CELEX: 62015TJ0249
Európai uniós védjegy
Felszólalási eljárás
A QUILAPAYÚN európai uniós ábrás védjegy bejelentése
Viszonylagos kizáró ok
Közismert védjegy
A 207/2009/EK rendelet 8. cikke (2) bekezdésének c) pontja (jelenleg az (EU) 2017/1001 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének c) pontja)
Védjegyjogosult

A jogvita előzményei
2010. szeptember 16‑án Eduardo Carrasco Pirard és az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) fellebbezési tanácsa előtti eljárásban részt vevő, a mellékletben megnevezett többi fél (a továbbiakban: bejelentők) az európai uniós védjegyről szóló, módosított 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (
HL 2009. L 78., 1. o.
; helyébe lépett az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet,
HL 2017. L 154., 1. o.
) alapján európai uniós védjegybejelentést nyújtott be.
A lajstromoztatni kívánt védjegy az alábbi ábrás megjelölés volt:
A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 9., 16. és 41. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások vonatkozásában nyújtották be, amelyek ezen osztályok tekintetében az alábbi leírásnak felelnek meg:
–
9. osztály: „Tudományos, tengerészeti, földmérő, fényképészeti, filmfelvevő, optikai, súlymérő, mérő, jelző, ellenőrző (felügyelő), életmentő és oktató készülékek és műszerek; elektromos áram vezetésére, elosztására, átalakítására, tárolására, szabályozására vagy vezérlésére szolgáló készülékek és berendezések; hangok vagy képek rögzítésére, továbbítására, másolására szolgáló készülékek; mágneses adathordozók, hanglemezek; automata áruelosztó‑berendezések és szerkezetek érmebedobással működő készülékekhez; pénztárgépek, számológépek; adatfeldolgozó berendezések és számítógépek; tűzoltó készülékek”;
–
16. osztály: „papír, karton és ezen anyagokból készült termékek, amelyek nem tartoznak más osztályokba; nyomdaipari termékek; könyvkötészeti anyagok; fényképek; papíripari cikkek, papíripari vagy háztartási ragasztóanyagok; anyagok művészek részére; ecsetek; írógépek és irodai cikkek (bútorok kivételével); tanítási és oktatási anyagok (készülékek kivételével); csomagolásra szolgáló műanyagok (amelyek nem tartoznak más osztályokba); nyomdabetűk; klisék”;
–
41. osztály: „Oktatás; szakmai képzés; szórakoztatás; sport‑ és kulturális tevékenységek”;
Az európai uniós védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
2010. szeptember 27‑i 181/2010. számában hirdették meg.
2010. december 27‑én a felperes, JT a 207/2009 rendelet 41. cikke (jelenleg a 2017/1001 rendelet 46. cikke) alapján felszólalást nyújtott be a bejelentett védjegynek a fenti 3. pontban felsorolt áruk és szolgáltatások tekintetében történő lajstromozásával szemben.
A felszólalás az alábbi korábbi védjegyeken alapult:
–
az alább látható közismert európai uniós védjegy, amennyiben a 41. osztályba tartozó „zenekar” szolgáltatásra vonatkozik:
–
az alább látható, az 1998. június 22‑én 98738516. számon lajstromozott francia védjegy, amennyiben a 9., 16. és 41. osztályba tartozó árukra és szolgáltatásokra vonatkozik:
–
az alább látható, a 2002. december 24-én 801761. számon lajstromozott nemzetközi védjegy, amennyiben a 9., 16. és 41. osztályba tartozó árukra és szolgáltatásokra vonatkozik:
A felszólalás alátámasztásaként a felszólaló a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontjában (jelenleg a 2017/1001 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja) foglalt okokra hivatkozott.
