CELEX: 62016TJ0334
Apeliacinis skundas
Viešoji tarnyba
Laikinieji tarnautojai
CEPOL būstinės perkėlimas iš Bramšilo (Jungtinė Karalystė) į Budapeštą (Vengrija)
Darbuotojų perkėlimas
Aktas, kurio negalima apskųsti
Ieškinio nepriimtinumas Tarnautojų teisme

Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto I priedo 9 straipsnį pateiktu apeliaciniu skundu apeliantai FN, FP ir FQ prašo panaikinti 2016 m. balandžio 11 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimą FN ir kt. / CEPOL (
F‑41/15 DISS II
,
EU:F:2016:70
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jų ieškinį, kuriuo siekta, pirma, kad būtų panaikintas 2014 m. gegužės 23 d. Europos policijos koledžo (CEPOL)[, tapusio Europos Sąjungos teisėsaugos mokymo agentūra (CEPOL),] direktoriaus sprendimas 17/2014/DIR dėl CEPOL perkėlimo į Budapeštą (Vengrija) (toliau – ginčijamas sprendimas) ir prireikus 2014 m. lapkričio 28 d. CEPOL sprendimai atmesti jų skundus dėl ginčijamo sprendimo (toliau – sprendimai atmesti skundus), antra, kad iš CEPOL būtų priteistas jų tariamai patirtos žalos atlyginimas.
Faktinės ginčo aplinkybės
Faktinės ginčo aplinkybės išdėstytos Tarnautojų teismui pateiktuose šalių rašytiniuose dokumentuose ir skundžiamo sprendimo 7–38 punktuose. Šio sprendimo tikslais jas galima apibendrinti, kaip nurodyta toliau.
2000 m. gruodžio 22 d. Europos Sąjungos Taryba priėmė sprendimą 2000/820/TVR, kuriuo įsteigiama CEPOL (
OL L 336, 2000, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 36).
2003 m. gruodžio 13 d. Sprendimu 2004/97/EB, Euratomas, kurį bendru susitarimu priėmė valstybių narių atstovai, posėdžiavę valstybės arba vyriausybės vadovų lygiu, dėl tam tikrų Europos Sąjungos įstaigų ir agentūrų būstinių vietos (
OL L 29, 2004, p. 15
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 5 t., p. 12), CEPOL būstinė buvo nustatyta Bramšile (Jungtinė Karalystė).
2005 m. rugsėjo 20 d. Taryba priėmė Sprendimą 2005/681/TVR, įsteigiantį CEPOL ir panaikinantį Sprendimą 2000/820/TVR (
OL L 256, 2005, p. 63
). Sprendimo 2005/681/TVR 4 straipsnyje numatyta, kad „CEPOL būstinė yra [Bramšile], Jungtinėje Karalystėje“.
2009–2012 m. laikotarpiu CEPOL įdarbino apeliantus kaip laikinuosius tarnautojus pagal Kitų Europos Sąjungos tarnautojų įdarbinimo sąlygų (toliau – KTĮS) 2 straipsnį. Jų darbo sutarčių 2 straipsnyje buvo nurodyta, kad „paskyrimo vieta [buvo] oficiali CEPOL būstinė Bramšile, Jungtinėje Karalystėje“.
2012 m. gruodžio 12 d. Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės vidaus reikalų ministras pranešė CEPOL direktoriui apie jo ministerijos sprendimą uždaryti nacionalinį policijos mokymo centrą Bramšile, kuriame buvo ir CEPOL patalpos. Vidaus reikalų ministras nurodė, kad objektas bus parduotas iki 2014 m. ir kad jam žinoma apie Europos Komisijos ketinimą 2013 m. pradžioje pasiūlyti priimti naują reglamentą dėl CEPOL veiklos, kuriame galbūt bus numatyta sujungti ją su Europos policijos biuru (Europolu). Jis pažymėjo, kad naujo reglamento priėmimas suteiks valstybėms narėms progą susitarti dėl naujos CEPOL būstinės vietos, jei CEPOL išliktų atskira Europos Sąjungos agentūra.
2013 m. spalio 8 d. teisingumui ir vidaus reikalams skirtame Tarybos posėdyje valstybės narės susitarė, kad CEPOL toliau išliks atskira Sąjungos agentūra ir jos būstinė bus perkelta į Budapeštą iš karto, kai bus nutraukta veikla Bramšile.
2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamentas ir Taryba priėmė Reglamentą (ES) Nr. 543/2014, kuriuo iš dalies keičiamas Sprendimas 2005/681 (
OL L 163, 2014, p. 5
). Remiantis šio reglamento 1 straipsniu, Sprendimo 2005/681 4 straipsnis buvo iš dalies pakeistas taip: „CEPOL būstinė yra Budapešte, Vengrijoje“.
2014 m. gegužės 23 d. CEPOL direktorius, kaip sudaryti tarnybos sutartis įgaliota tarnyba, priėmė ginčijamą sprendimą. Šio sprendimo 1 straipsnio „Perkėlimo data“ numatyta: „Visi darbuotojai <…> turi pradėti darbą naujoje CEPOL būstinėje <…> Budapešte 2014 m. spalio 1 d. arba kitą dieną, nustatytą direktoriaus ir [atitinkamų] darbuotojų susitarimu, o šio nurodymo nevykdymas bus prilygintas atsistatydinimui nuo 2014 m. rugsėjo 30 d.“
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnis „Darbuotojų pranešimai CEPOL“ suformuluotas taip:
„Visi darbuotojai raginami iki 2014 m. birželio 30 d. raštu pranešti direktoriui, ar ketina toliau dirbti naujoje CEPOL [būstinėje].
Jeigu [atitinkamas] darbuotojas per šį terminą praneš direktoriui, kad nepageidauja keltis į Budapeštą, direktorius galės naudotis šia informacija kaip pagrindu pradėti procedūrą, skirtą kandidatų į šio darbuotojo pareigas rezervo sąrašui sudaryti.
Darbuotojai turi paisyti darbo sutartyse įtvirtinto pranešimo apie atsistatydinimą termino. Atskirais atvejais su direktoriumi galima suderinti išankstinio pranešimo sąlygų pakeitimą.“
2014 m. birželio 30 d. apeliantai CEPOL direktoriui pranešė apie savo norą tęsti sutartinius darbo santykius naujoje CEPOL būstinėje Budapešte, tačiau nurodė, kad jų atsakymas nesukuria jiems įsipareigojimų ir neturi įtakos procedūros teisėtumui.
Atitinkamai 2014 m. rugpjūčio 13, 18 ir 19 d. apeliantai pateikė skundus dėl ginčijamo sprendimo, remdamiesi Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – PTN) 90 straipsnio 2 dalimi. FP iš esmės teigė, kad ginčijamu sprendimu buvo pažeista, pirma, jo darbo sutartis, nes buvo vienašališkai pakeista jo paskyrimo vieta, ir, antra, su darbo užmokesčiu susiję jo teisėti lūkesčiai, kurie priklausė nuo Jungtinėje Karalystėje taikomo korekcinio koeficiento.
FQ ir FN teigė, kad jų paskyrimo vietos pakeitimas yra neįprastas ir nenumatytas įvykis, todėl negali jų saistyti be jų sutikimo ir tinkamos piniginės kompensacijos. FQ taip pat skundėsi, kad nuo šiol jos atlyginimui bus taikomas Vengrijai nustatytas korekcinis koeficientas, o ne Jungtinei Karalystei nustatytas daug didesnis koeficientas, kurio ji tikėjosi per visą savo tarnybos laiką. Šiomis aplinkybėmis FQ manė, kad jai turi būti skirta tinkama finansinė kompensacija.
