CELEX: 62021CJ0202
Apeliacinis skundas
Ekonominė ir pinigų politika
Bankų sąjunga
Reglamentas (ES) Nr. 806/2014
Kredito įstaigų ir tam tikrų investicinių įmonių bendras pertvarkymo mechanizmas
Bendras pertvarkymo fondas
Metiniai įnašai
Kredito įstaigos likvidavimas
Sumokėtų įnašų grąžinimas
Pro rata temporis

Apeliaciniu skundu likviduojama
ABLV Bank AS
prašo panaikinti 2021 m. sausio 20 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą ABLV Bank / BPV (
T‑758/18
,
EU:T:2021:28
; toliau – skundžiamas sprendimas); juo šis teismas atmetė jos ieškinį dėl 2018 m. spalio 17 d. Bendros pertvarkymo valdybos (BPV) sprendimo, kuriuo buvo atmestas prašymas, pirma, perskaičiuoti jos
ex ante
įnašą už 2018 m. ir grąžinti permoką ir, antra, grąžinti jai dalį
ex ante
įnašo už 2015 m., Europos Centriniam Bankui (ECB) panaikinus jos leidimą (toliau – ginčijamas sprendimas).
Teisinis pagrindas
Reglamentas (ES) Nr. 806/2014
2014 m. liepos 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 806/2014, kuriuo nustatomos kredito įstaigų ir tam tikrų investicinių įmonių pertvarkymo vienodos taisyklės ir vienoda procedūra, kiek tai susiję su bendru pertvarkymo mechanizmu ir Bendru pertvarkymo fondu, ir iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 (
OL L 225, 2014, p. 1
), 2 straipsnis suformuluotas taip:
„Šis reglamentas taikomas šiems subjektams:
a)
kredito įstaigoms, įsteigtoms dalyvaujančioje valstybėje narėje;
b)
patronuojančiosioms įmonėms, įskaitant finansų kontroliuojančiąsias bendroves ir mišrią veiklą vykdančias finansų kontroliuojančiąsias bendroves, įsteigtoms dalyvaujančioje valstybėje narėje, kai joms taikoma ECB vykdoma konsoliduota priežiūra <…>;
c)
investicinėms įmonėms ir finansų įstaigoms, įsteigtoms dalyvaujančioje valstybėje narėje, kai joms taikoma ECB vykdoma patronuojančiosios įmonės konsoliduota priežiūra <…>.“
Šio reglamento 5 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Kai pagal šį reglamentą Valdyba vykdo užduotis ar naudojasi įgaliojimais, kuriuos <…> turi vykdyti ar jais naudotis nacionalinė pertvarkymo institucija, taikant šį reglamentą <…> Valdyba laikoma atitinkama nacionaline pertvarkymo institucija arba, jeigu pertvarkoma tarpvalstybinė grupė – atitinkama grupės lygmens pertvarkymo institucija.“
Minėto reglamento 70 straipsnio 2 ir 4 dalyse nustatyta:
„2.   Pasikonsultavusi su ECB ar nacionaline kompetentinga institucija ir glaudžiai bendradarbiaudama su nacionalinėmis pertvarkymo institucijomis, Valdyba kiekvienais metais apskaičiuoja atskirus įnašus, siekiant užtikrinti, kad visų įstaigų, gavusių veiklos leidimą visų dalyvaujančių valstybių narių teritorijose, mokėtini įnašai neviršytų 12,5 % tikslinio lygio.
<…>
4.   Tinkamai sumokėti kiekvieno 2 straipsnyje nurodyto subjekto įnašai šiems subjektams nekompensuojami.“
Deleguotasis reglamentas 2015/63
2014 m. spalio 21 d. Komisijos deleguotojo reglamento (ES) 2015/63, kuriuo papildomos Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/59/ES nuostatos dėl
ex ante
įnašų, skirtų pertvarkymo finansavimo struktūroms (
OL L 11, 2015, p. 44
), iš dalies pakeisto 2015 m. gruodžio 14 d. Komisijos deleguotuoju reglamentu (ES) 2016/1434 (
OL L 233, 2016, p. 1
; toliau – Deleguotasis reglamentas 2015/63), 7 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„[Reglamento Nr. 806/2014] 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad [Valdyba] <…> taikant tą reglamentą <…> laikoma atitinkama nacionaline pertvarkymo institucija, kai [ji] vykdo užduotis ar naudojasi įgaliojimais, kuriuos pagal tą direktyvą turi vykdyti ar jais naudotis nacionalinė pertvarkymo institucija. Atsižvelgiant į tai, kad [Reglamento Nr. 806/2014] 70 straipsnio 7 dalimi Valdyba įgaliojama apskaičiuoti įstaigų įnašus į Bendrą pertvarkymo fondą <…> Valdyba taip pat turėtų būti laikoma pertvarkymo institucija pagal šį reglamentą.“
Šio deleguotojo reglamento 3 straipsnio 5 punktas suformuluotas taip:
„<…> šiame reglamente vartojamų terminų apibrėžtys:
<…>
5)
metinis įnašas – <…> nacionalinei finansavimo struktūrai skirta suma, kurią įnašų mokėjimo laikotarpiu iš kiekvienos <…> įstaigos renka pertvarkymo institucija.“
Deleguotojo reglamento 12 straipsnyje numatyta:
„1.   Jeigu įstaiga yra naujai prižiūrima įstaiga tik įnašų mokėjimo laikotarpio dalį, dalinis įnašas nustatomas šiame skirsnyje nustatytą metodiką taikant jos metinio įnašo sumai, apskaičiuotai paskesniam įnašų mokėjimo laikotarpiui, atsižvelgiant į visų įnašų mokėjimo laikotarpio mėnesių, kai įstaiga yra prižiūrima, skaičių.