2013. december 2‑i határozatában a felszólalási osztály – az egyetlen közismert korábbi védjegy alapján – részben helyt adott a felszólalásnak és elutasította a bejelentést a 9. osztályba tartozó „mágneses adathordozók, hanglemezek” tekintetében, továbbá a 41. osztályba tartozó „szórakoztatás; sport‑ és kulturális tevékenységek” tekintetében. Úgy találta, hogy a felperes által előterjesztett iratok igazolták, hogy a korábbi lajstromozatlan védjegy közismert volt egy zenekar megnevezéseként, és hogy folyamatosan használták az Unióban, különösen Spanyolországban. Ezenkívül úgy vélte, hogy egyfelől a 41. osztályba tartozó „szórakoztatás” érintett az ütköző védjegyek által, és hogy, másfelől, a bejelentett védjegy által érintett, a 9. osztályba tartozó „mágneses adathordozók, hanglemezek” és a 41. osztályba tartozó „sport‑ és kulturális tevékenységek” hasonlók a korábbi védjegy által lefedett szolgáltatásokhoz. Ebből következően, figyelembe véve az ütköző megjelölések azonosságát és a fent említett termékek és szolgáltatások azonosságát vagy hasonlóságát, a felszólalási osztály azt állapította meg, hogy e termékek és szolgáltatások tekintetében fennáll az összetéveszthetőség veszélye.
2014. január 29‑én a bejelentők a 207/2009 rendelet 58–64. cikke (jelenleg a 2017/1001 rendelet 66–71. cikke) alapján fellebbezést nyújtottak be a felszólalási osztály határozata ellen az EUIPO‑hoz.
2015. március 13‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az EUIPO második fellebbezési tanácsa hatályon kívül helyezte a felszólalási osztály határozatát, és a felszólalást teljes egészében elutasította. Kifejtette, hogy a felszólalást egyedül a közismert korábbi védjegy alapján vizsgálják meg, mivel a 98738516. számon lajstromozott francia védjegyet, majd ezt követően a 801761. számon lajstromozott nemzetközi védjegyet törölték. Ezenfelül megállapította, hogy nemcsak, hogy a felperes nem szolgáltatott bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy ő a korábbi közismert védjegy „valódi jogosultja”, de ráadásul az ezzel a védjeggyel kapcsolatos jogosultságot a bejelentők is maguknak igényelték. A fellebbezési tanács hozzátette, hogy a 207/2009/EK rendelet nem biztosít számára semmilyen hatáskört a lajstromozatlan korábbi közismert védjeggyel kapcsolatos jogosulti minőség meghatározására, mivel ez az illetékes nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik.
Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2015. május 15‑én benyújtott beadványában a felperes költségmentességet kért. 2015. október 29‑i végzésével a Törvényszék elnöke engedélyezte a felperes részére a költségmentességet.
2015. augusztus 6‑i levelében a Törvényszék felhívta a felperes figyelmét, hogy a költségmentességi eljárásban biztosították számára a névtelenséget, és megkérdezte tőle, hogy ezt a névtelenséget fenn kívánja‑e tartani az alapeljárásban is. A felperes beleegyezését követően a Törvényszék negyedik tanácsának elnöke 2015. augusztus 28‑án úgy határozott, hogy a felperes számára biztosítja a névtelenséget a jelen ügyben.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–
utasítsa el a bejelentett védjegy bejelentési kérelmét a 9. és 41. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások vonatkozásában.
Az EUIPO azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
A felek érvei
A kereset alátámasztására a felperes egyetlen jogalapot hoz fel, a 207/2009/EK rendeletnek – az ipari tulajdon oltalmára létesült, 1883. március 20‑i, módosított és felülvizsgált Párizsi Uniós Egyezmény (a továbbiakban: Párizsi Egyezmény) 6 bis cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett – 8. cikke (2) bekezdése c) pontjának (jelenleg az (EU) 2017/1001 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének c) pontja) téves értelmezésén és alkalmazásán alapul.