FN taip pat rėmėsi teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu, nes jam tariamai buvo suteikta aiškių ir tikslių garantijų, kad visą jo sutarties galiojimo laiką jis dirbs Bramšile. Be to, jis kritikavo, pirma, per trumpą terminą, per kurį jis turėjo pranešti CEPOL apie savo ketinimą tęsti darbą naujoje CEPOL būstinėje Budapešte, ir, antra, tai, kad ginčijamu sprendimu jam buvo suteikta vienintelė galimybė rinktis dirbti naujoje paskyrimo vietoje arba atsistatydinti be finansinės kompensacijos.
2014 m. spalio 1 d. apeliantai pradėjo dirbti naujoje CEPOL būstinėje Budapešte.
2014 m. lapkričio 28 d. CEPOL direktorius, kaip sudaryti tarnybos sutartis įgaliota tarnyba, atmetė apeliantų skundus. Grįsdamas savo sprendimą CEPOL direktorius, be kita ko, pabrėžė, kad, pirma, sprendimą perkelti CEPOL būstinę priėmė Sąjungos teisės aktų leidėjas, turintis didelę diskreciją vertinti nagrinėjamą sritį, antra, apeliantams nebuvo suteikta jokių konkrečių garantijų, kad per visą jų tarnybos laiką jiems bus taikomas Jungtinei Karalystei nustatytas korekcinis koeficientas, trečia, pagal jurisprudenciją sudaryti tarnybos sutartis įgaliota tarnyba, paisydama tarnybinių interesų, galėjo nuspręsti perkelti tarnautojus į kitas darbo vietas, ketvirta, darbuotojų palikimas Bramšile neatitiko CEPOL tarnybinių interesų, nes nuo šiol CEPOL veikla ir darbo vietos perkeltos į Budapeštą, penkta, kiek tai susiję su sprendimais atmesti FN ir FQ skundus, CEPOL darbuotojams labai iš anksto buvo pranešta apie CEPOL būstinės perkėlimą, nors konkretus tvarkaraštis buvo paskelbtas tik 2014 m. gegužės mėn., o ginčijamame sprendime trumpas terminas atsakyti nustatytas dėl būtinumo greitai organizuoti CEPOL persikėlimą, nes Jungtinės Karalystės vidaus reikalų ministras paprašė atlaisvinti patalpas Bramšile iki 2014 m. rugsėjo 30 d., šešta, kiek tai susiję su FQ kompensacijos prašymu, PTN nustatytomis sąlygomis ji turėjo teisę gauti persikėlimo išlaidų atlyginimą, dienpinigius ir įsikūrimo išmoką.
Procesas pirmojoje instancijoje ir skundžiamas sprendimas
2015 m. kovo 9 d. Tarnautojų teismo kanceliarija gavo ieškinį (jis įregistruotas numeriu F‑41/15), kuriuo FK, FL, FM, FO ir apeliantai prašė, be kita ko, panaikinti ginčijamą sprendimą ir prireikus sprendimus atmesti skundus, taip pat priteisti iš CEPOL atlyginti tariamai patirtą žalą.
2015 m. rugsėjo 16 d. Nutartimi FK ir kt. / CEPOL (
F‑41/15
, nepaskelbta Rink.,
EU:F:2015:104
) Tarnautojų teismo trečiosios kolegijos, kuriai byla buvo paskirta nagrinėti, pirmininkas, remdamasis Tarnautojų teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 2 dalimi, nusprendė atskirti FK bylą nuo, pirma, FL, FM ir FO bylos ir, antra, nuo apeliantų bylos. Taigi apeliantų pareikšta ieškinio byloje F‑41/15 dalis buvo įregistruota numeriu F‑41/15 DISS II.
2015 m. spalio 27 d. raštu Tarnautojų teismo kanceliarija pranešė apeliantams, kad Tarnautojų teismas, remdamasis savo Procedūros reglamento 55 straipsnio 1 dalimi, nusprendė, jog būtina antrą kartą pasikeisti procesiniais dokumentais. Šiuo tikslu apeliantų iš esmės buvo prašoma dublike išdėstyti savo poziciją dėl jų reikalavimų dėl panaikinimo ir žalos atlyginimo priimtinumo.
2016 m. balandžio 11 d. Tarnautojų teismas priėmė skundžiamą sprendimą, kuriuo atmetė apeliantų ieškinį ir priteisė iš jų visas bylinėjimosi išlaidas.
Visų pirma, skundžiamo sprendimo 47–49 punktuose Tarnautojų teismas dėl toliau nurodytų motyvų atmetė CEPOL nurodytus nepriimtinumo pagrindus, grįstus atitinkamai ginčijamo sprendimo patvirtinamuoju pobūdžiu ir aplinkybe, kad juo, taikant ribotą kompetenciją, buvo tik sukonkretintas Sąjungos teisės aktų leidėjo sprendimas perkelti CEPOL būstinę į Budapeštą, o dėl šio sprendimo apeliantai nepareiškė ieškinio ir nesirėmė jo neteisėtumu:
„47
Pirmiausia reikia priminti, kad nors nustatyta, jog kiekvienas iš ieškovų sutiko toliau eiti pareigas Budapešte, dėl tokių sutikimų ginčijamas sprendimas nenustoja būti asmens nenaudai priimtas aktas (1996 m. liepos 11 d. Sprendimo Ortega Urretavizcaya / Komisija,
T‑587/93
,
EU:T:1996:100
,
punktas).
Toliau Tarnautojų teismas mano, kad šioje byloje nagrinėjamu atveju sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba ginčijamu sprendimu pranešė visiems agentūros darbuotojams apie tai, kad taikydama Sprendimą 2005/681/TVR, iš dalies pakeistą Reglamentu Nr. 543/2014, ji nusprendė dėl agentūros darbuotojų naujo paskyrimo vietos ir datos. Iš tiesų, iš ginčijamo sprendimo matyti, kad pagal jį agentūros darbuotojų darbo Budapešte pradžia nustatyta 2014 m. spalio 1 d.
Toks pranešimas, nors juo ir įgyvendinamas visuotinai taikomas Tarybos ir Parlamento aktas, turi būti laikomas ieškovų nenaudai priimtu sprendimu, nes juo jų paskyrimo vieta keičiama tariamai neteisėtomis sąlygomis. Taigi ginčijamą sprendimą reikia pripažinti aktu, kurį galima apskųsti (šiuo klausimu žr. 1981 m. vasario 24 d. Sprendimo Carbognani ir Coda Zabetta / Komisija,
161/80 ir 162/80
,
EU:C:1981:51
,
punktą), todėl CEPOL šiuo klausimu nurodytas nepriimtinumo pagrindas atmestinas.“
Antra, skundžiamo sprendimo 50 ir 51 punktuose Tarnautojų teismas nusprendė, kad reikia išnagrinėti ginčijamo sprendimo ir sprendimų atmesti skundus teisėtumą, nes juose buvo išdėstytos sudaryti tarnybos sutartis įgaliotos CEPOL tarnybos naujos pozicijos, atsakant į apeliantų skunduose pateiktus reikalavimus ir argumentus.
Trečia, Tarnautojų teismas atmetė tris pagrindus, apeliantų nurodytus jų reikalavimams dėl panaikinimo pagrįsti ir susijusius, pirma, su KTĮS 47 straipsnio pažeidimu, antra, su apeliantų ir CEPOL siejančių sutartinių nuostatų ir apeliantų įgytų teisių pažeidimu ir, trečia, rūpestingumo pareigos, teisėtų lūkesčių apsaugos ir gero administravimo principų pažeidimu.
Pirma, skundžiamo sprendimo 56 ir 57 punktuose Tarnautojų teismas kaip netinkamą atmetė pirmąjį pagrindą, kuriuo apeliantai iš esmės kaltino CEPOL pažeidus KTĮS 47 straipsnį dėl to, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje ši numatė, jog jų atsisakymas toliau eiti pareigas naujoje CEPOL būstinėje bus prilygintas atsistatydinimui. Šiuo tikslu Tarnautojų teismas konstatavo, kad sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba neįgyvendino šio įspėjimo apeliantų atveju, nes jie sutiko tęsti sutartinius santykius su CEPOL ir toliau eiti pareigas naujoje CEPOL būstinėje nuo 2014 m. spalio 1 d.