2.   Įstaigos, įskaitant mažą įstaigą, statuso pasikeitimas per įnašų mokėjimo laikotarpį neturi įtakos tais konkrečiais metais mokėtinam metiniam įnašui.“
To paties deleguotojo reglamento 17 straipsnio 3 ir 4 dalyse numatyta:
„3.   Jeigu pertvarkymo institucijai įstaigų pateiktą informaciją reikia perskaičiuoti arba patikslinti, pertvarkymo institucija metinį įnašą koreguoja pagal atnaujintą informaciją skaičiuodama tos įstaigos metinį įnašą kitam įnašų mokėjimo laikotarpiui.
4.   Bet koks skirtumas tarp metinio įnašo, apskaičiuoto ir sumokėto pagal informaciją, kurią reikia perskaičiuoti arba patikslinti, ir metinio įnašo, kuris turėjo būti sumokėtas po metinio įnašo koregavimo, panaikinamas koreguojant metinio įnašo, mokėtino už kitą įnašų mokėjimo laikotarpį, sumą. Tas koregavimas atliekamas mažinant arba didinant įnašus už kitą įnašų mokėjimo laikotarpį.“
Įgyvendinimo reglamentas (ES) 2015/81
2014 m. gruodžio 19 d. Tarybos įgyvendinimo reglamento (ES) 2015/81, kuriuo nustatomos vienodos Reglamento Nr. 806/2014 nuostatų dėl
ex ante
įnašų į Bendrą pertvarkymo fondą taikymo sąlygos (
OL L 15, 2015, p. 1
), 7 straipsnio 3 dalyje numatyta:
„Įstaigos, kuriai Reglamentas (ES) Nr. 806/2014 nebetaikomas, neatšaukiami mokėjimo įsipareigojimai panaikinami, o užstatas, kuriais šie įsipareigojimai užtikrinami, grąžinamas.“
Šio įgyvendinimo reglamento 8 straipsnio 2 dalis suformuluota taip:
„Pradiniu laikotarpiu apskaičiuodama kiekvienos įstaigos atskirus įnašus Valdyba atsižvelgia į dalyvaujančių valstybių narių pagal [2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/59/ES, kuria nustatoma kredito įstaigų ir investicinių įmonių gaivinimo ir pertvarkymo sistema ir iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 82/891/EEB, direktyvos 2001/24/EB, 2002/47/EB, 2004/25/EB, 2005/56/EB, 2007/36/EB, 2011/35/ES, 2012/30/ES bei 2013/36/ES ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentai (ES) Nr. 1093/2010 bei (ES) Nr. 648/2012 (
OL L 173, 2014, p. 190
)] 103 ir 104 straipsnius surinktus ir <…> į Fondą pervestus įnašus, išskaičiuodama juos iš kiekvienos įstaigos mokėtinos sumos.“
Deleguotasis reglamentas (ES) 2017/2361
2017 m. rugsėjo 14 d. Komisijos deleguotojo reglamento (ES) 2017/2361 dėl galutinės įnašų, skirtų Bendros pertvarkymo valdybos administracinėms išlaidoms padengti, sistemos (
OL L 337, 2017, p. 6
) 7 straipsnio 2, 4 ir 5 dalyse nustatyta:
„2.   Jeigu subjekto arba grupės statusas per finansinius metus pasikeičia iš vienos 4 straipsnio 1 dalyje nurodytos kategorijos į kitą, jų atskiras metinis įnašas už tuos finansinius metus apskaičiuojamas remiantis mėnesių, kuriais subjektas arba grupė priklausė atitinkamai kategorijai paskutinę mėnesio dieną, skaičiumi.
