CELEX: 62019CJ0398
Преюдициално запитване
Гражданство на Европейския съюз
Членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС
Екстрадиция към трета страна на гражданин на Съюза
Лице, придобило гражданство на Съюза, след като е преместило центъра на интересите си в замолената държава членка
Приложно поле на правото на Съюза
Забрана за екстрадиране, прилагана само за гражданите на съответната държава
Ограничение на свободното движение
Обосновка по съображения за недопускане на безнаказаност
Пропорционалност
Уведомяване на държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице
Задължение на замолената държава членка и на държавата членка по произход да поискат от молещата трета страна предоставянето на наказателното дело
Липса

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС и на решение от 6 септември 2016 г., Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
).
Запитването е отправено в рамките на молба от украинските до германските органи за екстрадиция с цел наказателно преследване на BY, който е украински и румънски гражданин.
Правна уредба
Европейската конвенция за екстрадиция
Член 1 от Европейската конвенция за екстрадиция, подписана в Париж на 13 декември 1957 г. (наричана по-нататък „Европейската конвенция за екстрадиция“), гласи:
„Договарящите страни се задължават да си предават взаимно съгласно разпоредбите и условията, установени в тази конвенция, всички лица, които компетентните органи на молещата страна преследват заради престъпление или издирват за изпълнение на присъда или на наложена мярка за неотклонение“.
Член 6 от тази конвенция, озаглавен „Екстрадиция на граждани“, предвижда:
„1.
a)
Всяка договаряща страна има право да откаже екстрадиция на свои граждани.
b)
Всяка договаряща страна може чрез декларация, направена при подписването или при депозирането на документ за ратификация или присъединяване, да определи, доколкото е заинтересувана, термина „граждани“ по смисъла на тази конвенция.
c)
Гражданството се определя към момента на решението за екстрадиция. […]
2.   Ако замолената страна не екстрадира свой гражданин, тя трябва по молба на молещата страна да предостави случая на своите компетентни органи с цел провеждане на наказателно преследване, ако има основания за това. За тази цел делата, информацията и вещите, свързани с престъплението, се предават безплатно по начина, предвиден в чл. 12, ал. 1. Молещата страна се уведомява за резултата от молбата ѝ“.
Член 12, параграф 2 от посочената конвенция гласи:
„Молбата се придружава от:
a)
оригинал или заверено копие от присъда или заповед за задържане или друг документ със същата сила, издаден по реда, предвиден от закона на молещата страна;
b)
описание на престъпленията, за които се иска екстрадиция. Времето и мястото на тяхното извършване, правната им характеристика и приложимите спрямо тях законови разпоредби се посочват по възможно най-ясен начин; и
c)
копие от приложимите законови разпоредби или при невъзможност изложение на приложимото право, както и възможно най-точно описание на исканото лице, придружено от всяка друга информация, подпомагаща установяването на самоличността и гражданството му“.
Федерална република Германия е направила декларация по смисъла на член 6 от Европейската конвенция за екстрадиция със следното съдържание:
„По силата на член 16, параграф 2, първо изречение [от Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Основен закон на Федерална република Германия) от 23 май 1949 г. (BGBl 1949 I, стр. 1)] не се допуска екстрадирането на германски граждани от Федерална република Германия в чужда държава и следователно такова трябва да бъде отказвано във всички случаи.
Терминът „граждани“ по смисъла на член 6, точка 1, буква b) от Европейската конвенция за екстрадиция […] обхваща всички германски граждани по смисъла на член 116, параграф 1 от Основния закон на Федерална република Германия“.
Рамково решение 2002/584/ПВР
Член 1, параграфи 1 и 2 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (
OB L 190, 2002 г. стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3) предвижда:
„1.   Европейската заповед за арест е съдебно решение, което е издадено от държава членка, с оглед задържане и предаване на друга държава членка на издирвано лице, с цел наказателно преследване или изпълнение на присъда за лишаване от свобода или на мярка, изискваща задържане.
2.   Държавите членки следва да изпълнят всяка европейска заповед за арест въз основа на принципите на взаимното признаване и в съответствие с разпоредбите на настоящото рамково решение“.
Германското право
Основният закон на Федерална република Германия
Член 16, параграф 2 от Основния закон на Федерална република Германия гласи:
„Не се допуска екстрадиция на германски гражданин в чужбина. Със закон може да бъде предвидено друго по отношение на предаването в държава — членка на Европейския съюз, или предаването на международен съд, при условие че се спазват принципите на правовата държава“.
Наказателният кодекс
Член 7 от Strafgesetzbuch (Наказателният кодекс), в приложимата по делото в главното производство редакция, гласи:
„(1)   Германското наказателно право се прилага спрямо германски гражданин за престъпленията, извършени в чужбина, ако деянието е наказуемо в държавата, в която е извършено, или ако деянието не попада под наказателната юрисдикция на държавата, в която е извършено.