A felperes először is úgy érvel, hogy a 207/2009/EK rendelet 8. cikke (2) bekezdése c) pontjának és a 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának együttes olvasatából az következik, hogy ahhoz, hogy egy védjegybejelentés ellen fel lehessen szólalni, két feltételnek kell megfelelni, azaz egyfelől, hogy a felszólalás tárgyát képező védjegy a bejelentés benyújtásakor közismert legyen a vonatkozó területen, és másfelől, hogy azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók összetéveszthetik a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az e két védjeggyel érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt. Márpedig a felperes szerint e két feltétel teljesül ebben az esetben.
A felperes hivatkozik ezenkívül az Oficina Española de Patentes y Marcas (spanyol szabadalmi és védjegyhivatal) határozatára, amely megtagadta a QUILAPAYÚN nemzeti védjegynek a felperes javára történő lajstromba vételét, valamint az Instituto nacional de propiedad industrial (INAPI, ipari tulajdonjogok nemzeti intézete, Chile) határozatára, továbbá a Sociedad chilena del derecho de autor (SCD, chilei szerzői jogvédelmi hivatal) igazolására, azon érve alátámasztásául, hogy a bejelentett védjegyet nem lehet lajstromba venni a bejelentők javára, amennyiben a QUILAPAYÚN megjelölés olyan emberek közösségéhez kapcsolódik, amelynek mind ő maga, mind a bejelentők is tagjai.
Ennélfogva a felperes arra hivatkozik, hogy a felszólalási osztály helyesen értelmezte a 207/2009/EK rendeletnek – az ugyanezen rendelet 8. cikke (2) bekezdésének c) pontjával, valamint a Párizsi Egyezmény 6 bis cikkével összefüggésben értelmezett – 8. cikke (1) bekezdésének b) pontját, amikor megtagadta a bejelentett védjegy kizárólag a bejelentők javára történő lajstromba vételét, abból az okból, hogy létezik egy korábbi, az Unióban és különösen Spanyolországban közismert védjegy, amelynek ő a jogosultja. E tekintetben a felperes rámutat arra, hogy ő az egyetlen, aki megőrizte a folyamatos kereskedelmi, üzleti és művészeti kapcsolatokat a QUILAPAYÚN megjelölés használatával.
A felperes hozzáteszi, hogy a QUILAPAYÚN védjegyet 1998‑ban vették lajstromba Franciaországban, mielőtt a lajstromba vételét a francia bíróság megsemmisítette 2003‑ban. E tekintetben a felperes azt állítja, hogy a francia bíróság súlyos értékelési hibát követett el a nemzeti védjegy lajstromból való törlésével, és hogy ez a határozat mindazonáltal csak Franciaország területét érinti.
A felperes arra is hivatkozik, hogy 2002‑ben a QUILAPAYÚN védjegyet a Szellemi Tulajdon Világszervezeténél (WIPO) is lajstromba vetette, és hogy ez a lajstromba vétel 2012. december 24‑ig érvényes maradt anélkül, hogy a bejelentők az ellen felszólaltak volna.
A QUILAPAYÚN védjegy Franciaországban és a WIPO‑nál történő lajstromba vétele tanúsítja a felperes azon szándékát, hogy oltalomban kívánta részesíteni a QUILAPAYÚN megjelölést, még azelőtt, hogy a bejelentők új zenekart alapítottak volna 2003‑ban.
Amennyiben nem lenne szabályozva egy védjegyhez vagy megnevezéshez fűződő társjogosultság, és tekintettel arra, hogy a felperes a bejelentők zenekarból történő kilépését követően továbbra is Quilapayún néven lépett fel egy úgynevezett becsületbeli megállapodás alapján, a bejelentőknek, akik 2003‑ban alapították az új zenekart, nem lett volna szabad a QUILAPAYÚN megjelölést használniuk, hogy elkerülhető legyen a fogyasztók és a média általi összetéveszthetőség.
A felperes arra hivatkozik ezenkívül, hogy mielőtt a bejelentők 2003‑ban új zenekart alapítottak volna, a zenétől nagyon is távoli feladatokkal foglalkoztak, a világ meglehetősen különböző helyein éltek, elsődlegesen szünidőben, eseti koncerteken találkoztak, amelynek más művészeti események alkalmával e koncertekre is ellátogató személyek közül került ki garantált közönsége, a lehetséges legtöbb felállást kipróbálták, ideértve a gyerekeikkel való koncertezést is, és semmilyen jelentős művet nem alkottak a Quilapayún név alatt.
