смисъла на посочената разпоредба, би могло да засегне посочения в точка 50 от настоящото решение баланс, изразяващ се в претегляне (както е видно от съображение 14 от този регламент) на интереса на кредитора, който се опитва да получи заповед за запор, и интереса на длъжника, който желае да предотврати злоупотреба със заповедта.
Следователно изискването за установяване на точния размер на подлежащото на събиране вземане и следователно за определяне на размера на имуществената санкция преди връчването на заповедта за запор е обосновано с оглед на подходящия баланс, който трябва да се запази между интересите на кредитора и тези на длъжника.
В това отношение следва да се припомни, че доколкото белгийското право в областта на имуществените санкции съдържа разпоредби, приети след одобряването на Конвенцията на Бенелюкс за единен закон за имуществените санкции, подписана в Хага на 26 ноември 1973 г., то това право се различава от действащите норми в другите държави членки.
С цел да се отстранят трудностите, до които биха могли да доведат различията между законодателствата на държавите членки в тази материя, в член 43 от Конвенцията от 27 септември 1968 година относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (ОВ L 299, 1972 г., стр. 32; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3) е въведено правилото, че „чуждестранно съдебно решение, с което се постановява [имуществена санкция] за неизпълнение, подлежи на изпълнение в държавата [членка], в която се иска изпълнението, само ако размерът на сумите е окончателно определен от съдилищата на държавата [членка] по произхода“. Това правило е възпроизведено по същия начин в член 49 от Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (OB L 12, 2001 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 3, стр. 74), а понастоящем по същество се съдържа в член 55 от Регламент № 1215/2012 (вж. в този смисъл решение от 9 септември 2015 г., Bohez, C‑4/14, EU:C:2015:563, т. 56).
Макар в Регламент № 655/2014 да няма еквивалентно правило относно имуществената санкция, от това не може да се заключи, че намерението на законодателя на Съюза е било имуществената санкция да се изключи от приложното поле на този регламент. Всъщност член 48, буква б) от посочения регламент предвижда, че той не засяга прилагането на Регламент № 1215/2012. Освен това изискването за установяване на точния размер на подлежащото на събиране вземане и за предварително определяне на размера на имуществената санкция не само е в съзвучие с целта за ефективност, преследвана с Регламент № 655/2014, но и зачита предвидения в него баланс на интересите (вж. по аналогия решение от 9 септември 2015 г., Bohez, C‑4/14, EU:C:2015:563, т. 46 и 57).
По изложените съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че член 7, параграф 2 от Регламент № 655/2014 трябва да се тълкува в смисъл, че съдебно решение, с което длъжник е осъден да заплати имуществена санкция в случай на бъдещо неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия и с  което следователно не се определя окончателно размерът на тази имуществена санкция, не представлява съдебно решение, чрез което от длъжника се изисква да изплати сумата по вземането по смисъла на тази разпоредба, така че кредиторът, който иска издаването на заповед за запор, не е освободен от задължението да представи достатъчно доказателства, за да се увери сезираният с молбата за издаване на тази заповед съд, че искът срещу длъжника вероятно ще бъде удовлетворен по същество.

По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
Член 7, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 655/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на процедура за европейска заповед за запор на банкови сметки с цел улесняване на трансграничното събиране на вземания по граждански и търговски дела
трябва да се тълкува в смисъл, че:
съдебно решение, с което длъжник е осъден да заплати имуществена санкция в случай на бъдещо неизпълнение на разпореждане за преустановяване на действия и с което следователно не се определя окончателно размерът на тази имуществена санкция, не представлява съдебно решение, чрез което от длъжника се изисква да изплати сумата по вземането по смисъла на тази разпоредба, така че кредиторът, който иска издаването на европейска заповед за запор на банкови сметки, не е освободен от задължението да представи достатъчно доказателства, за да се увери сезираният с молбата за издаване на тази заповед съд, че искът срещу длъжника вероятно ще бъде удовлетворен по същество.
Подписи
*
Език на производството: френски.