Skundžiamo sprendimo 58–62 punktuose Tarnautojų teismas pridūrė, kad pirmasis pagrindas bet kuriuo atveju yra nepagrįstas. Pabrėžęs, kad pagal jurisprudenciją tarnautojo neatvykimas į darbo vietą gali būti prilygintas atsistatydinimui, kaip tai suprantama pagal KTĮS 47 straipsnį, jis pažymėjo, kad sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba neturėjo jokios veiksmų laisvės įgyvendindama Sprendimo 2005/681/TVR, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 543/2014, 4 straipsnį, iš kurio buvo aišku, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas netiesiogiai, bet neišvengiamai nusprendė perkelti CEPOL darbuotojus į Budapeštą.
Anot Tarnautojų teismo, visi Sąjungos pareigūnai ar tarnautojai privalo, pirma, sutikti su jų pareigų grupę ir lygį atitinkančiu paskyrimu, siekiant tenkinti tarnybos poreikius visoje Sąjungoje ir bet kokioje institucijos arba agentūros, kurioje jis dirba, darbo vietoje, ir, antra, gyventi paskyrimo vietoje arba tokiu atstumu, kuris jiems nekliudytų atlikti savo pareigų, kaip numatyta PTN 20 straipsnyje, pagal analogiją taikomame laikiniesiems tarnautojams ir sutartininkams, remiantis KTĮS 11 ir 81 straipsniais.
Tuo remdamasis, Tarnautojų teismas padarė išvadą, kad sudaryti tarnybos sutartis įgaliotai CEPOL tarnybai negalima priekaištauti dėl to, kad ji paprašė CEPOL darbuotojų toliau eiti pareigas naujoje CEPOL būstinėje Budapešte. Todėl, taip pat atsižvelgdamas į plačią CEPOL diskreciją organizuoti savo tarnybų darbą ir nustatyti jų struktūrą, Tarnautojų teismas nusprendė, kad konkrečiomis nagrinėjamo atvejo aplinkybėmis sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba, įgyvendindama savo plačią diskreciją vertinti, bet kuriuo atveju galėjo nuspręsti, kad vieno iš tarnautojų atsisakymas toliau eiti pareigas naujoje CEPOL būstinėje Budapešte buvo tolygus atsistatydinimui.
Antra, skundžiamo sprendimo 68–74 punktuose Tarnautojų teismas atmetė ieškinio antrajam pagrindui pagrįsti apeliantų nurodytą argumentą, kad sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba pažeidė jų tarnybos sutartis ir jų įgytas teises, pakeisdama jų paskyrimo vietą be jų sutikimo.
Trečia, skundžiamo sprendimo 81–99 punktuose Tarnautojų teismas atmetė ieškinio trečiąjį pagrindą, kuriame apeliantai nurodė, visų pirma, teisėtų lūkesčių, kurių jie manė galintys turėti dėl jų paskyrimo vietos nuolatinio pobūdžio, pažeidimą, antra, gero administravimo principo pažeidimą dėl jiems nustatyto per trumpo termino apsispręsti dėl darbo santykių su CEPOL tęsimo Budapešte ar jų nutraukimo, taip pat dėl to, kad CEPOL nenustatė pereinamojo laikotarpio tvarkos, ir pagaliau nurodė rūpestingumo pareigos pažeidimą. Nagrinėdamas šį ieškinio pagrindą Tarnautojų teismas taip pat atmetė ieškinio antrajam pagrindui pagrįsti apeliantų nurodytą argumentą, kad, užuot keitusi jų paskyrimo vietą, sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba galėjo pasiūlyti jiems dirbti nuotoliniu būdu iš savo namų Jungtinėje Karalystėje ir išsaugoti šiai valstybei narei nustatytą korekcinį koeficientą, arba pasiūlyti jiems finansinę kompensaciją, kuri būtų mokama nutraukiant arba tęsiant tarnybą.
Ketvirta, Tarnautojų teismas išnagrinėjo apeliantų reikalavimus dėl žalos atlyginimo. Skundžiamo sprendimo 106–113 punktuose jis juos atmetė dėl šių motyvų:
„106
Ikiteisminė procedūra pagal ieškinį dėl žalos atlyginimo skiriasi atsižvelgiant į tai, ar žalą, kurią atlyginti prašoma, lėmė asmens nenaudai priimtas aktas, kaip jis suprantamas pagal PTN 90 straipsnio 2 dalį, ar kiti nei sprendimas administracijos veiksmai. Pirmuoju atveju suinteresuotasis asmuo per nustatytą terminą turi paduoti Paskyrimų tarnybai arba sudaryti tarnybos sutartis įgaliotai tarnybai skundą dėl atitinkamo akto. Antruoju atveju administracinė procedūra pradedama pateikus prašymą, kaip jis suprantamas pagal PTN 90 straipsnio 1 dalį, dėl žalos atlyginimo ir prireikus tęsiama padavus skundą dėl sprendimo atmesti tokį prašymą (1992 m. vasario 25 d. Nutarties Marcato / Komisija,
T‑64/91
,
EU:T:1992:22
,
ir
punktai; 1997 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Liao / Taryba,
T‑15/96
,
EU:T:1997:169
,
punktas ir 2014 m. kovo 20 d. Nutarties Michel / Komisija,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
,
punktas).
Šiuo klausimu iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad pareigūno rašto teisinis kvalifikavimas kaip „prašymo“ pagal PTN 90 straipsnio 1 dalį arba kaip „skundo“ pagal PTN 90 straipsnio 2 dalį priklauso tik nuo teismo vertinimo, o ne nuo šalių valios (1998 m. balandžio 30 d. Sprendimo Cordiale / Parlamentas,
T‑205/95
,
EU:T:1998:76
,
punktas; 2011 m. vasario 15 d. Sprendimo AH / Komisija,
F‑76/09
,
EU:F:2011:12
,
punktas ir 2015 m. gruodžio 16 d. Nutarties Bärwinkel / Taryba,
F‑118/14
,
EU:F:2015:154
,
punktas).
Nagrinėjamu atveju nustatyta, kad ginčijamame sprendime sudaryti tarnybos sutartis įgaliota tarnyba neišdėstė pozicijos dėl kiekvienam ieškovui kylančių finansinių padarinių pagal PTN. Kalbant konkrečiai, pažymėtina, kad šiame sprendime visai nekalbama apie Vengrijai nustatyto korekcinio koeficiento taikymą vietoj Jungtinei Karalystei nustatyto korekcinio koeficiento.
Iš bylos medžiagos matyti, kad, kaip teigia CEPOL, ieškovai, kurie jau sutiko tęsti tarnybą Budapešte, tik skunduose formaliai pareikalavo iš sudaryti tarnybos sutartis įgaliotos tarnybos, kad jiems tęsiant tarnybą būtų taikomos priemonės, skirtos grynųjų pajamų sumažėjimui dėl Vengrijai nustatyto korekcinio koeficiento taikymo teisingai kompensuoti. Dėl šios priežasties Tarnautojų teismas mano, kad šis ieškovų siekis gauti teisingą finansinę kompensaciją dėl tarnybos tęsimo Budapešte buvo prašymas, kaip jis suprantamas pagal PTN 90 straipsnio 1 dalį, kurį sudaryti tarnybos sutartis įgaliota tarnyba atmetė sprendimuose atmesti skundus.