(2)   Германското наказателно право се прилага за други престъпления, извършени в чужбина, ако деянието е наказуемо в държавата, в която е извършено, или ако деянието не попада под наказателната юрисдикция на държавата, в която е извършено, и ако деецът
1.
е бил германски гражданин по време на деянието или впоследствие е станал такъв, или
2.
е бил чужд гражданин към момента на извършване на деянието, бил е открит на национална територия и въпреки че Законът за екстрадицията позволява екстрадирането му според характера на престъплението, той не е екстрадиран, тъй като в разумен срок не е подадена молба за екстрадиция или тя е била отхвърлена или само по себе си екстрадирането не може да бъде приведено в действие“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
BY е украински и румънски гражданин. Той е роден в Украйна и е живял в тази държава до преместването си в Германия през 2012 г. По негова молба през 2014 г., като потомък на бивши румънски граждани, живели в румънската част на Буковина, той придобива румънско гражданство. Никога не е пребивавал в Румъния.
На 15 март 2016 г. въз основа на издадена от украински съд заповед за задържане Главната прокуратура на Украйна издава официална молба за екстрадиция на BY с цел наказателно преследване за престъпления, свързани с присвояването на имущество, собственост на украинско държавно предприятие. Молбата е предадена на Федерална република Германия чрез украинското министерство на правосъдието.
На 26 юли 2016 г. по отношение на BY е постановено временно задържане. На 1 август 2016 г. с определение на запитващата юрисдикция, Kammergericht Berlin (Висш областен съд Берлин, Германия), по отношение на BY е постановено задържане до приключване на производството по екстрадиция. На 2 декември 2016 г., след внасяне на гаранция, BY е освободен под условие в съответствие с определение на тази юрисдикция от 28 ноември 2016 г.
Междувременно с писмо от 9 ноември 2016 г., ведно с посоченото в предходната точка определение от 1 август 2016г., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Главна прокуратура Берлин, Германия) уведомява Министерството на правосъдието на Румъния за молбата за екстрадиция и пита дали румънските органи възнамеряват да проведат наказателно преследване спрямо BY, в качеството му на румънски гражданин, който в чужбина е извършил деяния, съставляващи престъпления. С писмо от 22 ноември 2016 г. министерството отговаря, че румънските органи могат да вземат решение за провеждане на наказателно преследване само по молба на украинските органи. На 15 март 2017 г. след допълнително запитване от 2 януари 2017 г., с което Главна прокуратура Берлин иска да установи дали румънското наказателно право допуска провеждането такова наказателно преследване за разглежданите деяния, посоченото министерство отговаря, че издаването на национална заповед за задържане като условие за издаването на европейска заповед за арест предполага наличието на достатъчно доказателства за виновността на издирваното лице в престъпленията, и моли Главна прокуратура Берлин да предостави съответните документи и преписи от доказателствата, свързани с престъпленията, в които е обвинен BY, и които са ѝ били представени от украинските органи.
От този отговор запитващата юрисдикция прави извод, че румънското право по принцип допуска наказателно преследване срещу румънски гражданин за престъпления, извършени в чужбина.
Според запитващата юрисдикция екстрадицията на BY в Украйна е допустима, но би могла да влезе в противоречие с решение от 6 септември 2016 г., Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
), тъй като румънските съдебни органи не са се произнесли изрично по въпроса за евентуалното издаване на европейска заповед за арест. Тази юрисдикция уточнява, че макар Федерална република Германия да отказва да екстрадира собствените си граждани, по отношение на гражданите на други държави членки не съществува забрана за екстрадиция. Същевременно запитващата юрисдикция иска да се установят последиците от това решение за изхода на делото, което разглежда, предвид конкретните обстоятелства по него, които се различават от обстоятелствата по делото, по което е постановено посоченото решение.
На първо място, запитващата юрисдикция посочва, че когато BY се е установил в Германия, е имал само украинско гражданство, а е придобил румънско гражданство едва в по-късен момент. Следователно пребиваването на BY в Германия не било в резултат на упражняване на правото му по член 21, параграф 1 ДФЕС. Поради това възниквал въпросът дали изведените от Съда принципи в решение от 6 септември 2016 г., Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
), са приложими към положението на BY.