Ezzel szemben, ami a felperest illeti, azonfelül, hogy kizárólagos kapcsolatban állt egy lemezkiadóval Quilapayún néven, és kereskedelmi, üzleti és művészeti kapcsolatot tartott fenn a QUILAPAYÚN megjelölést használva, a bemutatott újságkivágások tanúsítják a korábbi védjegy folyamatos, legalábbis Spanyolországban történő, és közismert módon való használatát. Ő az eredeti együttes egyetlen tagja, aki több mint 40 éve folyamatosan Quilapayún néven járja a világot, elsődlegesen Európát és Chilét. Ezenfelül három CD‑t is kiadott 1988 és 2003 között, továbbá két válogatást, amelyeket a közönség és a kritikusok is kedvezően fogadtak. Márpedig ezekben az években a bejelentők nem voltak tagjai az együttesnek.
Az EUIPO először is rámutat arra, hogy a felperes nem vitatja a megtámadott határozatot, amennyiben az úgy tekinti, hogy a korábbi francia és nemzetközi védjegyek nem képezhetik a felszólalás tárgyát.
Ezt követően az EUIPO azt állítja, hogy a felszólalás benyújtásához szükséges feltételek nem korlátozódnak a 207/2009/EK rendelet 8. cikkében előírtakra. A felszólalónak továbbá tiszteletben kell tartania a közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, módosított 1995. december 13‑i 2868/95/EK bizottsági rendelet (
HL 1995. L 303., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 19. szabálya (2) bekezdésének b) pontjában (jelenleg az európai uniós védjegyről szóló 207/2009/EK tanácsi rendelet kiegészítéséről, valamint a 2868/95/EK és a 216/96/EK bizottsági rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2017. május 18‑i (EU) 2017/1430 felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet [
HL 2017. L 205., 1. o.
] 7. cikke (2) bekezdésének b) pontja) és a 207/2009 rendelet 41. cikke (1) bekezdésének a) pontjában (jelenleg a 2017/1001 rendelet 46. cikke (1) bekezdésének a) pontja) meghatározott feltételeket, melyek szerint a felszólalónak be kell nyújtania a felszólalásra való jogosultságát igazoló bizonyítékot. Következésképpen a felszólalónak nem csak a korábbi védjegy közismertségét kellett bizonyítania, hanem e védjeggyel kapcsolatos jogosulti minőségét is.
Az EUIPO megállapítja ezenkívül, hogy a korábbi védjegy közismertségét a bejelentők nem vitatták.
Az EUIPO azt is kifejti, hogy a felperes azon érvei, amelyekkel azt kívánja bizonyítani, hogy ő a korábbi védjegy jogosultja, a védjegy közismert jellegére összpontosítanak, azzal, hogy a nemzeti védjegyhivatalok és nemzeti bíróságok határozataira, a QUILAPAYÚN megjelölés megőrzése érdekében fenntartott kereskedelmi, üzleti és művészeti kapcsolatokra, és az ezen jelölés oltalomba vétele érdekében történt lajstromozásokra hivatkozik.
Az EUIPO azt állítja, hogy sem a felperes, sem a bejelentők nem kizárólagos jogosultjai a QUILAPAYÚN megjelölésnek. Mind a nemzeti hivatalok, mind a nemzeti bíróságok határozatai, mind a felperes által hivatkozott ítélkezési gyakorlat arra utal ezzel szemben, hogy a felperes nem hivatkozhat a korábbi védjegyre vonatkozóan semmilyen kizárólagos jogosultságra. A tárgyaláson a Törvényszék egyik kérdésére válaszul az EUIPO megállapította, hogy a korábbi védjegyen fennálló társjogosultság nem merült fel az EUIPO előtt, és hogy arra túl késő először a Törvényszék előtt hivatkozni.