Vadinasi, kadangi prieš pareikšdami šį ieškinį ieškovai nepadavė skundo pagal PTN 90 straipsnio 2 dalį dėl sprendimuose atmesti skundus išreikšto sudaryti tarnybos sutartis įgaliotos tarnybos atsisakymo suteikti jiems teisingą finansinę kompensaciją, ieškovų reikalavimai atlyginti jų tariamai patirtą turtinę žalą turi būti atmesti kaip nepriimtini dėl ikiteisminei procedūrai nustatytų reikalavimų nesilaikymo.
Bet kuriuo atveju, net darant prielaidą, kad reikalavimai atlyginti turtinę žalą galėtų būti laikomi glaudžiai susijusiais su reikalavimais panaikinti ginčijamą sprendimą ir sprendimus atmesti skundus, jų baigtis turėtų priklausyti nuo sprendimo dėl reikalavimų dėl panaikinimo, taigi jie vis tiek turi būti atmesti (2015 m. gruodžio 15 d. Sprendimo Bonazzi / Komisija,
F‑88/15
,
EU:F:2015:150
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, kaip priminta šio sprendimo 84 punkte, skiriant pareigūnus ir tarnautojus į kitą darbo vietą juos įdarbinusioje institucijoje ar agentūroje, asmeninės ir šeiminės kliūtys, kurių gali sukelti tarnyba šiomis sąlygomis, yra kompensuojamos PTN numatytomis piniginėmis išmokomis, kaip antai ekspatriacijos išmoka, įsikūrimo išmoka, dienpinigiais, persikėlimo į naują paskyrimo vietą išlaidų atlyginimu ir kelionės į kilmės vietą išlaidų atlyginimu.
Ieškovų reikalavimai taikyti jiems Jungtinei Karalystei nustatytą korekcinį koeficientą taip pat pradėjus darbą Budapešte gali būti tik atmesti, kaip konstatuota šio sprendimo 98–95 punktuose.“
Skundžiamo sprendimo 117 ir 118 punktuose Tarnautojų teismas nusprendė, kad reikalavimai atlyginti apeliantų neturtinę žalą buvo glaudžiai susijęs su reikalavimais dėl panaikinimo, todėl turėtų būti atmesti dėl pastarųjų atmetimo.
Procesas Bendrajame Teisme ir šalių reikalavimai
2016 m. birželio 20 d. apeliantai Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė šį apeliacinį skundą. Tą pačią dieną Bendrojo Teismo kanceliarijai apeliantai raštu pateikė prašymą dėl anonimiškumo, jį Bendrasis Teismas patenkino 2016 m. liepos 15 d. sprendimu.
2016 m. rugsėjo 21 d. CEPL pateikė atsiliepimą į apeliacinį skundą.
2016 m. gruodžio 1 d., išnagrinėjęs motyvuotą apeliantų prašymą, Bendrasis Teismas leido antrą kartą pasikeisti procesiniais dokumentais, kaip numatyta jo Procedūros reglamento 201 straipsnio 1 dalyje. Šalys tai padarė per nustatytą terminą.
2017 m. balandžio 11 d. raštu apeliantai, remdamiesi Procedūros reglamento 207 straipsnio 1 dalimi, pateikė motyvuotą prašymą juos išklausyti per žodinę proceso dalį. Teisėjo pranešėjo siūlymu Bendrasis Teismas (apeliacinių skundų kolegija) patenkino šį prašymą ir pradėjo žodinę proceso dalį.
2017 m. rugsėjo 20 d., taikydamas Procedūros reglamento 28 straipsnio 1–3 dalis, apeliacinių skundų kolegijos siūlymu Bendrasis Teismas nusprendė perduoti bylą išplėstinės sudėties kolegijai.
2017 m. lapkričio 9 d. kanceliarijos raštais Bendrasis Teismas, taikydamas Procedūros reglamento 89 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, paprašė šalių raštu atsakyti į du klausimus dėl pirmojoje instancijoje pareikštų reikalavimų dėl panaikinimo priimtinumo. Kalbant konkrečiai, pirmuoju klausimu Bendrasis Teismas paprašė šalių nurodyti, kokios žalos apeliantams sukėlė ginčijamo sprendimo 1 straipsnis, kuriame numatyta, pirma, kad „visi darbuotojai <…> [turėjo] pradėti darbą naujoje CEPOL būstinėje <…> Budapešte 2014 m. spalio 1 d. arba kitą dieną, nustatytą direktoriaus ir [atitinkamų] darbuotojų susitarimu“, ir, antra, kad „šio nurodymo nevykdymas bus prilygintas atsistatydinimui nuo 2014 m. rugsėjo 30 d.“ Šiuo aspektu Bendrasis Teismas paprašė šalių patikslinti, ar ginčijamo sprendimo 1 straipsnis, jų nuomone, turi būti aiškinamas taip, kad darbuotojas, nepradėjęs darbo 2014 m. spalio 1 d., būtų automatiškai laikomas atsistatydinusiu, nenagrinėjant kiekvieno konkretaus atvejo atskirai.
Šalys šį prašymą įvykdė per nustatytus terminus.
Taikydamas šio sprendimo 38 punkte nurodytas proceso organizavimo priemones, Bendrasis Teismas pasiūlė šalims per teismo posėdį žodžiu atsakyti į tris klausimus dėl bylos esmės ir į vieną klausimą, susijusį su jų reikalavimų atlyginti tariamai patirtą turtinę žalą priimtinumo nagrinėjimu Tarnautojų teisme. Pastaruoju klausimu Bendrasis Teismas konkrečiai šalių klausė, ar, jų nuomone, Tarnautojų teismas sprendė dėl šių reikalavimų tiesioginio ryšio su reikalavimais panaikinti ginčijamą sprendimą ir sprendimus atmesti skundus ir prireikus pakankamai teisiškai motyvavo savo išvadas šiuo klausimu.
2018 m. sausio 16 d. posėdyje buvo išklausytos šalių kalbos ir atsakymai į Bendrojo Teismo raštu ir žodžiu pateiktus klausimus.
Apeliantai Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
patenkinus pirmąjį reikalavimą:
–
panaikinti ginčijamą sprendimą ir, kiek reikia, sprendimus atmesti skundus,
–
priteisti iš CEPOL atlyginti patirtą turtinę ir neturtinę žalą,
–
priteisti iš CEPOL bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.
CEPOL Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą,
–
palikti galioti skundžiamą sprendimą,
–
priteisti iš apeliantų bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdami savo apeliacinį skundą apeliantai nurodo tris pagrindus. Pirmaisiais dviem pagrindais, kurių pirmas grindžiamais teisės klaida, padaryta taikant KTĮS 47 straipsnį, o antras – teisės klaidomis aiškinant apeliantų įgytas teises ir juos su CEPOL siejančias sutartines nuostatas, taikant gero administravimo principą ir rūpestingumo pareigą, taip pat vienodo požiūrio principo, pareigos motyvuoti pažeidimu ir faktinių aplinkybių iškraipymu, – apeliantai ginčija reikalavimų dėl panaikinimo atmetimą. Trečiuoju pagrindu, grindžiamu, be kita ko, PTN 90 straipsnio pažeidimu, jie ginčija reikalavimų atlyginti tariamai patirtą turtinę žalą atmetimą.
Tačiau apeliantai aiškiai neginčija reikalavimų atlyginti tariamai patirtą neturtinę žalą atmetimo Tarnautojų teisme. Apeliaciniame skunde jie tik nurodo, kad ši žala yra tiesiogiai susijusi su jų reikalavimais dėl panaikinimo. Kaip matyti iš šio sprendimo 32 punkto, skundžiamo sprendimo 117 ir 118 punktuose, Tarnautojų teismas nurodė, kad reikalavimai atlyginti tariamai patirtą neturtinę žalą buvo glaudžiai susiję su reikalavimais dėl panaikinimo, todėl turėjo būti atmesti atmetus pastaruosius.
Šiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, pirma, apeliantų reikalavimų dėl panaikinimo atmetimą skundžiame sprendime ir, antra, jų reikalavimų atlyginti tariamai patirtą turtinę žalą atmetimą tame sprendime.
Dėl pirmojoje instancijoje pareikštų reikalavimų dėl panaikinimo atmetimo
Pirmiausia primintina, kad skundžiamo sprendimo 53–99 punktuose Tarnautojų teismas atmetė apeliantų reikalavimus dėl panaikinimo kaip nepagrįstus. Prieš tai skundžiamo sprendimo 47–49 punktuose Tarnautojų teismas nusprendė, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas apeliantų nenaudai. Savo sprendimo 51 punkte jis nusprendė, kad, palyginti su skundžiamu sprendimu, sprendimuose atmesti skundus buvo išdėstytos sudaryti tarnybos sutartis įgaliotos CEPOL tarnybos naujos pozicijos, atsakant į apeliantų skunduose pateiktus reikalavimus ir argumentus, todėl reikėjo išnagrinėti ir ginčijamo sprendimo, ir sprendimų atmesti skundus teisėtumą.
CEPOL pagal Procedūros reglamento 202 straipsnio 1 dalį nepateikė priešpriešinio apeliacinio skundo, kuriame būtų prašoma panaikinti Tarnautojų teismo išvadas dėl apeliantų reikalavimų dėl panaikinimo priimtinumo.
Vis dėlto pažymėtina, kad gavęs apeliacinį skundą pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto I priedo 9 straipsnį Bendrasis Teismas gali, taikydamas Procedūros reglamento 129 straipsnį, bet kuriuo metu savo iniciatyva apsvarstyti imperatyvius nepriimtinumo pagrindus. Kadangi pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsnius pareikšto ieškinio priimtinumo sąlygos yra imperatyvios, Bendrasis Teismas prireikus gali jas išnagrinėti savo iniciatyva, tačiau prieš tai paprašęs šalių pateikti pastabas. Asmens nenaudai priimto akto, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį ir 91 straipsnio 1 dalį, buvimas yra būtina bet kurio ieškinio, pareigūno ar tarnautojo pareiškiamo institucijai ar agentūrai, kurioje jis dirba, priimtinumo sąlyga (šiuo klausimu žr. 2011 m. liepos 12 d. Sprendimo Komisija / Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
,
–
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju Bendrasis Teismas mano, kad būtina
ex officio
išnagrinėti, ar skundžiamo sprendimo 47–49 punktuose Tarnautojų teismas pagrįstai nusprendė, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas apeliantų nenaudai. Šiuo klausimu svarbu pabrėžti, kad asmens nenaudai priimtais aktais laikomi vien kompetentingos institucijos priemonės su įtvirtinta galutine administracijos pozicija, kuria sukeliama privalomų teisinių pasekmių, galinčių tiesiogiai ir iš karto daryti įtaką ieškovo interesams, iš esmės pakeičiant jo teisinę padėtį (2011 m. gruodžio 13 d. Nutarties Marcuccio / Komisija,
T‑311/09 P
,
EU:T:2011:734
,
punktas).
Reaguodama į Bendrojo Teismo taikomas šio sprendimo 38 punkte nurodytas proceso organizavimo priemones, CEPOL pareiškė, kad ginčijamas sprendimas nebuvo priimtas apeliantų nenaudai, kiek jo 1 straipsnyje buvo numatyta, kad jie turėjo pradėti darbą naujoje CEPOL būstinėje Budapešte 2014 m. spalio 1 d. arba su CEPOL direktoriumi sutartą kitą dieną. Anot CEPOL, ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje šiuo aspektu buvo tik patvirtintas Sąjungos teisės aktų leidėjo sprendimas perkelti CEPOL būstinę iš Bramšilo į Budapeštą. Šioje nuostatoje numatyta data, nuo kurios CEPOL darbuotojai turėjo pradėti dirbti Budapešte, darbuotojams tik primintos jų pareigos pagal PTN 20 straipsnį, kuriame numatyta, kad pareigūnas privalo gyventi paskyrimo vietoje arba tokiu atstumu nuo jos, kuris jam nekliudytų atlikti savo pareigų.
CEPOL taip pat teigia, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje pateiktai nuorodai į tai, kad „nurodymo[, kad visi darbuotojai turėjo pradėti darbą naujoje CEPOL būstinėje Budapešte 2014 m. spalio 1 d. arba kitą dieną, nustatytą direktoriaus ir [atitinkamų] darbuotojų susitarimu,] nevykdymas bus prilygintas atsistatydinimui nuo 2014 m. rugsėjo 30 d.“, nebūdingas joks sprendimo elementas.
Anot jos, pirma, šia nuoroda visiems CEPOL darbuotojams tik pranešta apie sutartines pasekmes, kilsiančias dėl darbuotojo atsisakymo dirbti Budapešte. Toks atsisakymas savaime būtų ne CEPOL direktoriaus veiksmas, o prilygtų atitinkamo darbuotojo neveikimui, kurio teisinė pasekmė būtų atsistatydinimas. Šios išvados nekeičia CEPOL direktoriaus „nurodymo“ paminėjimas, nes šiuo žodžiu, kuris visai nėra techninis terminas, tik daroma nuoroda į ginčijamo sprendimo 1 straipsnio pirmą sakinį.
Antra, šio „nurodymo“ neįvykdęs CEPOL darbuotojas nebūtų automatiškai laikomas atsistatydinusiu atskirai neišnagrinėjus jo atvejo. Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio pirmame sakinyje nurodyta darbo pradžios data nėra absoliuti, nes CEPOL darbuotojams suteikta galimybė susitarti su CEPOL direktoriumi dėl vėlesnės datos. CEPOL teigimu, tai matyti ne tik iš ginčijamo sprendimo 1 straipsnio pirmo sakinio, bet taip pat yra būdinga naujai padėčiai, kurioje atsidūrė visi CEPOL darbuotojai, nes ji neišvengiamai sukėlė daugybę atskirų atvejų. Pavyzdžiui, vienam CEPOL darbuotojui buvo leista dirbti iš namų Jungtinėje Karalystėje nuo 2014 m. spalio mėn. iki jo darbo sutarties galiojimo pabaigos tų pačių metų gruodžio 31 d.
Apeliantai teigia, kad ginčijamas sprendimas priimtas jų nenaudai, kiek jis keičia jų paskyrimo vietą iš Bramšilo į Budapeštą. Konkrečiai kalbant, apeliantai teigia, kad šis sprendimas sukėlė jiems piniginių pasekmių, nes dėl Jungtinei Karalystei ir Vengrijai nustatytų skirtingų korekcinių koeficientų labai sumažėjo jų darbo užmokestis. Neigiamai buvo paveiktas ir apeliantų asmeninis gyvenimas. Pavyzdžiui, FN turi toliau išlaikyti Jungtinėje Karalystėje likusius savo sutuoktinę ir įvaikius, FQ buvo priversta išeiti dviejų mėnesių nemokamų atostogų ir mėnesio metinių atostogų, kad galėtų kuo skubiau parduoti savo namą Prancūzijoje, nes nebepajėgė jo išlaikyti ir grąžinti paskolos už jį. Grįsdami savo argumentus, apeliantai remiasi 1996 m. liepos 11 d. Sprendimu Aubineau / Komisija (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), kuris buvo susijęs su laikinojo tarnautojo paskyrimo vietos pakeitimu, bet kuriame nekilo ieškinio priimtinumo klausimo.
Be to, kiek tai susiję su suinteresuotumu pareikšti ieškinį, apeliantai nurodo, kad ginčijamas sprendimas buvo vienintelis aktas, kurį jie galėjo apskųsti, kad užginčytų paskyrimą į Budapeštą.