На второ място, запитващата юрисдикция посочва практически трудности при прилагането на произтичащите от това решение принципи. Тя отбелязва, че румънските правоприлагащи органи биха могли да се произнесат по възможността за провеждане на наказателно преследване по отношение на BY само ако разполагат със събраните срещу него доказателства. Тези доказателства обаче, съгласно с член 12, параграф 2 от Европейската конвенция за екстрадиция, не попадали сред документите, които се прилагат към молба за екстрадиция, поради което замолената държава членка не можела да ги предостави на тези органи. При всички положения, предаването на посочените доказателства на държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, по подобие на изпращането на пълното искане за екстрадиция, можело да попада в обхвата на суверенното решение на молещата трета страна.
Поради това запитващата юрисдикция иска да се установи дали органите на държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, които са уведомени от замолената държава членка за наличието на молба за екстрадиция, са длъжни да поискат от молещата трета страна предоставянето на наказателното дело, за да могат да преценят основанията самите те да проведат наказателното преследване. Подобно искане можело да обуслови значително забавяне, което било неоправдано. На практика било трудно и да се изисква от замолената държава членка да поиска от третата страна да изпрати на държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, молба последната да проведе наказателното преследване.
На трето място, запитващата юрисдикция уточнява, че в член 7, параграф 2 от Наказателния кодекс в случай на недопускане на екстрадиция германското наказателно право предвижда субсидиарна компетентност за наказателно преследване за престъпления, извършени в чужбина, включително и от чужди граждани. Тя изразява съмнения дали, за да се съобрази с принципа за недопускане на дискриминация, закрепен в член 18 ДФЕС, трябва да приложи тази разпоредба и да обяви екстрадицията на гражданин на Съюза за недопустима. Според запитващата юрисдикция обаче подобен подход би изложил на риск ефективността на наказателното преследване.
Всъщност, от една страна, докато въз основа на тази субсидиарна компетентност екстрадицията на гражданин на Съюза била изначално недопустима, то задържането с цел екстрадиция и съответно задържането до приключване на екстрадиционното производство било невъзможно поради наличието на друга разпоредба в германското право. От друга страна, национална заповед за задържане в Германия можело да бъде издадена единствено при наличието на обосновано предположение, че обвиняемият е извършил престъпление, което можело да бъде потвърдено само след анализ на доказателствата за виновността на издирваното лице. За да получат тези доказателства, германските органи трябвало да предложат на молещата трета страна самите те да проведат наказателното преследване, или да инициират отправянето на искане с подобно съдържание от третата страна, което щяло да доведе до още по-голямо забавяне.
При тези обстоятелства Kammergericht Berlin (Висш областен съд Берлин) решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Важат ли произтичащите от решение на Съда […] от 6 септември 2016 г., Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
), принципи относно прилагането на членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС в случаите на подадена от трета държава молба за екстрадиция на гражданин на ЕС и когато центърът на интереси на издирваното лице е преместен в замолената държава членка към момент, в който все още не е бил гражданин на ЕС?
2)
Въз основа на решение […] от 6 септември 2016 г., Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
), длъжна ли е държавата членка по произход, която е уведомена за молбата за екстрадиция, да поиска от молещата трета държава да ѝ предостави материалите по делото, за да провери условията за провеждане на наказателно преследване?
3)
Въз основа на решение на Съда на Европейския съюз от 6 септември 2016 г., Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
), длъжна ли е държавата членка, до която е изпратена молба за екстрадиция на гражданин на ЕС от трета държава, да откаже екстрадицията и сама да проведе наказателно преследване, ако това е възможно съгласно националното ѝ право?“.
Относно компетентността на Съда
Ирландия твърди, че Съдът няма компетентност да разгледа настоящото преюдициално запитване. Тя изтъква, че правното положение на гражданин на Съюза попада в приложното поле на правото на Съюза само ако този гражданин е упражнил правото си на свободно движение към момент, в който вече е имал статут на гражданин на Съюза. Случаят на BY обаче не бил такъв към момента, в който е преместил центъра на интересите си от Украйна в Германия. Следователно BY не е обосновал пребиваването си в Германия с упражняването на произтичащо от член 21 ДФЕС право и не е действал в качеството на гражданин на Съюза, така че не можел да се позовава на член 18 ДФЕС.
Следва да се отбележи, че този довод не може да бъде отделен от разглеждането на първия въпрос, с който по същество запитващата юрисдикция иска да се определи дали членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС, разтълкувани от Съда в решение от 6 септември 2016 г., Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
), са приложими към положението на гражданин на Съюза, който като BY, е преместил центъра на интересите си в държава членка, различна от държавата, чийто гражданин е, към момент, в който все още не е имал статут на гражданин на Съюза.
Очевидно е обаче, че Съдът е компетентен да предостави на запитващата юрисдикция всички относими насоки за тълкуване на правото на Съюза, които да ѝ позволят да определи дали правото на Съюза е приложимо към такова положение (вж. в този смисъл решение от 5 май 2011 г., McCarthy,
C‑434/09
,
EU:C:2011:277
, т.