A felperes által előterjesztett dokumentumokból nem állapítható meg a bejelentők olyan hozzájárulásának megléte, amelynek értelmében a felperes kisajátíthatná a korábbi védjegy kizárólagos jogosultjának címét. A felperes által a korábbi védjegy folytonosságának biztosítása érdekében fenntartott kereskedelmi, üzleti és művészeti kapcsolatok, önmagukban nem bizonyítják, hogy a felperes lenne e védjegy kizárólagos jogosultja. A QUILAPAYÚN megjelölésnek megfelelő, lajstromba vett védjegyek mindegyikét törölték a lajstromból, és az e megjelöléssel kapcsolatos bejelentések mindegyikét elutasították.
Az EUIPO szerint a fellebbezési tanács tehát helyesen határozott úgy, hogy megalapozatlanként elutasítja a felszólalást a 2868/95/EK rendelet 20. szabálya (1) bekezdésében (jelenleg az (EU) 2017/1430 felhatalmazáson alapuló rendelet 8. cikkének (1) bekezdése és 7. cikke) foglalt rendelkezések alkalmazásában.
Az EUIPO végezetül hozzáteszi, hogy mivel a bejelentők használhatják a védjegyet anélkül mindazonáltal, hogy joguk lenne azt lajstromba vetetni, a védjegy együttes használatára vonatkozó bármely érv irreleváns. Az EUIPO szerint az egyetlen kérdés, amelyet a fellebbezési tanácsnak el kellett döntenie, az volt, hogy a felperes volt‑e a korábbi védjegy kizárólagos jogosultja, és ekként felszólalhatott a bejelentett védjegy lajstromba vétele ellen. Amennyiben nem, a felszólalást el kellett utasítani, anélkül, hogy ez érintené a bejelentők által bejelentett védjegy lajstromba vételének érvényességét. Az EUIPO szerint egyedül egy bíróság dönthet a jogosulti minőség és az uniós védjegy bejelentésére való jog kérdésében. Márpedig, amennyiben a 207/2009/EK rendelet 101. cikkének (2) bekezdése (jelenleg az (EU) 2017/1001 rendelet 129. cikkének (2) bekezdése) nem rendelkezik a védjegy jogosulti minőségének követelése iránti keresetről, a nemzeti jogot kell alkalmazni.
A Törvényszék álláspontja
A 207/2009/EK irányelv 8. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
a)
az a korábbi védjeggyel azonos, és az árujegyzékében szereplő áruk, illetve szolgáltatások azonosak a korábbi védjegy árujegyzékében szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal;
b)
azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók összetéveszthetik a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez.”
A 207/2009/EK irányelv 8. cikke (2) bekezdésének c) pontja szerint „korábbi védjegy” többek között az olyan védjegy, amely a Párizsi Egyezmény 6 bis cikke értelmében az európai uniós védjegybejelentés bejelentési napjánál, illetve – elsőbbség igénylése esetén – az elsőbbség napjánál korábban vált a tagállamok bármelyikében közismertté.
A 207/2009/EK irányelv 41. cikke (1) bekezdésének a) pontja úgy rendelkezik, hogy a bejelentett megjelölés védjegyként való lajstromozásával szemben felszólalhat az ugyanezen rendelet 8. cikke (1) bekezdésében meghatározott esetben „a 8. cikk (2) bekezdésében említett korábbi védjegy jogosultja”.
A 2868/95 rendelet 19. szabályának (2) bekezdése ekként rendelkezik:
„A[…] felszólaló benyújtja a korábbi védjegye vagy joga létezésének [helyesen: fennállásának], érvényességének és az oltalom terjedelmének bizonyítékát, valamint a felszólalásra való jogosultságát igazoló bizonyítékot. A felszólaló különösen az alábbi bizonyítékokat nyújtja be:
[…]
b)
ha a felszólalást a rendelet 8. cikke (2) bekezdése c) pontjának értelme szerinti közismert védjegyre alapozzák, az az igazoló bizonyíték, hogy a védjegy közismert a vonatkozó területen;”
A 2868/95 rendelet 20. szabályának (1) bekezdése értelmében, ha a felszólaló nem bizonyítja a korábbi védjegyének vagy jogának fennállását, érvényességét és oltalmának hatályát, valamint a felszólalásra való jogosultságát, a felszólalást elutasítják mint megalapozatlant.