Apeliantai taip pat teigia, kad CEPOL darbuotojas, nepradėjęs darbo Budapešte 2014 m. spalio 1 d. ir nesusitaręs su CEPOL direktoriumi dėl kitos darbo pradžios datos, būtų automatiškai laikomas atsistatydinusiu. Šiuo klausimu apeliantai pabrėžia, kad joks konkretus atvejis nebuvo vertinamas atskirai. Be to, nebuvo priimta jokio individualaus sprendimo dėl CEPOL darbuotojų, nustatytu laiku nepradėjusių darbo Budapešte. Apeliantai taip pat teigia, kad Tarnautojų teismas padarė akivaizdžią klaidą, kai skundžiamo sprendimo 57 punkte nusprendė, kad kurio nors CEPOL darbuotojo atsisakymas tęsti darbą Budapešte nuo 2014 m. spalio 1 d.„nagrinėjamu atveju galėjo būti prilygintas atsistatydinimui“. Jų nuomone, taip Tarnautojų teismas leido suprasti, kad toks atsisakymas galėjo ir nebūti prilygintas atsistatydinimui. Anot apeliantų, iš ginčijamo sprendimo 1 straipsnio formuluotės matyti, kad toks atsisakymas „bus laikomas atsistatydinimu“.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas ir sprendimai atmesti skundus iš esmės apima du aspektus. Pirmasis aspektas susijęs su CEPOL būstinės perkėlimu iš Bramšilo į Budapeštą ir finansinėmis pasekmėmis, kurių šis perkėlimas galėjo sukelti visiems CEPOL darbuotojams. Antrasis aspektas susijęs su tais darbuotojais, kurie nepageidavo tęsti darbo naujoje CEPOL būstinėje Budapešte nuo nustatyto termino.
Dėl pirmojo aspekto
Skundžiamo sprendimo 48 punkte Tarnautojų teismas nusprendė, kad ginčijamu sprendimu sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba nustatė CEPOL darbuotojų naujo paskyrimo vietą ir datą. Skundžiamo sprendimo 49 punkte Tarnautojų teismas rėmėsi 1981 m. vasario 24 d. Sprendimu Carbognani ir Coda Zabetta / Komisija (
161/80 ir 162/80
,
EU:C:1981:51
) ir padarė išvadą, kad nors ginčijamu sprendimu buvo įgyvendintas visuotinai taikomas Tarybos ir Parlamento aktas, jis turėjo būti laikomas priimtu apeliantų nenaudai, nes pakeitė jų paskyrimo vietą tariamai neteisėtomis sąlygomis.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad apeliantų paskyrimo vieta nebuvo pakeista ginčijamu sprendimu. Šiuo klausimu primintina, kad CEPOL būstinė perkelta valstybių narių sutarimu ir, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo trečios konstatuojamosios dalies ir sprendimų atmesti jų skundus, Sąjungos teisės aktų leidėjo aktu. Taigi, pirma, 2013 m. spalio 8 d. valstybės narės bendru sutarimu nusprendė, kad, išsikėlusi iš Bramšilo, CEPOL bus įkurta Budapešte. Antra, Reglamento Nr. 543/2014 1 straipsniu Sąjungos teisės aktų leidėjas iš dalies pakeitė Sprendimo 2005/681 4 straipsnį ir nustatė, kad CEPOL būstinė yra nebe Bramšile, o Budapešte. Taip pakeisdamos CEPOL būstinės vietą, valstybės narės ir, kaip Tarnautojų teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 59 punkte, teisės aktų leidėjas neišvengiamai nusprendė, kad CEPOL darbuotojai turi būti perkelti iš Bramšilo į Budapeštą. Iš tiesų, kadangi, pirma, pagal PTN 20 straipsnį darbuotojai įpareigoti gyventi paskyrimo vietoje arba netoli jos ir, antra, CEPOL būstinė yra vienintelė jos darbuotojų darbo vieta, šios agentūros darbuotojai iš esmės yra paskirti dirbti į jos būstinę.
Vadinasi, ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba tik priminė darbuotojų paskyrimo į naują darbo vietą principą, nustatytą 2013 m. spalio 8 d. bendru valstybių narių sutarimu ir Sprendimo 2005/681 4 straipsniu, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 543/2014. Taip veikdama, sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba iš esmės nepakeitė apeliantų teisinės padėties, nes ši buvo apibrėžta 2013 m. spalio 8 d. bendru valstybių narių sutarimu ir Sprendimo 2005/681 4 straipsniu, iš dalies pakeistu Reglamentu Nr. 543/2014. Taigi šiuo aspektu ginčijamo sprendimo 1 straipsnis nebuvo apeliantams nenaudingas.
Šios išvados nepaneigia nei 1981 m. vasario 24 d. Sprendimas Carbognani ir Coda Zabetta / Komisija (
161/80 ir 162/80
,
EU:C:1981:51
), kurį nurodė Tarnautojų teismas skundžiamo sprendimo 49 punkte, nei 1996 m. liepos 11 d. Sprendimas Aubineau / Komisija (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), kuriuo remiasi apeliantai. Šiuose dviejuose sprendimuose nagrinėti atvejai skiriasi nuo nagrinėjamo šioje byloje. Nė vienoje iš nurodytų bylų nekilo šioje byloje nagrinėjamo klausimo dėl paskyrimo vietos pakeitimo valstybių narių ar teisės aktų leidėjo sprendimu, kurį atitinkama institucija tik faktiškai bendrai įgyvendino ginčijamu aktu. Atvirkščiai, šių dviejų bylų dalykas buvo individualūs aktai, priimti administracijai įgyvendinant diskreciją. Pavyzdžiui, byloje, kurioje priimtas 1981 m. vasario 24 d. Sprendimas Carbognani ir Coda Zabetta / Komisija (
161/80 ir 162/80
,
EU:C:1981:51
), buvo nagrinėjami individualūs aktai, kuriais, objektyviu požiūriu, du pareigūnai buvo perkelti iš užsienyje eitų pareigų Romoje (Italija) į pareigas Europos Bendrijų Komisijos būstinėje Briuselyje (Belgija), remiantis visuotinai taikomu sprendimu dėl rotacijos sistemos, pagal kurį administracija turėjo diskreciją vertinti ir galėjo atsižvelgti, be kita ko, į konkrečias tarnybos problemas arba į suinteresuotųjų asmenų asmenines problemas (1981 m. vasario 24 d. Sprendimo Carbognani ir Coda Zabetta / Komisija,
161/80 ir 162/80
,
EU:C:1981:51
,
–
ir
–
punktai).
Byloje, kurioje priimtas 1996 m. liepos 11 d. Sprendimas Aubineau / Komisija (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), buvo ginčijamas individualus sprendimas, kuriuo laikinasis tarnautojas be jo sutikimo buvo perkeltas iš Briuselio į Isprą (Italija) ne pagal teisės aktų leidėjo aktą, o dėl to, kad jį įdarbinusiame Komisijos generaliniame direktorate nebuvo jo kvalifikaciją atitinkančių pareigų (1996 m. liepos 11 d. Sprendimo Aubineau / Komisija,
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
,
–
punktai).
