CELEX: 62015TJ0249
Znamka Evropske unije
Postopek z ugovorom
Prijava figurativne znamke Evropske unije QUILAPAYÚN
Relativni razlog za zavrnitev
Znana znamka
Člen 8(2)(c) Uredbe (ES) št. 207/2009 (postal člen 8(2)(c) Uredbe (EU) št. 2017/1001)
Imetnik znamke

Dejansko stanje
E. Carrasco Pirard in druge stranke v postopku pred odborom za pritožbe pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO), katerih imena so navedena v prilogi (v nadaljevanju: prijavitelji), so 16. septembra 2010 pri EUIPO vložili zahtevo za registracijo znamke Evropske unije na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije (
UL 2009, L 78, str. 1
), kakor je bila spremenjena (nadomeščena z Uredbo Sveta (EU) 2017/1001 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (
UL 2017, L 154, str. 1
)).
Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je ta figurativni znak:
Proizvodi in storitve, za katere se je zahtevala registracija, spadajo v razrede 9, 16 in 41 v smislu Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji proizvodov in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in za vsakega od teh razredov ustrezajo temu opisu:
–
razred 9: „Znanstveni, pomorski, geodetski, fotografski, kinematografski, optični, tehtalni, merilni, signalizacijski, kontrolni (nadzorni), reševalni ter učni aparati in instrumenti; aparati in instrumenti za prevajanje, preklapljanje, transformiranje, akumuliranje, regulacijo ali kontrolo električne energije; aparati za snemanje, prenos in reprodukcijo zvoka in slike; magnetni nosilci zapisov, zvočne plošče; prodajni avtomati in mehanizmi za aparate na kovance; registrske blagajne, računski stroji, oprema za obdelavo informacij in računalniki; gasilni aparati“;
–
razred 16: „Papir, lepenka in izdelki iz teh snovi, ki jih ne obsegajo drugi razredi; tiskovine (izdelki tiskarn); knjigoveški material; fotografije; pisarniški material; lepila za pisarniški material ali za gospodinjstvo; potrebščine za umetnike; čopiči; pisalni stroji in pisarniški pribor (razen pohištva); material za učenje ali poučevanje (razen aparatov); zavijalni materiali iz umetnih snovi (ki jih ne obsegajo drugi razredi); tiskarske črke; klišeji“;
–
razred 41: „Izobraževanje; pouk; razvedrilo; športne in kulturne dejavnosti“.
Prijava znamke Evropske unije je bila objavljena v
Biltenu znamk Skupnosti
št. 181/2010 z dne 27. septembra 2010.
Tožeča stranka JT je 27. decembra 2010 na podlagi člena 41 Uredbe št. 207/2009 (postal člen 46 Uredbe 2017/1001) vložila ugovor zoper registracijo znamke, prijavljene za blago in storitve iz točke 3 zgoraj.
Ugovor je temeljil na teh prejšnjih znamkah:
–
znamki, znani v Evropski uniji, prikazani spodaj, v delu, v katerem ta zajema storitve „glasbene skupine“ iz razreda 41:
–
francoski znamki, registrirani 22. junija 1998 pod številko 98738516, prikazani spodaj, v delu, v katerem ta zajema blago in storitve iz razredov 9, 16 in 41:
–
mednarodni znamki, registrirani 24. decembra 2002 pod številko 801761, prikazani spodaj, v delu, v katerem ta zajema blago in storitve iz razredov 9, 16 in 41:
V utemeljitev ugovora so bili navedeni razlogi iz člena 8(1)(a) in (b) Uredbe št. 207/2009 (postal člen 8(1)(a) in (b) Uredbe št. 2017/1001).
Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 2. decembra 2013 zgolj na podlagi prejšnje znane znamke delno ugodil ugovoru ter zavrnil zahtevo za registracijo za „magnetne nosilce zapisov, zvočne plošče“ iz razreda 9 in za „razvedrilo; športne in kulturne dejavnosti“ iz razreda 41. Menil je, da dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, dokazujejo, da je prejšnja neregistrirana znamka znana kot ime glasbene skupine in da se neprekinjeno uporablja v Uniji, zlasti v Španiji. Na eni strani je tudi menil, da nasprotujoče si znamke zajemajo „razvedrilo“ iz razreda 41, ter na drugi, da so „magnetni nosilci zapisov, zvočne plošče“ iz razreda 9 in „športne in kulturne dejavnosti“ iz razreda 41, ki jih zajema prijavljena znamka, podobni storitvam, ki jih zajema prejšnja znamka. Oddelek za ugovore je ob upoštevanju enakosti nasprotujočih si znakov in enakosti ali podobnosti navedenega blaga in navedenih storitev ugotovil verjetnost zmede glede znamk v zvezi s tem blagom in temi storitvami.
Prijavitelji so 29. januarja 2014 pri EUIPO vložili pritožbo na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 (postali členi od 66 do 71 Uredbe št. 2017/1001) zoper odločbo oddelka za ugovore.
Drugi odbor za pritožbe pri EUIPO je z odločbo z dne 13. marca 2015 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) razveljavil odločbo oddelka za ugovore in ugovor v celoti zavrnil. Pojasnil je, da je treba ugovor presojati zgolj na podlagi prejšnje znane znamke, ker je bila francoska znamka, registrirana pod številko 98738516, razglašena za nično tako kot za tem mednarodna znamka, registrirana pod številko 801761. Prav tako je ugotovil, da tožeča stranka ni predložila dokaza, da je bila „dejanska imetnica“ prejšnje znane znamke, in da imetništvo te znamke zatrjujejo tudi prijavitelji. Odbor za pritožbe je dodal, da mu Uredba št. 207/2009 ne daje nobene pristojnosti za ugotavljanje imetništva prejšnje neregistrirane znane znamke, saj je to ugotavljanje v pristojnosti pristojnega nacionalnega sodišča.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je z vlogo, v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vloženo 15. maja 2015, zaprosila za odobritev brezplačne pravne pomoči. Predsednik Splošnega sodišča je 29. oktobra 2015 tožeči stranki odobril brezplačno pravno pomoč.
Splošno sodišče je 6. avgusta 2015 tožečo stranko obvestilo, da ji je bila v okviru postopka brezplačne pravne pomoči priznana anonimnost in jo vprašalo, ali želi anonimnost ohraniti v okviru postopka v glavni stvari. Po pritrditvi tožeče stranke je predsednik četrtega senata Splošnega sodišča 28. avgusta 2015 odločil, da ji v obravnavani zadevi prizna anonimnost.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano odločbo razveljavi;
–
zavrne zahtevo za registracijo prijavljene znamke za blago in storitve iz razredov 9 in 41.
EUIPO Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Trditve strank
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe navaja en tožbeni razlog, ki se nanaša na napačno razlago in uporabo člena 8(2)(c) Uredbe št. 207/2009 (postal člen 8(2)(c) Uredbe št. 2017/1001) v povezavi s členom 6
bis
(1) Pariške konvencije za varstvo industrijske lastnine z dne 20. marca 1883, kakor je bila revidirana in spremenjena (v nadaljevanju: Pariška konvencija).
Tožeča stranka najprej trdi, da je iz člena 8(2)(c) v povezavi s členom 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 razvidno, da morata biti za ugovor prijavi znamke izpolnjena dva pogoja, in sicer, prvič, da mora biti znamka, na kateri temelji ugovor znana na upoštevnem ozemlju ob vložitvi zahteve za registracijo znamke, in drugič, da obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja znamka zaradi enakosti ali podobnosti dveh znamk in zaradi enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujeta ti znamki. Tožeča stranka meni, da sta ta pogoja v obravnavanem primeru izpolnjena.
Tožeča stranka navaja tudi odločbo Oficina Española de Patentes y Marcas (španski urad za patente in znamke), s katero ji je bila zavrnjena registracija nacionalne znamke QUILAPAYÚN, odločbo Instituto nacional de propiedad industrial (INAPI, nacionalni urad za industrijsko lastnino, Čile) ter potrdilo Sociedad chilena del derecho de autor (SCD, čilsko združenje za avtorske pravice) v podporo trditvi, da prijavljene znamke ni mogoče registrirati v korist prijaviteljev, ker je znak QUILAPAYÚN povezan s skupino oseb, katere del sta tako tožeča stranka kot prijavitelji.