<…>
4.   Jeigu apie 1 ir 2 dalyse nurodytą pasikeitimą pranešė ECB <…> Valdyba perskaičiuoja tik to subjekto arba grupės atskirą metinį įnašą už atitinkamus finansinius metus. <…>
5.   Jeigu sumokėta atskiro metinio įnašo suma yra didesnė negu pagal 4 dalį perskaičiuota suma, Valdyba grąžina skirtumo sumą atitinkamam subjektui arba grupei. Jeigu sumokėta atskiro metinio įnašo suma yra mažesnė negu pagal 4 dalį perskaičiuota suma, atitinkamas subjektas arba grupė sumoka skirtumo sumą Valdybai. Siekdama grąžinti arba surinkti pagal šią dalį mokėtiną sumą, Valdyba sumažina arba padidina atitinkamo subjekto arba grupės atskirą metinį įnašą finansiniais metais, einančiais po perskaičiavimo pagal 4 dalį.“
Ginčo aplinkybės
ABLV Bank
buvo patvirtinta Latvijos kredito įstaiga, kuriai ECB taikė priežiūrą pagal bendrą priežiūros mechanizmą (BPM).
2015 m. gruodį
ABLV Bank
gavo
Finanšu un kapitāla tirgus komisija
(Finansų ir kapitalo rinkų komisija, Latvija) pranešimą, jame ji buvo informuota apie mokėtino
ex ante
įnašo už 2015 m. sumą. Ši apeliantės sumokėta suma buvo pervesta Bendram pertvarkymo fondui (BPF).
2018 m. vasario 23 d. ECB padarė išvadą, kad apeliantė buvo žlunganti ar galinti žlugti. Tą pačią dieną BPV savo Sprendime SRB/EES/2018/09 konstatavo, kad pertvarkymo priemonė apeliantei nebuvo būtina atsižvelgiant į viešąjį interesą.
2018 m. vasario 26 d.
ABLV Bank
akcininkai pradėjo procedūrą, kuri šiai įstaigai leistų laiku likviduotis, ir Finansų ir kapitalo rinkų komisijai pateikė prašymą patvirtinti jos savanoriško likvidavimo planą.
2018 m. balandžio 12 d. Sprendimu SRB/ES/SRF/2018/03 dėl
ex ante
įnašų už 2018 m. apskaičiavimo BPV patvirtino
ex ante
įnašus už 2018 m. 2018 m. balandžio 27 d. raštu Finansų ir kapitalo rinkų komisija informavo
ABLV Bank
, kad BPV priėmė tą sprendimą, ir nurodė jai mokėtiną
ex ante
įnašo už 2018 m. sumą. Apeliantė šią sumą sumokėjo 2018 m. liepos 3 d.
2018 m. liepos 11 d. ECB, gavęs Finansų ir kapitalo rinkų komisijos pasiūlymą, priėmė sprendimą panaikinti apeliantės leidimą.
2018 m. rugsėjo 17 d. raštu apeliantė paprašė BPV grąžinti dalį 2015 m. įnašo, iš naujo apskaičiuoti jos mokėtiną 2018 m. įnašą ir grąžinti
ex ante
įnašų permoką.
Ginčijamu sprendimu BPV atmetė šį prašymą. BPV, remdamasi Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalimi ir Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalimi, konstatavo, kad nė vienoje iš šių dviejų reglamentų nuostatų nebuvo numatytas jos prašomas
ex ante
įnašo už 2018 m. perskaičiavimas ar jo dalies grąžinimas. BPV konkrečiai nurodė, kad ECB atliktas kredito įstaigos leidimo panaikinimas reiškė pasikeitusį statusą, kaip tai suprantama pagal Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalį. Be to, BPV nusprendė, kad įstaigos, kurios sumokėjo
ex ante
įnašus už 2015 m. ir kurių leidimas vėliau buvo panaikintas, neturi teisės į šių
ex ante
įnašų grąžinimą, kaip ji neturi teisės, vadovaujantis Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalimi, į bet kokių kitų pagrįstai sumokėtų
ex ante
įnašų grąžinimą.