Be to, kalbant apie PTN įtvirtintas apeliantų pinigines teises reikia priminti PTN 64 straipsnio, pagal analogiją taikomo laikiniesiems tarnautojams ir sutartininkams, remiantis KTĮS 20 straipsnio 1 dalimi ir 92 straipsniu, pirmos pastraipos formuluotę: „Eurais nurodytam pareigūno atlyginimui, atėmus <…> Tarnybos nuostatuose arba įgyvendinimo taisyklėse nustatytus privalomus atskaitymus, taikomas korekcinis koeficientas, kuris yra didesnis kaip 100 %, mažesnis kaip 100 % arba lygus 100 %, atsižvelgiant į gyvenimo sąlygas įvairiose įdarbinimo vietose“. Darytina išvada, kad agentūros, kaip antai CEPOL, darbuotojams taikomas korekcinis koeficientas nustatomas ne sudaryti tarnybos sutartis įgaliotos agentūros tarnybos nuožiūra, o priklauso nuo gyvenimo sąlygų paskyrimo vietoje. Kaip matyti iš šio sprendimo 60 ir 61 punktų, apeliantų paskyrimo vieta buvo pakeista 2013 m. spalio 8 d. valstybių narių bendru sutarimu ir Reglamento Nr. 543/2014 1 straipsniu. Taigi darytina išvada, kad Vengrijai nustatyto korekcinio koeficiento taikymas apeliantams vietoj Jungtinei Karalystei nustatyto koeficiento yra, pirma, 2013 m. spalio 8 d. valstybių narių bendro susitarimo ir Reglamento Nr. 543/2014 1 straipsnio ir, antra, PTN 64 straipsnio pirmos pastraipos taikymo mechaninė pasekmė; ginčijamu sprendimu ir sprendimais atmesti skundus šios nuostatos niekaip nebuvo pakeistos šiuo klausimu.
Vadinasi, ginčijamas sprendimas, kiek tai susiję su jo pirmuoju aspektu, ir sprendimai atmesti skundus nepakeitė apeliantų teisinės padėties, todėl nebuvo priimti jų nenaudai.
Dėl antrojo aspekto
Reikia priminti, kad, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje, visi CEPOL darbuotojai turėjo pradėti darbą naujoje CEPOL būstinėje Budapešte 2014 m. spalio 1 d. arba kitą dieną, nustatytą direktoriaus ir atitinkamų darbuotojų susitarimu, o šio nurodymo nevykdymas buvo prilygintas atsistatydinimui nuo 2014 m. rugsėjo 30 d. Šiuo nurodymu CEPOL darbuotojams buvo suteiktos dvi pasirinkimo galimybes. Jie galėjo nustatytą dieną pradėti dirbti naujoje CEPOL būstinėje Budapešte arba nepradėti ten dirbti tą dieną. Nagrinėjamu atveju apeliantai pasirinko pirmąjį variantą. Taigi, kaip pažymėjo Tarnautojų teismas skundžiamo sprendimo 57 punkte, sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba jiems netaikė ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje esančio nurodymo.
Tam, kad apeliantų teisinė padėtis būtų pakeista, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 50 punkte nurodytą jurisprudenciją, šiame nurodyme turėjo būti ne vien išreikštas sudaryti tarnybos sutartis įgaliotos CEPOL tarnybos ketinimas vadovautis bendromis elgesio taisyklėmis, kurių pagrindu ji numatė priimti individualius sprendimus, bet iš karto ir galutinai įtvirtintos visuotinai taikomos taisyklės, nuo kurių sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba iš esmės negalėtų nukrypti vertindama atskirus CEPOL darbuotojų, nustatytą dieną neatvykusių į darbą naujoje CEPOL būstinėje Budapešte, atvejus (šiuo klausimu žr. 2008 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Italija / Komisija,
T‑185/05
,
EU:T:2008:519
,
ir
punktus ir 2016 m. gruodžio 13 d. Sprendimo IPSO / ECB,
T‑713/14
,
EU:T:2016:727
,
–
punktus).
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime galutinai nenustatyta jokios tokio pobūdžio taisyklės. Kaip teisingai pabrėžia CEPOL, jeigu CEPOL darbuotojas nepradėtų darbo naujoje būstinėje Budapešte 2014 m. spalio 1 d., jis nebūtų automatiškai laikomas atsistatydinusiu nuo rugsėjo 30 d. atskirai neišnagrinėjus jo atvejo. Iš tiesų, kadangi nebuvimą paskyrimo vietoje gali paaiškinti įvairios priežastys, vien tai, kad CEPOL darbuotojas nustatytu laiku neatvyktu į naują būstinę Budapešte, negalėtų būti suprasta kaip atsistatydinimas.
Šiuo klausimu, pirma, svarbu pabrėžti, kad ginčijamame sprendime CEPOL direktoriui ir darbuotojams paliekama laisvė derėtis. Viena vertus, kaip pažymėta skundžiamo sprendimo 29 punkte, ginčijamo sprendimo 2 straipsnio trečioje pastraipoje CEPOL direktoriui ir darbuotojams, nepageidaujantiems dirbti naujoje CEPOL būstinėje Budapešte, numatyta galimybė individualiai derėtis dėl išankstinio įspėjimo apie atsistatydinimą.
Kita vertus, remiantis ginčijamo sprendimo 1 straipsniu, CEPOL darbuotojai, pageidaujantys dirbti naujoje būstinėje Budapešte, galėjo susitarti su CEPOL direktoriumi dėl vėlesnės darbo pradžios datos nei 2014 m. spalio 1 d.
Antra, iš pirmojoje instancijoje nagrinėtos bylos medžiagos, matyti, kad CEPOL darbuotojai, kurie nustatytu laiku nepradėjo darbo naujoje CEPOL būstinėje Budapešte, gavo individualius sprendimus, kuriais sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba „nusprendė priimti [jų] atsistatydinimą“, įsitikinusi, kad jie neatvyko ne dėl medicininių priežasčių.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ginčijamame sprendime sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba nustatė bendras elgesio taisykles, kurių pagrindu ji numatė ateityje, taikydama atitinkamas nuostatas, priimti individualius sprendimus, kuriais prireikus būtų konstatuojamas CEPOL darbuotojų, kurie nustatytu laiku nepradėjo darbo naujoje CEPOL būstinėje Budapešte, atsistatydinimas atsižvelgus į kiekvieno jų atskirą padėtį.
Taigi darytina išvada, kad antruoju aspektu ginčijamas sprendimas taip pat nebuvo priimtas apeliantų nenaudai.
Vadinasi, išklausius šalių nuomonę,
ex officio
konstatuotina, kad Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą, nes nepripažino pirmojoje instancijoje pareikštų reikalavimų dėl panaikinimo nepriimtinais.
Iš to matyti, kad skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas dėl to, kad šie reikalavimai jame nepripažinti nepriimtinais, ir nėra reikalo nagrinėti dviejų pirmųjų apeliacinio skundo pagrindų, kuriais apeliantai ginčija pirmojoje instancijoje jų pareikštų reikalavimų dėl panaikinimo atmetimą iš esmės.
Dėl pirmojoje instancijoje pareikštų reikalavimų dėl žalos atlyginimo atmetimo
Trečiuoju pagrindu apeliantai teigia, kad Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą, kai vertino jų reikalavimus atlyginti patirtą turtinę žalą. Savo argumentams pagrįsti apeliantai nurodo du kaltinimus.
Pirmuoju kaltinimu apeliantai iš esmės teigia, kad skundžiamo sprendimo 106–110 punktuose Tarnautojų teismas klaidingai atmetė jų reikalavimus atlyginti turtinę žalą kaip nepriimtinus dėl to, kad nesilaikyta ikiteisminės procedūros, numatytos PTN 90 straipsnio 2 dalyje, reikalavimų. Šį kaltinimą apeliantai grindžia keliais Sąjungos teismo sprendimais, iš kurių, jų nuomone, matyti, kad su reikalavimu dėl panaikinimo tiesiogiai susijęs reikalavimas atlyginti žalą priimtinas kaip pirmojo papildymas, ir nebūtina prieš tai pateikti prašymo atlyginti žalą ir prireikus skundo dėl šio prašymo atmetimo. Viena vertus, atsakydami į šio sprendimo 40 punkte nurodytą Bendrojo Teismo rašytinį klausimą, apeliantai nurodė, kad Tarnautojų teismas faktiškai nenagrinėjo, ar egzistuoja tiesioginis ryšys tarp jų reikalavimų dėl panaikinimo ir reikalavimų dėl žalos atlyginimo. Kita vertus, apeliantai teigia, kad pirmojoje instancijoje jų pareikštais reikalavimais atlyginti žalą kaip tik siekta gauti žalos, tiesiogiai susijusios su ginčijamu sprendimu, atlyginimą. Šiomis aplinkybėmis, jų nuomone, prieš reiškiant šį reikalavimą visai nebuvo būtina pateikti skundo.