Tožeča stranka trdi, da je oddelek za ugovore pravilno razlagal določbe člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009 v povezavi z njenim členom 8(2)(c) in členom 6
bis
Pariške konvencije s tem, da je zavrnil, da se prijavljena znamka registrira zgolj v korist prijaviteljev, zaradi obstoja prejšnje znamke, znane v Uniji in zlasti v Španiji, katere imetnik je. Tožeča stranka v zvezi s tem navaja, da je edina, ki je ohranila stalne trgovske, poslovne in umetniške vezi, v okviru katerih uporablja znak QUILAPAYÚN.
Tožeča stranka dodaja, da je bila znamka QUILAPAYÚN registrirana v Franciji leta 1998, preden so jo francoska sodišča leta 2003 razglasila za nično. Tožeča stranka v zvezi s tem navaja, da so francoska sodišča storila hudo napako pri presoji s tem, da so registracijo nacionalne znamke razglasile za nično, in da se ta odločba vsekakor nanaša zgolj na ozemlje Francije.
Tožeča stranka navaja tudi, da je leta 2002 pri Svetovni organizaciji za intelektualno lastnino (WIPO) registrirala znamko QUILAPAYÚN in da je bila ta registracija veljavna do 24. decembra 2012, pri čemer prijavitelji tej registraciji niso nasprotovali.
Registraciji znamke QUILAPAYÚN v Franciji in pri WIPO naj bi dokazovali, da je tožeča stranka hotela zaščititi znak QUILAPAYÚN, še preden so prijavitelji leta 2003 ustanovili novo glasbeno skupino.
Ker naj ureditev soimetništva znamke ali imena ne bi obstajala in ob upoštevanju tega, da je glasbena skupina, ki jo je vodila tožeča stranka, po tem, ko so jo prijavitelji zapustili, še naprej delovala pod imenom Quilapayún zlasti na podlagi „častnega dogovora“, naj uporabniki, ki so novo glasbeno skupino ustanovili leta 2003, ne bi smeli uporabljati znaka QUILAPAYÚN, da ne bi prišlo do zmede v javnosti in v medijih.
Tožeča stranka trdi tudi, da so prijavitelji, preden so leta 2003 ustanovili novo skupino, opravljali dejavnosti, zelo oddaljene od glasbe, živeli na zelo različnih koncih sveta, se predvsem v času počitnic združevali za posamične koncerte, pri čemer jim je koristilo to, da je bilo občinstvo zagotovljeno v okviru drugih umetniških dogodkov, in se združevali v vseh možnih kombinacijah, vključno z njihovimi otroki, pri čemer niso ustvarili nobenega pomembnega dela pod imenom Quilapayún.
V zvezi s tožečo stranko naj bi poleg njenih ekskluzivnih vezi z glasbeno založbo, ki jih je vzdrževala pod imenom Quilapayún, ter trgovskih, poslovnih in umetniških vezi, v okviru katerih je uporabljala zank QUILAPAYÚN, iz različnih izsekov medijev izhajala neprekinjena in znana uporaba prejšnje znamke vsaj v Španiji. Bila naj bi edini član prvotne skupine, ki je več kot 40 let nepretrgoma deloval pod imenom Quilapayún po vsem svetu, predvsem v Evropi in Čilu. V letih od 1988 do 2003 naj bi izdala tudi tri zgoščenke in dve kompilaciji, ki naj bi jih javnost in kritiki zelo dobro sprejeli. Prijavitelji pa naj vsa ta leta ne bi bili člani skupine.
Najprej, EUIPO navaja, da tožeča stranka ne izpodbija izpodbijane odločbe v delu, v katerem je navedeno, da prejšnje francoske in prejšnje mednarodne znamke ni mogoče uporabiti kot podlage za ugovor.