и
).
Тази компетентност не се влияе от обстоятелството, че при отрицателен отговор на първия въпрос в смисъл, че членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС не са приложими към това положение, не следва изобщо да се разглеждат втория и третия въпрос.
От това следва, че Съдът е компетентен да се произнесе по настоящото преюдициално запитване.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че се прилагат към положението на гражданин на Съюза, който е гражданин на една държава членка, но пребивава на територията на друга държава членка, до която е отправена молба за екстрадицията му от трета страна, дори когато този гражданин е преместил центъра на своите интереси в тази друга държава членка към момент, в който все още не е имал статут на гражданин на Съюза.
Следва да се припомни, че в решение от 6 септември 2016 г., Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, т.
), което като настоящото дело се отнася до молба за екстрадиция, издадена от трета страна, с която Съюзът няма сключено споразумение за екстрадиция, Съдът е приел, че макар при липсата на такова споразумение правилата в областта на екстрадицията да са от компетентността на държавите членки, в положенията, попадащи в приложното поле на член 18 ДФЕС във връзка с разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно гражданството на Съюза, се включват и тези, свързани с упражняването на правото на свободно движение и пребиваване на територията на държавите членки, предвидено в член 21 ДФЕС.
От практиката на Съда следва, че гражданин на държава членка, притежаващ на това основание статут на гражданин на Съюза, който законно пребивава на територията на друга държава членка, попада в приложното поле на правото на Съюза (вж. в този смисъл решения от 2 октомври 2003 г., Garcia Avello,
C‑148/02
,
EU:C:2003:539
, т.
и
и от 8 юни 2017 г., Freitag,
C‑541/15
,
EU:C:2017:432
, т.
).
Следователно, поради качеството си на гражданин на Съюза, гражданин на държава членка, който пребивава в друга държава членка, има правото да се позовава на член 21, параграф 1 ДФЕС (вж. в този смисъл решения от 19 октомври 2004 г., Zhu и Chen,
C‑200/02
,
EU:C:2004:639
, т.
и от 2 октомври 2019 г., Bajratari,
C‑93/18
,
EU:C:2019:809
, т.
и цитираната съдебна практика) и попада в приложното поле на Договорите по смисъла на член 18 ДФЕС, който съдържа забрана за дискриминация, основана на гражданството (вж. в този смисъл решения от 6 септември 2016 г., Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, т.
и цитираната съдебна практика и от 13 ноември 2018 г., Raugevicius,
C‑247/17
,
EU:C:2018:898
, т.
).
Фактът, че гражданинът на Съюза е придобил гражданство на дадена държава членка и съответно статута на гражданин на Съюза едва след като вече пребивава в държава членка, различна от държавата членка, чието гражданство впоследствие е придобил, не може да постави под въпрос тази констатация. Всъщност обратното тълкуване, че това е пречка такъв гражданин да се позове на правата, които му предоставя статутът на гражданин на Съюза, би накърнило полезното действие на този статут, който е замислен като основен статут на гражданите на държавите членки (вж. в този смисъл решение от 20 септември 2001 г., Grzelczyk,
C‑184/99
,
EU:C:2001:458
, т.
).
Същото важи и за факта, че гражданин на Съюза, чиято екстрадиция е поискана, има и гражданство на третата държава, подала тази молба. Всъщност двойното гражданство — на държава членка и на трета държава — не би могло да лиши заинтересованото лице от свободите, които то черпи от правото на Съюза като гражданин на държава членка (решение от 13 ноември 2018 г., Raugevicius,
C‑247/17
,
EU:C:2018:898
, т.
и цитираната съдебна практика).
По делото в главното производство от акта за преюдициално запитване е видно, че румънският гражданин BY, в качеството си на гражданин на Съюза, упражнява своето право по член 21 ДФЕС да пребивава в друга държава членка, в случая Федерална република Германия, което означава, че неговото положение попада в приложното поле на Договорите по смисъла на член 18 ДФЕС, въпреки обстоятелството, от една страна, че той е преместил центъра на интересите си в последната държава членка към момент, в който все още не е придобил румънско гражданско, и от друга, че едновременно с това е гражданин на молещата трета страна.
По изложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че се прилагат към положението на гражданин на Съюза, който е гражданин на една държава членка, но пребивава на територията на друга държава членка, до която е отправена молба за екстрадицията му от трета страна, дори когато този гражданин е преместил центъра на своите интереси в тази друга държава членка към момент, в който все още не е имал статут на гражданин на Съюза.
По втория въпрос
В самото начало следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда в рамките на установеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда, той трябва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. С оглед на това при необходимост Съдът трябва да преформулира въпросите, които са му зададени (решения от 13 септември 2016 г., Rendón Marín,
C‑165/14
,
EU:C:2016:675
, т.