A fenti 33–37. pontban idézett rendelkezésekből következik, hogy a 207/2009/EK rendelet 8. cikkének (1) bekezdése szerinti felszólaláshoz, amelyet ugyanezen rendelet 8. cikkének (2) bekezdésének c) pontja értelmében a védjegy közismertségére alapítanak, a felszólalónak azt kell bizonyítania, hogy a védjegy egy tagállamban közismert a Párizsi Egyezmény 6 bis cikke értelmében, valamint hogy ő ennek a védjegynek a jogosultja.
Jelen esetben a felperes a bejelentett védjegy lajstromba vétele ellen három korábbi védjegyre (lásd a fenti 6. pontot) hivatkozva szólalt fel. A felszólalási osztály és a fellebbezési tanács csak annyiban vizsgálták a felszólalást, amennyiben a lajstromozatlan közismert védjegyre alapult, amit a felek nem vitattak, és amit jóvá kell hagyni, figyelemmel a francia védjegy törlésére és ebből következően a nemzetközi védjegy hatásainak törlésére.
A korábbi védjegy közismertségével kapcsolatos feltételt illetően, a fellebbezési tanács emlékeztetett a felszólalási osztály értékelésére, amely szerint a korábbi védjegy közismert az Unióban, különösen Spanyolországban, amit a bejelentők sem vitattak.
A fellebbezési tanács vizsgálata kizárólag arra vonatkozott, hogy a felperes a korábbi védjegy jogosultja volt‑e, és ebből következően felszólalhatott‑e a bejelentett védjegy lajstromba vétele ellen. A fellebbezési tanács úgy vélte, a felperes nem bizonyította, hogy ő volt a korábbi védjegy „valódi” jogosultja, tekintve, hogy a bejelentők szintén maguknak követelték e védjegy jogosulti minőségét. Összefoglalva, a fellebbezési tanács azt rója fel a felperesnek, hogy nem bizonyította, hogy ő lenne a korábbi védjegy „kizárólagos” jogosultja, amit az EUIPO is megerősített válaszbeadványában és a tárgyalás során is.
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy egy, a szóban forgó korábbi védjegyhez hasonlóan lajstromozatlan védjeggyel kapcsolatos jogosulti minőség igazolásakor különleges feltételeknek kell megfelelni. A felperes feltételezhetően nem terjeszthet elő azon védjegyre vonatkozó bejelentési igazolást vagy védjegyokiratot, amelyre a felszólalását alapítja, annak bizonyításához, hogy ő e védjegy jogosultja. Azt kell bizonyítania, hogy a lajstromozatlan korábbi védjegy használatával megszerezte az ehhez fűződő jogokat (lásd ebben az értelemben: 2012. január 18‑i ítélet, Tilda Riceland Private kontra OHIM – Siam Grains (BASmALI),
T‑304/09
,
EU:T:2012:13
,
17.
pont).
Egyébiránt a Törvényszék tárgyalás során feltett kérdésére válaszolva a felperes azt állította, hogy a felszólalási eljárásra vonatkozó szabályok nem írják elő, hogy a korábbi közismert védjeggyel kapcsolatos jogosultságot olyan hivatalos dokumentum benyújtásával kellene bizonyítani, amely dokumentumból kitűnik, hogy ez vagy az a személy az adott védjegy jogosultja, minthogy ezt a védjegyet nem vették lajstromba. Ezzel szemben, állítása szerint bizonyította, hogy használta a korábbi közismert védjegyet, ily módon megállapítható volt a kapcsolat közte és az említett védjegy között.
Meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács nem vizsgálta e védjegy felperes általi használatára vonatkozó bizonyítékokat. Pusztán annak megerősítésére szorítkozott, hogy a felperes nem bizonyította, hogy ő a védjegy jogosultja, és egyébként, hogy a védjegyjogosulti minőséget a bejelentők is maguknak követelték.
Így, a fellebbezési tanács szerint, minthogy a felperes nem tudta bizonyítani, hogy ő a korábbi védjegy kizárólagos jogosultja, figyelembe véve az előterjesztett bizonyítékokat, és azon tényt, miszerint a bejelentők is maguknak követelték a jogosulti minőséget, a felperes nem szólalhatott fel a 207/2009/EK rendelet 8. cikke (1) bekezdésének értelmében.
Mindazonáltal, a fenti 33–37. pontban idézett rendelkezések egyikéből sem következik, hogy annak a felszólalónak, aki a felszólalását a 207/2009/EK rendelet 8. cikke (2) bekezdésének c) pontja alapján nyújtja be, bizonyítania kellene, hogy ő annak a lajstromozatlan korábbi közismert védjegynek a kizárólagos jogosultja, amely védjegyre a felszólalását alapítja. A 207/2009/EK rendelet 41. cikkéből, a 2868/95/EK rendelet 19. szabályának (2) bekezdéséből és 20. szabályának (1) bekezdéséből az állapítható meg, hogy a felszólalónak azt kell bizonyítania, hogy elegendő jogot szerzett a lajstromozatlan, a 207/2009/EK rendelet 8. cikke (2) bekezdésének c) pontja értelmében véve közismert védjegyen ahhoz, hogy őt e védjegy jogosultjának lehessen tekinteni, ami nem jár azzal, hogy igazolnia kellene az e védjegyen fennálló kizárólagos jogosultságot.
A 2868/95 rendelet 15. szabályának (1) bekezdése (jelenleg a 2017/1430 felhatalmazáson alapuló rendelet 2. cikkének (1) bekezdése) egyébiránt úgy rendelkezik, hogy „[h]a valamely korábbi védjegynek és/vagy jognak egynél több jogosultja van (társjogosultság), a felszólalást bármelyikük vagy mindegyikük benyújthatja”, ami – amint azt az EUIPO a tárgyalás folyamán megerősítette – lehetővé teszi az adott korábbi védjegy társjogosultjai bármelyike számára, hogy felszólalást nyújtson be egy bejelentett védjegy lajstromozásával szemben.
Meg kell jegyezni e tekintetben, hogy amennyiben követelmény lenne a korábbi védjegyre vonatkozó kizárólagos jogosultság, sem a felperes, sem a bejelentők nem szólalhatnának fel a QUILAPAYÚN megjelölés lajstromozásával szemben, minthogy mind magukénak állítják a jogosulti minőséget e megjelölést illetően.
Márpedig a korábbi lajstromozatlan védjegyhez fűződő jogok felperes általi megszerzése lehetővé teszi számára, hogy a bejelentett védjegy lajstromozásával szemben felszólaljon, függetlenül azon kérdéstől, hogy mások, köztük a bejelentők szintén szereztek‑e e védjegyhez fűződő jogokat, mivel ők is használhatták azt.
Meg kell tehát állapítani, hogy a fellebbezési tanács tévesen alkalmazta a jogot, amikor anélkül követelte meg annak bizonyítását a felperestől, hogy ő a korábbi védjegy kizárólagos jogosultja, hogy vizsgálta volna vajon elegendő‑e, ha annak társjogosultja.