Dalje, EUIPO navaja, da pogoji za vložitev ugovora niso omejeni na tiste, navedene v členu 8 Uredbe št. 207/2009. Vlagatelj ugovora naj bi moral spoštovati tudi pogoje, določene v pravilu 19(2)(b) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 189) (postal člen 7(2)(b) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2017/1430 z dne 18. maja 2017 o dopolnitvi Uredbe Sveta št. 207/2009 o blagovni znamki Evropske unije in o razveljavitvi uredb Komisije št. 2868/95 in (ES) št. 216/96 (
UL 2017, L 205, str. 1
)) ter členu 41(1)(a) Uredbe št. 207/2009 (postal člen 46(1)(a) Uredbe 2017/1001), v skladu s katerimi mora vlagatelj ugovora predložiti dokaze o tem, da ima pravico vložiti ugovor. Vlagatelj bi moral torej dokazati ne zgolj znanost prejšnje znamke, ampak tudi, da je imetnik te znamke.
EUIPO ugotavlja tudi, da prijavitelji niso izpodbijali znanosti prejšnje znamke.
Poleg tega EUIPO navaja, da so trditve tožeče stranke, s katerimi skuša dokazati, da je imetnica prejšnje znamke, osredotočene na znanost znamke, pri čemer se tožeča stranka sklicuje na odločbe nacionalnih uradov za znamke in nacionalnih sodišč, na trgovske, poslovne in umetniške vezi, ki jih je vzdrževala, da bi ohranila znak QUILAPAYÚN, ter na registracije, opravljene za zavarovanje tega znaka.
EUIPO navaja, da niti tožeča stranka niti prijavitelji niso imetniki izključne pravice v zvezi z znakom QUILAPAYÚN. Nasprotno, iz odločb nacionalnih uradov in sodne prakse, ki jo navaja tožeča stranka, naj bi izhajalo, da tožeča stranka ne more uveljavljati nobene izključne pravice v zvezi s prejšnjo znamko. EUIPO je na obravnavi v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča navedel, da vprašanje soimetništva prejšnje znamke ni bilo postavljeno pred EUIPO in da tega vprašanja ni mogoče prvič postaviti pred Splošnim sodiščem, ker je za to prepozno.
Dokumenti, ki jih je predložila tožeča stranka, naj ne bi dokazovali, da so prijavitelji soglašali, da tožeča stranka postane izključna imetnica prejšnje znamke. Trgovske, poslovne in umetniške vezi, ki jih je tožeča stranka vzdrževala, da bi zagotovila neprekinjeno uporabo prejšnje znamke, same po sebi ne dokazujejo, da je tožeča stranka izključna imetnica te znamke. Vse registrirane znamke, ki so vključevale znak QUILAPAYÚN, naj bi bile razglašene za nične, vse zahteve za registracijo tega znaka pa naj bi bile zavrnjene.
EUIPO meni, da je odbor za pritožbe torej pravilno odločil, da se ugovor zavrne kot neutemeljen na podlagi določb pravila 20(1) Uredbe št. 2868/95 (postal člen 8(1) in člen 7 Delegirane uredbe 2017/1430).
Nazadnje, EUIPO dodaja, da je glede na to, da so prijavitelji znamko lahko uporabljali, čeprav je niso smeli registrirati, vsakršna trditev v zvezi s souporabo znamke neupoštevna. EUIPO meni, da je bilo edino vprašanje, o katerem se je moral odbor za pritožbe izreči, to, ali je bila tožeča stranka imetnik izključnih pravic v zvezi s prejšnjo znamko, na podlagi katerih je lahko vložila ugovor zoper registracijo prijavljene znamke. Ob nikalnem odgovoru je bilo mogoče ugovor zgolj zavrniti, ne da bi to vplivalo na veljavnost registracije prijavljene znamke s strani prijaviteljev. EUIPO meni, da lahko zgolj sodišče odloči o vprašanju imetništva in pravice zahtevati registracijo znamke Evropske unije. Vendar naj člen 101(2) Uredbe št. 207/2009 (postal člen 129(2) Uredbe št. 2017/1001) ne bi določal tožbe za ugotovitev imetništva znamke, zato se mora uporabiti nacionalno pravo.