и от 8 юни 2017 г., Freitag,
C‑541/15
,
EU:C:2017:432
, т.
).
В конкретния случай с втория въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи какви са задълженията на държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, гражданин на Съюза, по отношение на което от трета страна е отправена молба за екстрадиция до друга държава членка, на чиято територия пребивава това лице, в рамките на осъществяването на обмена на информация, посочен в точки 47—49 от решение от 6 септември 2016 г., Petruhhin (
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
). Така както е формулиран от тази юрисдикция, въпросът се отнася до евентуалното наличие на задължение за държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, да поиска от молещата трета страна да ѝ предостави материалите по делото, което се води за престъплението, в което е обвинено това лице.
Въпреки това, тъй като посоченият обмен на информация се основава на сътрудничеството на тези две държави членки и в основанията за преюдициалното запитване запитващата юрисдикция разглежда задълженията както на едната, така и другата от посочените държави членки, за да се даде пълен отговор на запитващата юрисдикция, следва да се приеме, че вторият въпрос се отнася и до определянето на задълженията на замолената държава членка в рамките на посочения в предходната точка от настоящото решение обмен на информация.
При тези обстоятелства вторият въпрос следва да се преформулира и да се приеме, че с него запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че когато държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, гражданин на Съюза, по отношение на което от трета страна е отправена молба за екстрадиция до друга държава членка, е уведомена от последната за наличието на молбата за екстрадиция, една от тези държави членки е длъжна да поиска от молещата трета страна да ѝ изпрати копие на наказателното дело, за да може държавата членка, чийто гражданин е лицето, да прецени основанията самата тя да проведе наказателното преследване.
На първо място, следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда националните правила на държава членка за екстрадиране, които въвеждат, както по делото в главното производство, разлика в третирането в зависимост от това дали засегнатото лице е гражданин на тази държава членка, или гражданин на друга държава членка, като водят до непредоставянето на гражданите на други държави членки, които пребивават законно на територията на замолената държава, на защита срещу екстрадиране, с каквато се ползват гражданите на последната държава членка, могат да засегнат свободата на движение и пребиваване на територията на държавите членки на гражданите на първите (вж. в този смисъл решения от 6 септември 2016 г., Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, т.
и от 10 април 2018 г., Pisciotti,
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
, т.
).
От това следва, че при положение като разглежданото в главното производство неравното третиране, което се изразява в допускането на екстрадиране на гражданин на Съюза, който е гражданин на държава членка, различна от замолената, ограничава свободата на движение и пребиваване на територията на държавите членки по смисъла на член 21 ДФЕС (вж. в този смисъл решения от 6 септември 2016 г., Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, т.
и от 10 април 2018 г., Pisciotti,
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
, т.
).
Едно такова ограничение би могло да бъде обосновано само ако се основава на обективни съображения и е пропорционално на легитимно преследваната от националното право цел (решение от 6 септември 2016 г., Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, т.
).
В този контекст Съдът вече е приел, че целта за избягване на опасността от безнаказаност на извършилите престъпление лица трябва да се счита за легитимна и позволява да се оправдае ограничаваща мярка на основна свобода, като предвидената в член 21 ДФЕС, при условие че тя е необходима за защита на интересите, които цели да гарантира и доколкото тези цели не могат да бъдат постигнати с по-малко ограничителни мерки (вж. в този смисъл решения от 6 септември 2016 г., Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, т.
и
, от 10 април 2018 г., Pisciotti,
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
, т.
и
и от 2 април 2020 г., Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, т.
).
В това отношение Съдът е приел, че следва да се даде предимство на обмена на информация с държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, и евентуално да се предостави възможност на органите на тази държава членка да издадат европейска заповед за арест с цел наказателно преследване. Следователно, когато друга държава членка, в която това лице пребивава законно, е сезирана с молба за екстрадиция от трета страна, тя е длъжна да уведоми държавата членка, чийто гражданин е посоченото лице, и евентуално по нейно искане да ѝ го предаде съгласно разпоредбите на Рамково решение 2002/584, при условие че съгласно националното си право тази държава членка е компетентна да преследва това лице за деяния, извършени извън националната ѝ територия (вж. в този смисъл решения от 6 септември 2016 г., Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, т.
и
, от 10 април 2018 г., Pisciotti,
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
, т.
и от 2 април 2020 г., Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, т.
).
Освен това, за да се запази целта за избягване на опасността от безнаказаност на издирваното лице за деянията, в които е обвинено, посочени в искането за екстрадиция, европейската заповед за арест, издадена евентуално от държавата членка, чийто гражданин е лицето, трябва да се отнася най-малкото за същите деяния като посочените в искането за екстрадиция, в които лицето е обвинено (вж. в този смисъл решение от 10 април 2018 г., Pisciotti,
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
, т.