Antruoju kaltinimu apeliantai iš esmės teigia, jog, kadangi jų pirmojoje instancijoje pareikšti reikalavimai dėl panaikinimo buvo atmesti klaidingai, taip pat reikia konstatuoti, kad skundžiamo sprendimo 111 punkte Tarnautojų teismas taip pat klaidingai nusprendė, kad jeigu reikalavimai atlyginti jų patirtą turtinę žalą yra glaudžiai susiję su reikalavimais dėl panaikinimo, jie turi būti atmesti atmetus pastaruosius.
CEPOL ginčija apeliantų argumentus.
Skundžiamame sprendime Tarnautojų teismas rėmėsi dviem motyvais, kad atmestų reikalavimus atlyginti apeliantų turtinę žalą.
Pirma, skundžiamo sprendimo 110 punkte Tarnautojų teismas kaip nepriimtinus atmetė reikalavimus atlyginti apeliantų turtinę žalą, motyvuodamas tuo, kad nesilaikyta ikiteisminės procedūros reikalavimų. Kad padarytų šią išvadą, skundžiamo sprendimo 108 punkte Tarnautojų teismas nurodė, kad sudaryti tarnybos sutartis įgaliota CEPOL tarnyba ginčijamame sprendime neišdėstė pozicijos dėl kiekvienam apeliantui kylančių finansinių padarinių pagal PTN. Skundžiamo sprendimo 109 punkte Tarnautojų teismas konstatavo, kad apeliantai tik skunduose formaliai pareikalavo iš sudaryti tarnybos sutartis įgaliotos CEPOL tarnybos, kad jiems tęsiant tarnybą būtų taikomos priemonės, skirtos grynųjų pajamų sumažėjimui dėl Vengrijai nustatyto korekcinio koeficiento taikymo teisingai kompensuoti. Tuo remdamasis, Tarnautojų teismas padarė išvadą, kad šis reikalavimas laikytinas prašymu, kaip jis suprantamas pagal PTN 90 straipsnio 1 dalį, dėl kurio atmetimo sprendimuose atmesti skundus turėjo būti pateiktas skundas. Tačiau, anot Tarnautojų teismo, apeliantai nepateikė skundo dėl šio atmetimo prieš pareikšdami ieškinį pirmojoje instancijoje.
Antra, skundžiamo sprendimo 111 punkte Tarnautojų teismas nusprendė, kad bet kuriuo atveju, net darant prielaidą, kad reikalavimai atlyginti turtinę žalą galėtų būti laikomi glaudžiai susijusiais su reikalavimais dėl panaikinimo, jie turėjo būti atmesti atmetus pastaruosius.
Toks Tarnautojų teismo sprendimas nėra teisiškai klaidingas.
Kaip matyti iš šio sprendimo 51–74 punktų, Tarnautojų teismas turėjo atmesti pirmojoje instancijoje pareikštus reikalavimus dėl panaikinimo kaip nepriimtinus, nes jais buvo ginčijamas aktas, nepriimtas apeliantų nenaudai. Taigi skundžiamo sprendimo 111 punkte Tarnautojų teismas galėjo nuspręsti, kad net jei apeliantų reikalavimai atlyginti jų patirtą turtinę žalą buvo glaudžiai susiję su jų reikalavimais dėl panaikinimo, jie turėjo būti atmesti atmetus pastaruosius. Vadinasi, net padarius prielaidą, kad apeliantų pirmasis kaltinimas, jog Tarnautojų teismas klaidingai neatsižvelgė į šių reikalavimų tiesioginį ryšį su reikalavimais atlyginti jų turtinę žalą, yra pagrįstas, Tarnautojų teismui negalima priekaištauti dėl pastarųjų reikalavimų atmetimo.
Todėl reikia atmesti apeliacinio skundo trečiąjį pagrindą.
Dėl ieškinio pirmojoje instancijoje
Pagal 2016 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES, Euratomas) 2016/1192 dėl jurisdikcijos perdavimo Bendrajam Teismui kaip pirmajai instancijai spręsti Europos Sąjungos ir jos tarnautojų ginčus (
OL L 200, 2016, p. 137
) 4 straipsnį, jeigu Bendrasis Teismas panaikina Tarnautojų teismo sprendimą ir mano, kad dėl proceso stadijos byloje galima priimti sprendimą, tokį sprendimą priima apeliacinį skundą išnagrinėjusi kolegija. Taip yra šioje byloje.
Pirmiausia primintina, kad ginčijamas sprendimas panaikinamas tik tiek, kiek Tarnautojų teismas nepripažino nepriimtinais pirmojoje instancijoje pareikštų reikalavimų dėl panaikinimo. Tačiau, kaip nurodyta šio sprendimo 76–85 punktuose, skundžiamas sprendimas yra pagrįstas, kiek juo atmesti apeliantų reikalavimai atlyginti tariamai patirtą turtinę žalą. Tarnautojų teismo sprendimas atmesti apeliantų reikalavimus atlyginti tariamą neturtinę žalą nebuvo ginčijamas šiame apeliaciniame skunde (žr. šio sprendimo 45 punktą).
Taigi Bendrasis Teismas turi priimti galutinį sprendimą tik dėl pirmojoje instancijoje pareikštų reikalavimų dėl panaikinimo. Dėl šio sprendimo 49–75 punktuose nurodytų motyvų šiuos reikalavimus reikia pripažinti nepriimtinais.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 211 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas nepagrįstas arba jeigu jis yra pagrįstas ir pats Bendrasis Teismas priima sprendimą byloje, jis sprendžia bylinėjimosi išlaidų klausimą. Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal šio reglamento 211 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Tačiau pagal Procedūros reglamento 211 straipsnio 4 dalį, nukrypdamas nuo šio reglamento 134 straipsnio 1 dalies, pareigūnų ar kitų institucijos tarnautojų pateiktų apeliacinių skundų atveju Bendrasis Teismas gali nuspręsti paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims, jeigu to reikalauja teisingumas.
Nagrinėjamu atveju apeliantai pralaimėjo bylą ir apeliacinėje, ir pirmojoje instancijoje, o CEPOL reikalavo priteisti iš jų bylinėjimosi išlaidas. Tačiau, atsižvelgdamas į visas bylos aplinkybes, Tarnautojų teismas mano, kad būtų teisinga nurodyti kiekvienai šaliai padengti šiose dviejose instancijose jų patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (apeliacinių skundų kolegija)
nusprendžia:

1.
Panaikinti 2016 m. balandžio 11 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo (trečioji kolegija) sprendimą
FN ir kt. / CEPOL
(F‑41/15 DISS II), kiek juo pirmojoje instancijoje pareikšti FN, FP ir FQ reikalavimai dėl panaikinimo nepripažinti nepriimtinais.

2.
Atmesti Tarnautojų teismo byloje F‑41/15 DISS II FN, FP ir FQ pareikštus reikalavimus dėl panaikinimo.

3.
Atmesti likusią apeliacinio skundo dalį.

4.
FN, FP ir FQ ir Europos Sąjungos teisėsaugos mokymo agentūra (CEPOL) padengia apeliacinėje ir pirmojoje instancijoje patirtas savo bylinėjimosi išlaidas.

Jaeger
Van der Woude
Frimodt Nielsen
Kanninen
Gratsias
Paskelbta 2018 m. spalio 25 d. Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.