Presoja Splošnega sodišča
Člen 8(1)(a) in (b) Uredbe št. 207/2009 določa:
„1.   Ob ugovoru imetnika prejšnje blagovne znamke se znamka, za katero je vložena prijava, ne registrira v naslednjih primerih:
(a)
če je enaka prejšnji blagovni znamki in če so blago in storitve, za katere je registracija zahtevana, enaki blagu ali storitvam, za katere je varovana prejšnja blagovna znamka;
(b)
če zaradi enakosti ali podobnosti s prejšnjo blagovno znamko in enakosti ali podobnosti blaga ali storitev, ki jih označujejo blagovne znamke, obstaja verjetnost zmede v javnosti na ozemlju, na katerem je varovana prejšnja blagovna znamka; verjetnost zmede zajema verjetnost povezovanja s prejšnjo blagovno znamko.“
V členu 8(2)(c) Uredbe št. 207/2009 so „prejšnje […] znamke“ opredeljene zlasti kot znamke, ki so na dan vložitve zahteve za registracijo znamke Evropske unije, ali, če je to primerno, zahteve za priznanje prednostne pravice v zvezi z zahtevo za registracijo znamke Evropske unije, v državi članici znane v smislu člena 6
bis
Pariške konvencije.
Člen 41(1)(a) Uredbe št. 207/2009 določa, da „imetniki prejšnje blagovne znamke iz člena 8(2)“ v roku, določenem v členu 8(1) te uredbe, lahko vložijo ugovor zoper registracijo znamke Evropske unije.
Pravilo 19(2) Uredbe št. 2868/95 določa:
„[…] [S]tranka, ki ugovarja, vloži dokaz o obstoju, veljavnosti in obsegu varstva svoje prejšnje znamke ali prejšnje pravice, kakor tudi dokaz o upravičenosti do vložitve ugovora. Stranka, ki ugovarja, priskrbi zlasti naslednje dokaze:
[…]
(b)
če ugovor temelji na znani znamki v smislu člena 8(2)(c) Uredbe [št. 207/2009], dokaz, da je znamka znana na zadevnem ozemlju.“
Pravilo 20(1) Uredbe št. 2868/95 določa, da se ugovor, če njegov vlagatelj ne dokaže obstoja, veljavnosti in obsega varstva prejšnje znamke ali pravice ter upravičenosti do vložitve ugovora, zavrne kot neutemeljen.
Iz določb, navedenih zgoraj v točkah od 33 do 37, je razvidno, da mora za vložitev ugovora v smislu člena 8(1) Uredbe št. 207/2009 na podlagi znane znamke v smislu člena 8(2)(c) navedene uredbe vlagatelj ugovora dokazati, da je znamka znana v državi članici v smislu člena 6
bis
Pariške konvencije ter da je njen imetnik.
Tožeča stranka je v obravnavanem primeru vložila ugovor proti registraciji prijavljene znamke, pri čemer se je oprla na tri prejšnje znamke (glej točko 6 zgoraj). Oddelek za ugovore in odbor za pritožbe sta ugovor obravnavala zgolj v delu, v katerem je ta temeljil na neregistrirani znani znamki, česar stranke ne izpodbijajo in temu je treba pritrditi ob upoštevanju razglasitve ničnosti francoske znamke in posledičnem izbrisu učinkov mednarodne znamke.
Glede pogoja znanosti prejšnje znamke je odbor za pritožbe spomnil na presojo oddelka za ugovore, v skladu s katero je prejšnja znamka znana v Uniji in zlasti v Španiji, česar prijavitelji ne izpodbijajo.
Preizkus, ki ga je opravil odbor za pritožbe, se je nanašal zgolj na vprašanje, ali je bila tožeča stranka imetnica prejšnje znamke in torej ali je bila upravičena vložiti ugovor zoper registracijo prijavljene znamke. Odbor za pritožbe je ugotovil, da tožeča stranka ni predložila dokaza, da je „dejanska“ imetnica prejšnje znamke, ker so imetništvo te znamke zatrjevali tudi prijavitelji. Na kratko, odbor za pritožbe tožeči stranki očita, da ni dokazala, da je „izključna“ imetnica prejšnje znamke, kar je EUIPO potrdil v odgovoru na tožbo in na obravnavi.