).
За сметка на това, при липсата на издадена европейска заповед за арест от държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, замолената държава членка може да пристъпи към екстрадирането му, след като провери, както изисква съдебната практика на Съда, че с тази екстрадиция няма да бъдат нарушени правата, посочени в член 19 от Хартата на основните права на Европейския съюз (вж. в този смисъл решение от 6 септември 2016 г., Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, т.
).
Именно с оглед на тези съображения следва, на второ място, предвид въпросите на запитващата юрисдикция, да се предоставят уточнения относно осъществяването на посочения в точка 43 от настоящото решение обмен на информация.
В това отношение от точки 55 и 56 от решение от 10 април 2018 г., Pisciotti (
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
), по същество следва, че замолената държава членка изпълнява задължението си за предоставяне на информация, посочено в точка 43 от настоящото решение, като предоставя на компетентните органи на държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, възможност да поискат това лице да им бъде предадено в рамките на европейска заповед за арест.
В това отношение по силата на принципа на лоялно сътрудничество, предвиден в член 4, параграф 3, първа алинея ДЕС, съгласно който Съюзът и държавите членки при пълно взаимно зачитане си съдействат при изпълнението на задачите, произтичащи от Договорите (вж. в този смисъл решение от 6 септември 2016 г., Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, т.
), замолената държава членка трябва да уведоми компетентните органи на държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, не само относно наличието на молба за екстрадицията му, но и за всички правни и фактически обстоятелства, които са ѝ представени от молещата трета страна в рамките на молбата за екстрадиция, като тези органи обаче са длъжни да спазват изискването за поверителност на тези обстоятелства, когато такова е наложено от посочената трета страна, която е надлежно уведомена в това отношение. Освен това замолената държава членка трябва да уведоми посочените органи за всяка промяна в положението на издирваното лице, която има отношение към евентуалното издаване срещу него на европейска заповед за арест в съответствие с посоченото в точки 43 и 44 от настоящото решение.
За сметка на това нито замолената държава членка, нито държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, са длъжни съгласно правото на Съюза да поискат от молещата трета страна предоставянето на наказателното дело.
Освен факта, че понастоящем подобно задължение е без правно основание в правото на Съюза, то е и несъвместимо с целите на посочения в точка 43 от настоящото решение обмен на информация, доколкото съгласно съдебната практика този обмен на информация съответства на целта да се защитят гражданите на Съюза от мерки, които могат да ги лишат от правата им на свободно движение и пребиваване, предвидени в член 21 ДФЕС, като същевременно се води борба срещу безнаказаността на престъпления (вж. в този смисъл решение от 6 септември 2016 г., Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, т.
).
Всъщност, ако замолената държава членка и държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, са длъжни да поискат от молещата трета страна да предостави наказателното дело, производството по екстрадиция би било значително усложнено, а продължителността му — съществено удължена, с риск в крайна сметка да се застраши целта за избягване на подобна безнаказаност.
Освен това трябва да се отбележи, че припомнената в точка 43 от настоящото решение съдебна практика се основава на схващането, че когато е уведомена от замолената държава членка за наличието на молба за екстрадиция, издадена по отношение на неин гражданин, държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, сама преценява основанията за издаване на европейска заповед за арест. По същия начин следва да се приеме, че именно при упражняването на правото на преценка, произтичащо от нейния суверенитет по наказателноправни въпроси, държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, може да вземе решение да поиска от молещата трета страна да ѝ предостави наказателното дело, за да прецени основанията за евентуално провеждане на наказателното преследване.
От изложеното следва, че ако надлежно са уведомени органите на държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице в съответствие с уточненото в точка 48 от настоящото решение, органите на замолената държава членка могат да проведат производството по екстрадиция и евентуално да допуснат екстрадицията на лицето при липсата на европейска заповед за арест, издадена в разумен срок, отчитащ всички обстоятелства по делото, от страна на държавата членка, чийто гражданин е лицето.
Следователно в подобна хипотеза замолената държава членка може да осъществи екстрадицията, без да е длъжна след изтичането на такъв разумен срок да изчаква държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, да постанови изрично решение, с което да откаже издаването на европейска заповед за арест срещу това лице. Всъщност обратният подход би надхвърлил това, което изисква прилагането на механизмите за сътрудничество и взаимопомощ, съществуващи в областта на наказателноправните въпроси съгласно правото на Съюза, и би създал опасност от неоправдано забавяне на производството по екстрадиция.