Ezt a következtetést nem cáfolja az EUIPO azon érve sem, amely szerint a felperes először a Törvényszék előtt állította, hogy ő a korábbi védjegy társjogosultja. Emlékeztetni kell arra, hogy a felszólalási osztály helyt adott a felszólalásnak, anélkül hogy foglalkozott volna a korábbi védjeggyel kapcsolatos jogosulti minőség kérdésével. Egyébként mivel a felszólalási osztály határozata kedvező volt a számára, a felperes nem fellebbezett e határozat ellen. Igaz, hogy – amint arra az EUIPO is rámutatott a tárgyaláson – a bejelentők által a felszólalási osztály határozatával szemben a fellebbezési tanácshoz benyújtott fellebbezésben a bejelentők vitatták a felperes korábbi védjeggyel kapcsolatos jogosulti minőségét. Mindazonáltal, ha a fellebbezési tanácshoz válaszul benyújtott észrevételeiben a felperes ugyan nem is hivatkozott a 2868/95/EK rendelet 15. szabályára, nem zárta ki, hogy a korábbi védjegynek több jogosultja lehetett. E tekintetben megjegyezte, hogy a „védjeggyel kapcsolatos társjogosultságra” vonatkozó kifejezett határozat hiányában két zenekar jött létre párhuzamosan, és mindegyik a magáénak tartotta a QUILAPAYÚN megjelölést. Ilyen körülmények között az EUIPO nem állíthatja, hogy a társjogosultság először a Törvényszék előtt vetődött volna fel (lásd ebben az értelemben: a 2017. április 6‑i ítélet, Nanu‑Nana Joachim Hoepp kontra EUIPO – Fink (NANA FINK),
T‑39/16
,
EU:T:2017:263
,
16.
és
25.
pont).
Ebből következik, hogy az egyetlen jogalapot el kell fogadni és a megtámadott határozatot hatályon kívül kell helyezni. Egyébiránt a felperes azon kereseti kérelmét illetően, amelyben kéri, hogy a Törvényszék utasítsa el a bejelentett védjegy lajstromozása iránti kérelmet a 9. és a 41. osztályba tartozó termékek és szolgáltatások tekintetében, emlékeztetni kell arra, hogy a 207/2009/EK rendelet 65. cikkének (3) bekezdése (jelenleg a 2017/1001 rendelet 72. cikkének (3) bekezdése) értelmében a Törvényszéket megillető megváltoztatási jog nem hatalmazza fel a Törvényszéket arra, hogy értékeljen olyan tényt, amelyben az említett tanács még nem hozott határozatot. Következésképpen a megváltoztatásra vonatkozó hatáskör gyakorlásának főszabály szerint azokra az esetekre kell korlátozódnia, amikor a Törvényszék, miután felülvizsgálta a fellebbezési tanács által megfogalmazott értékelést, a már bizonyított ténybeli és jogi elemek alapján meg tudja állapítani, hogy a fellebbezési tanácsnak milyen határozatot kellett volna hoznia (2011. július 5‑iEdwin kontra OHIM ítélet,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
72.
pont). E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozatot egyedül arra alapozta, hogy a felperes nem bizonyította, hogy ő a korábbi védjegy kizárólagos jogosultja, anélkül, hogy vizsgálta volna, hogy nem elegendő‑e, ha társjogosult. Ilyen körülmények között nem a Törvényszéknek kell jelen esetben vizsgálnia a felperes által a nem lajstromozott korábbi védjegyet érintően szerzett jogokkal kapcsolatos érvelést. A megtámadott határozat megváltoztatására irányuló, a felperes által ezen érvelés alapján előterjesztett kérelmet el kell tehát utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
A jelen esetben azonban a felperes, aki pernyertes lett, nem terjesztett elő költségviselésre irányuló kérelmet.
Ezért úgy kell határozni, hogy mindegyik fél maga viseli saját költségeit.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) második fellebbezési tanácsának 2015. március 13‑i határozatát (R 354/2014‑2. sz. ügy) hatályon kívül helyezi.

2)
A Törvényszék a kereseti kérelmeket az ezt meghaladó részükben elutasítja.

3)
A felek maguk viselik saját költségeiket.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Kihirdetve Luxembourgban, a 2017. december 11‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: spanyol.
(
)	Az EUIPO fellebbezési tanácsa előtti eljárásban részt vevő többi fél felsorolását csak a feleknek megküldött változat tartalmazza.