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da za dokaz imetništva neregistrirane znamke, kot je prejšnja znamka v obravnavanem primeru, veljajo posebni pogoji. Tožeča stranka po naravi stvari ne more predložiti potrdila o prijavi ali registraciji znamke, na kateri temelji ugovor, da bi dokazala, da je njena imetnica. Dokazati mora, da je z uporabo prejšnje neregistrirane znamke pridobila pravice v zvezi z njo (glej v tem smislu sodbo z dne 18. januarja 2012, Tilda Riceland Private/UUNT – Siam Grains (BASmALI),
T‑304/09
,
EU:T:2012:13
, točka
).
Dalje, tožeča stranka je na vprašanje Splošnega sodišča na obravnavi odgovorila, da pravila v zvezi s postopkom z ugovorom ne določajo, da je treba imetništvo prejšnje znane znamke dokazati s predložitvijo uradnih dokumentov, iz katerih bi izhajalo, da je neka oseba imetnik te znamke, saj ta znamka ni bila registrirana. Navedla pa je, da je predložila dokaze o tem, da je prejšnjo znano znamko uporabljala, na podlagi česar je mogoče vzpostaviti povezavo med njo in navedeno znamko.
Ugotoviti je treba, da odbor za pritožbe teh dokazov o tem, da je tožeča stranka prejšnjo znamko koristila ali uporabljala, ni obravnaval. Omejil se je navedbo, da tožeča stranka ni predložila dokaza, da je bila imetnica te znamke, ter da so imetništvo te znamke zatrjevali tudi prijavitelji.
Odbor za pritožbe je torej menil, da tožeča stranka, ker ni uspela dokazati, da je bila izključna imetnica prejšnje znamke, ob upoštevanju predloženih dokazov in ker so imetništvo v zvezi s to znamko zatrjevali tudi prijavitelji, ne more biti upravičena za vložitev ugovora v smislu člena 8(1)Uredbe št. 207/2009.
Vendar iz nobene določbe, navedene zgoraj v točkah od 33 do 37, ni razvidno, da mora vlagatelj ugovora na podlagi člena 8(2)(c) Uredbe št. 207/2009 dokazati, da je „izključni“ imetnik prejšnje neregistrirane znane znamke, na kateri temelji njegov ugovor. Iz določb člena 41 Uredbe št. 207/2009, pravila 19(2) in pravila 20(1) Uredbe št. 2868/95 izhaja, da mora vlagatelj ugovora dokazati, da je pridobil zadostne pravice v zvezi s prejšnjo neregistrirano znano znamko v smislu člena 8(2)(c) Uredbe št. 207/2009, da se šteje za imetnika te znamke, kar ne pomeni, da mora dokazati izključno imetništvo te znamke.
Pravilo 15(1) Uredbe št. 2868/95 (postalo člen 2(1) Delegirane uredbe 2017/1430) med drugim določa, da „[č]e ima prejšnja znamka in/ali prejšnja pravica več kot enega imetnika (solastništvo), lahko ugovor vloži kateri koli izmed njih“, na podlagi česar lahko, kar je na obravnavi potrdil EUIPO, vsak soimetnik prejšnje znamke ugovarja registraciji prijavljene znamke.
V zvezi s tem je treba poudariti, da če bi bilo zahtevano izključno imetništvo prejšnje znamke, niti tožeča stranka niti prijavitelji ne bi mogli ugovarjati temu, da bi tretja oseba registrirala znak QUILAPAYÚN, razen če bi tej registraciji ugovarjali vsi skupaj, saj vsi zatrjujejo imetništvo tega znaka.
Pridobitev pravic na neregistrirani prejšnji znamki pa bi tožeči stranki omogočila, da ugovarja registraciji prijavljene znamke neodvisno od vprašanja, ali so tudi druge osebe, vključno s prijavitelji, pridobile pravice na tej znamki zaradi njene morebitne uporabe.