В тази връзка и в интерес на правната сигурност замолената държава членка следва да определи на държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, разумен срок, в който, ако последната държава членка не издаде европейска заповед за арест, ще се пристъпи към екстрадицията на лицето. Продължителността на този срок трябва да бъде определена, като се отчетат всички обстоятелство по делото, и по-конкретно евентуалното задържане на посоченото лице във връзка с производството по екстрадиция и сложността на случая.
По изложените съображение на втория въпрос следва да се отговори, че членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че когато държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, гражданин на Съюза, по отношение на което от трета страна е отправена молба за екстрадиция до друга държава членка, е уведомена от последната за наличието на молбата за екстрадиция, нито една от тези държави членки не е длъжна да поиска от молещата трета страна да ѝ изпрати копие на наказателното дело, за да може държавата членка, чийто гражданин е лицето, да прецени основанията самата тя да проведе наказателното преследване срещу посоченото лице. При условие че надлежно е уведомила държавата членка, чийто гражданин е същото лице, за наличието на молба за екстрадиция, за всички правни и фактически обстоятелства, които са представени от молещата трета страна в рамките на молбата, и за всяка промяна в положението на издирваното лице, която има отношение към евентуалното издаване срещу него на европейска заповед за арест, замолената държава членка може да екстрадира лицето, без да е длъжна да изчаква изрично решение на държавата членка, чийто гражданин е това лице, с което се отказва издаването на такава европейска заповед за арест, отнасяща се най-малкото до същите престъпления като посочените в молбата за екстрадиция, когато последната държава членка не е предприела необходимите действия по издаването на такава заповед в разумен срок, който ѝ е определен в тази връзка от замолената държава членка при отчитане на всички обстоятелства по делото.
По третия въпрос
С третия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че държавата членка, до която е изпратена молба за екстрадиция с цел наказателно преследване на гражданин на Съюза от трета страна, е длъжна да откаже екстрадицията и сама да проведе наказателно преследване, ако това е възможно съгласно националното ѝ право.
Следва да се припомни, че екстрадицията е процедура, чиято цел е да се бори срещу безнаказаността на лице, което се намира на друга територия, различна от територията, на която, както се твърди, е извършило престъпление. Всъщност, макар и, като се има предвид сентенцията aut dedere, aut judicare (да се екстрадира или преследва наказателно), недопускането от дадена държава на екстрадиция на нейните граждани най-общо да се компенсира от възможността замолената държава членка да преследва собствените си граждани за тежки престъпления, извършени извън територията ѝ, по принцип тази държава членка не е компетентна да се произнесе по такива деяния, когато нито извършителят, нито пострадалият от предполагаемото престъпление са граждани на посочената държава членка. Освен това екстрадицията позволява да се избегне да останат ненаказани престъпления, извършени на територията на друга държава, от лица, които са я напуснали (решение от 6 септември 2016 г., Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, т.
).
Именно в този контекст Съдът е приел, че национални правила, които позволяват да се уважи молба за екстрадиция за целите на наказателното преследване и постановяването на присъда в третата държава, в която се предполага, че е извършено престъплението, изглеждат подходящи за постигане на преследваната цел, при условие че не съществува алтернативна мярка, която в по-малка степен да засяга упражняването на предоставените с член 21 ДФЕС права (вж. в този смисъл решение от 6 септември 2016 г., Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, т.
и
).
В конкретния случай обаче въпросът на запитващата юрисдикция се вписва в контекст, при който, за разлика от посоченото в точка 58 от настоящото решение, националното право на замолената държава членка позволява тази държава членка да проведе наказателно преследване спрямо чужд гражданин за престъпления, които са извършени извън нейната територия. Така тази юрисдикция посочва, че член 7, параграф 2 от Наказателния кодекс предвижда в случай на недопускане на екстрадиция субсидиарна компетентност на германските органи на наказателното производство за провеждане на наказателно преследване за престъпления, които са извършени в чужбина, включително и когато тези деяния са осъществени от чужд гражданин.
Германското правителство оспорва основателността на това тълкуване на член 7, параграф 2, точка 2 от Наказателния кодекс, направено от запитващата юрисдикция. Според това правителство предвидената в посочената разпоредба субсидиарна компетентност се прилага само ако молещата трета страна не може или не иска да проведе наказателното преследване. Тъй като обаче случаят в главното производство не бил такъв, посочената разпоредба не допускала провеждането на наказателно преследване срещу BY в Германия.
В това отношение следва да се припомни, че при тълкуването на разпоредбите на националния правен ред Съдът по принцип е длъжен да се придържа към квалификациите, дадени в акта за преюдициално запитване. Всъщност съгласно постоянната съдебна практика Съдът не е компетентен да тълкува вътрешното право на държава членка (решение от 7 август 2018 г., Banco Santander и Escobedo Cortés,
C‑96/16 и C‑94/17
,
EU:C:2018:643
, т.
и цитираната съдебна практика).
Поради това третият въпрос следва да се разгледа с оглед на тълкуването на член 7, параграф 2 от Наказателния кодекс, посочено в акта за преюдициално запитване. При необходимост запитващата юрисдикция следва да провери основателността на това тълкуване.
При това положение следва да се приеме, че членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС не могат да се тълкуват в смисъл, че замолената държава членка е длъжна да откаже екстрадицията на гражданин на Съюза, който е гражданин на друга държава членка, и сама да проведе срещу него наказателното преследване за престъпления, извършени в трета страна, ако съгласно националното право на замолената държава членка тя може да проведе наказателно преследване спрямо този гражданин на Съюза за определени престъпления, извършени в трета страна.
Всъщност в такъв случай наличието на задължение да откаже екстрадиция и сама да проведе наказателното преследване би лишило замолената държава членка от възможност сама да прецени дали да предприеме наказателно преследване по отношение на посочения гражданин въз основа на националното право, като вземе предвид всички обстоятелства по случая, включително и вероятността от постановяването на осъдителна присъда с оглед на наличните доказателства. Ето защо подобно задължение би излязло извън границите, които правото на Съюза може да наложи върху упражняването на правото на преценка на тази държава по отношение на целесъобразността на преследването в материя, която, като наказателното право, съгласно практиката на Съда, е от компетентността на държавите членки, дори когато те са длъжни да упражняват тази компетентност при спазване на правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 26 февруари 2019 г., Rimšēvičs и ЕЦБ/Латвия,
C‑202/18 и C‑238/18
,
EU:C:2019:139
, т.
).
От това следва, че когато, както по делото в главното производство, до замолената държава членка е изпратена от трета страна молба за екстрадиция с цел наказателно преследване на гражданин на Съюза, който е гражданин на друга държава членка, в правото на Съюза се поставя единствено въпросът дали замолената държава членка може да действа по отношение на този гражданин на Съюза по начин, който да засяга в по-малка степен упражняването на правото му на свободно движение и пребиваване, като предаде този гражданин на държавата членка, чийто гражданин е, вместо да го екстрадира в молещата трета страна (вж. по аналогия решение от 10 април 2018 г., Pisciotti,
C‑191/16
,
EU:C:2018:222
, т.
).
По изложените съображения на третия въпрос следва да се отговори, че членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че държавата членка, до която е изпратена молба за екстрадиция с цел наказателно преследване на гражданин на Съюза от трета страна, не е длъжна да откаже екстрадицията и сама да проведе наказателно преследване, ако това е възможно съгласно националното ѝ право.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:

1)
Членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че се прилагат към положението на гражданин на Европейския съюз, който е гражданин на една държава членка, но пребивава на територията на друга държава членка, до която е отправена молба за екстрадицията му от трета страна, дори когато този гражданин е преместил центъра на своите интереси в тази друга държава членка към момент, в който все още не е имал статут на гражданин на Съюза.

2)
Членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че когато държавата членка, чийто гражданин е издирваното лице, гражданин на Съюза, по отношение на което от трета страна е отправена молба за екстрадиция до друга държава членка, е уведомена от последната за наличието на молбата за екстрадиция, нито една от тези държави членки не е длъжна да поиска от молещата трета страна да ѝ изпрати копие на наказателното дело, за да може държавата членка, чийто гражданин е лицето, да прецени основанията самата тя да проведе наказателното преследване срещу посоченото лице. При условие че надлежно е уведомила държавата членка, чийто гражданин е същото лице, за наличието на молба за екстрадиция, за всички правни и фактически обстоятелства, които са представени от молещата трета страна в рамките на молбата, и за всяка промяна в положението на издирваното лице, която има отношение към евентуалното издаване срещу него на европейска заповед за арест, замолената държава членка може да екстрадира лицето, без да е длъжна да изчаква изрично решение на държавата членка, чийто гражданин е това лице, с което се отказва издаването на такава европейска заповед за арест, отнасяща се най-малкото до същите престъпления като посочените в молбата за екстрадиция, когато последната държава членка не е предприела необходимите действия по издаването на такава заповед в разумен срок, който ѝ е определен в тази връзка от замолената държава членка при отчитане на всички обстоятелства по делото.

3)
Членове 18 ДФЕС и 21 ДФЕС трябва да се тълкуват в смисъл, че държавата членка, до която е изпратена молба за екстрадиция с цел наказателно преследване на гражданин на Съюза от трета страна, не е длъжна да откаже екстрадицията и сама да проведе наказателно преследване, ако това е възможно съгласно националното ѝ право.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.