Ugotoviti je torej treba, da je odbor za pritožbe napačno uporabil pravo s tem, da je od tožeče stranke zahteval, da dokaže, da je izključna imetnica prejšnje znamke, ne da bi preučil, ali zadošča, da je njena soimetnica.
Te ugotovitve ne more omajati trditev EUIPO, da je tožeča stranka šele prvič pred Splošnim sodiščem navedla, da je soimetnica prejšnje znamke. Spomniti je treba, da je oddelek za ugovore sprejel ugovor tožeče stranke, ne da bi obravnaval vprašanje imetništva prejšnje znamke. Poleg tega tožeča stranka ni vložila pritožbe zoper odločbo oddelka za ugovore, ker je bila ta sprejeta v njeno korist. Res je, kot je na obravnavi navedel EUIPO, da so prijavitelji v pritožbi zoper odločbo oddelka za ugovore, ki so jo vložili pri odboru za pritožbe, izpodbijali imetništvo tožeče stranke glede prejšnje znamke. Vendar, čeprav se tožeča stranka v stališču v okviru odgovora pred odborom za pritožbe ni sklicevala na pravilo 15 Uredbe št. 2868/95, ni izključila, da je imela prejšnja znamka več imetnikov. Tožeča stranka je v tem smislu navedla, da sta bili ob neobstoju izrecne odločbe v zvezi s „soimetništvom znamke“ glasbeni skupini ustanovljeni vzporedno, pri čemer je vsaka izmed njiju uveljavljala znak QUILAPAYÚN. V teh okoliščinah EUIPO ne more trditi, da je bil pojem soimetništva prvič naveden pred Splošnim sodiščem (glej v tem smislu sodbo z dne 6. aprila 2017, Nanu‑Nana Joachim Hoepp/EUIPO – Fink (NANA FINK),
T‑39/16
,
EU:T:2017:263
, točki
in
).
Iz tega sledi, da je treba edini tožbeni razlog sprejeti in izpodbijano odločbo razveljaviti. Dalje, glede predloga tožeče stranke, da naj Splošno sodišče zavrne zahtevo za registracijo prijavljene znamke za blago in storitve iz razredov 9 in 41, je treba spomniti, da reformatorično pooblastilo, ki je Splošnemu sodišču priznano na podlagi člena 65(3) Uredbe št. 207/2009 (postal člen 72(3) Uredbe št. 2017/1001), ne pomeni, da lahko Splošno sodišče opravi presojo nečesa, glede česar navedeni odbor še ni zavzel stališča. Izvajanje reformatoričnega pooblastila mora biti zato načeloma omejeno na položaje, v katerih – po izvedbi nadzora glede presoje odbora za pritožbe – ugotovljene dejanske in pravne okoliščine Splošnemu sodišču omogočajo sprejetje odločitve, ki bi jo moral sprejeti odbor za pritožbe (sodba z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, točka
). V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je odbor za pritožbe izpodbijano odločbo oprl zgolj na to, da tožeča stranka ni dokazala, da je izključna imetnica prejšnje znamke, ne da bi preučil, ali zadošča, da je njena soimetnica. V teh okoliščinah ni naloga Splošnega sodišča, da v obravnavanem primeru presodi trditve v zvezi s tem, da je tožeča stranka pridobila pravice na prejšnji neregistrirani znamki. Predlog za spremembo izpodbijane odločbe, ki ga je tožeča stranka vložila na podlagi te trditve, je treba torej zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Vendar v obravnavanem primeru tožeča stranka, ki je uspela, ni vložila predloga v zvezi s stroški.
Razsoditi je torej treba, da vsaka stranka nosi svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
razsodilo:

1.
Odločba drugega odbora za pritožbe pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) z dne 13. marca 2015 (zadeva R 354/2014‑2) se razveljavi.

2.
V preostalem se tožba zavrne.

3.
Vsaka stranka nosi svoje stroške.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 11. decembra 2017.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.
(
)	Seznam drugih strank v postopku pred odborom za pritožbe pri EUIPO je priložen zgolj različici, vročeni strankam.