Ieškinys Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
2018 m. gruodžio 21 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo
ABLV Bank
ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
Grįsdama šį ieškinį ji rėmėsi dešimčia pagrindų. Pirmuose trijuose pagrinduose apeliantė iš esmės priekaištavo BPV dėl to, kad ji tinkamai neatsižvelgė į
ex ante
įnašų
pro rata temporis
pobūdį. Ketvirtasis ir penktasis pagrindai buvo grindžiami klaidingu, pirma, Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies ir, antra, Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalies aiškinimu. Šeštasis, septintasis, aštuntasis, devintasis ir dešimtasis pagrindai buvo grindžiami atitinkamai teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos, proporcingumo,
adage nemo auditur propriam turpitudinem allegans
(toliau –
adage nemo auditur
), draudimo neatlikti prieštaringų veiksmų principų ir teisės į nuosavybę bei laisvės užsiimti verslu pažeidimu.
2019 m. balandžio 30 d. sprendimu Europos Komisijai leista įstoti į bylą palaikyti BPV reikalavimų.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė
ABLV Bank
pareikštą ieškinį.
Pripažinęs šį ieškinį priimtinu, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 52–129 punktuose kartu išnagrinėjo ieškinio pirmuosius penkis pagrindus.
Išnagrinėjęs šiuos pagrindus jis to sprendimo 130 punkte nusprendė, kad BPV nepadarė teisės klaidos, kai priėjo išvadą, kad ECB atliktas įstaigos leidimo panaikinimas įnašų mokėjimo laikotarpiu nebuvo aplinkybė, dėl kurios šiai įstaigai atsirado teisė į jos
ex ante
įnašo už šį laikotarpį perskaičiavimą
pro rata temporis
, todėl nereikia grąžinti
ABLV Bank
sumos, kurią ji pervedė kaip savo
ex ante
įnašą už 2018 m., dalies. Jis taip pat nusprendė, kad BPV nepadarė teisės klaidos, kai nusprendė, jog tai, kad ECB panaikino įstaigos leidimą per Reglamente Nr. 806/2014 numatytą pradinį laikotarpį, nėra aplinkybė, dėl kurios šiai įstaigai atsirastų teisė į sumokėto
ex ante
įnašo už 2015 m. likučio grąžinimą.
Taigi skundžiamo sprendimo 131 punkte jis atmetė pirmuosius penkis
ABLV Bank
nurodytus pagrindus.
Skundžiamo sprendimo 132–180 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo ir atmetė
ABLV Bank
pateiktus ieškinio šeštąjį–dešimtąjį pagrindus.
Šalių reikalavimai
Apeliaciniu skundu
ABLV Bank
Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
panaikinti ginčijamą sprendimą,
–
priteisti iš BPV bylinėjimosi dviejose instancijose išlaidas ir
–
tuo atveju, jei Teisingumo Teismas negalėtų priimti sprendimo dėl pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio, grąžinti bylą Bendrajam Teismui.
BPV ir Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą ir
–
priteisti iš
ABLV Bank
bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama apeliacinį skundą
ABLV Bank
pateikia trylika pagrindų, grindžiamų, pirma, klaidingu Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies aiškinimu, antra, klaidingu Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio aiškinimu, trečia, klaidingu Deleguotojo reglamento 2017/2361 7 straipsnio aiškinimu, ketvirta, klaidingu „nepagrįsto praturtėjimo“ sąvokos aiškinimu ir taikymu, penkta, tuo, kad nebuvo priimta sprendimo dėl neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo, šešta, klaidomis, susijusiomis su atsižvelgimu į BPV sprendimą SRB/ES/SRF/2018/03, septinta, klaidingu Deleguotojo reglamento 2015/63 17 straipsnio aiškinimu, aštunta, klaidomis, kiek tai susiję su neatšaukiamų mokėjimo įsipareigojimų sistema, devinta, teisės klaidomis ir sprendimo dėl
ex ante
įnašų už 2015 m. nepriėmimu, dešimta, teisės klaidomis atmetant pirmojoje instancijoje pateiktą ieškinio šeštąjį pagrindą, vienuolikta, teisės klaidomis atmetant pirmojoje instancijoje pateiktą ieškinio septintąjį pagrindą, dvylikta, teisės klaidomis atmetant pirmojoje instancijoje pateiktus ieškinio aštuntąjį ir devintąjį pagrindus ir, trylikta, klaidomis, kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo pakankamu motyvavimu.
BPV ir Komisija tvirtina, kad keli šie pagrindai yra nepriimtini.
Dėl priimtinumo
Šalių argumentai
BPV teigia, kad pirmasis, ketvirtasis, penktasis ir aštuntasis pagrindai nepriimtini, nes juose nenurodyti skundžiamo sprendimo punktai, su kuriais jie susiję.
Komisija pažymi, kad keli pagrindai, visų pirma pirmasis, trečiasis, septintasis ir aštuntasis, nesusiję nė su jokiu konkrečiu skundžiamo sprendimo punktu.
Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia priminti, kad iš SESV 256 straipsnio, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos, Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punkto ir 169 straipsnio matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, dalys ir šį prašymą konkrečiai pagrindžiantys teisiniai argumentai, antraip apeliacinis skundas arba atitinkamas jo pagrindas bus nepriimtini (2022 m. sausio 13 d. Sprendimo Dragnea / Komisija,
C‑351/20 P
,
EU:C:2022:8
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi šių reikalavimų neatitinka ir kaip akivaizdžiai nepriimtinas turi būti atmestas apeliacinis skundas, kuriame nėra nuoseklios struktūros, apsiribojama bendrais teiginiais ir nepateikiama tikslių nuorodų į skundžiamo sprendimo punktus, kuriuose galbūt padaryta teisės klaida (šiuo klausimu žr. 2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju, žinoma, reikia konstatuoti, kad apeliacinio skundo pagrinduose, susijusiuose su BPV ir Komisijos nurodytu nepriimtinumo pagrindu, sistemingai neužsimenama apie skundžiamo sprendimo punktus, su kuriais jie susiję.
Vis dėlto šie pagrindai pateikti laikantis skundžiamo sprendimo struktūros, kaip tai, beje, aiškiai nurodyta apeliacinio skundo įžanginėje dalyje.
Todėl iš apeliaciniame skunde pateiktos informacijos galima lengvai nustatyti skundžiamo sprendimo punktus, su kuriais susijęs kiekvienas iš pagrindų, o BPV ir Komisijos atsiliepime į apeliacinį skundą pateikti argumentai, beje, patvirtina, kad jos galėjo identifikuoti šiuos punktus.
Taigi reikia atmesti nepriimtinumo pagrindą, grindžiamą pirmojo, trečiojo–penktojo, septintojo ir aštuntojo pagrindų netikslumu.
Dėl esmės
Dėl pirmojo pagrindo, grindžiamo klaidingu Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies aiškinimu
–
Šalių argumentai
Pirmajame pagrinde
ABLV Bank
teigia, kad Bendrojo Teismo pateiktas Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies aiškinimas yra klaidingas tiek, kiek ši nuostata paprasčiausiai reiškia, kad
ex ante
įnašai nėra grąžintini indėliai.
Pirma, Bendrasis Teismas nukrypo nuo bendros žodžio „mokėtina“ ir nepagrįsto praturtėjimo teorijos reikšmės, kai nusprendė, kad kiekviena iš pradžių pagrįstai sumokėta suma yra „mokėtina“, net jei vėliau paaiškėja, kad ji neturėjo būti sumokėta už atitinkamą laikotarpį.
Be to, Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalyje esančios neigimo apimtis nėra tokia aiški, kaip teigė Bendrasis Teismas. Šio neigimo apimtis priklauso nuo jo dalyko, t. y. grąžintinos įmokos arba vėlesnės mokėtinų sumų peržiūros. Tai, kad šioje nuostatoje nepaminėta galimybė
ex ante
įnašus pritaikyti atitinkamos įstaigos leidimo praradimo atveju, taip pat nėra lemiama, atsižvelgiant į tai, kad minėta nuostata nėra išsami.
Antra,
ABLV Bank
teigia, kad skundžiamame sprendime pateiktas Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies aiškinimas neatitinka kitų Sąjungos teisės aspektų.
Tokį aiškinimą paneigia Įgyvendinimo reglamento 2015/81 7 straipsnio 3 dalis ir Deleguotojo reglamento 2015/63 17 straipsnis, kuriuose numatytos galimybės susigrąžinti
ex ante
įnašus.
Toks aiškinimas taip pat nesuderinamas su Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalimi, nes būtų nelogiška, jei šioje nuostatoje tam tikri pakeitimai būtų apibrėžti kaip nereikšmingi vėlesniam skolos nustatymui, jei toks nustatymas bet kuriuo atveju neįmanomas.
Be to, Bendrojo Teismo aiškinimas neatitinka Teisingumo Teismo motyvų, pateiktų 2019 m. lapkričio 14 d. Sprendime State Street Bank International (
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
). Iš tiesų šie motyvai, susiję su įstaigos statuso pasikeitimo per įnašų mokėjimo į BPF laikotarpiu nereikšmingumu, grindžiami ne Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalimi, o Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalimi.
Trečia, Bendrasis Teismas klaidingai įvertino
ex ante
įnašų pobūdį, kai nusprendė, kad jie nėra individualūs įnašai, nustatyti atsižvelgiant į įstaigai būdingą riziką ir susiję su konkrečiais laikotarpiais, kaip antai draudimo įmokos. Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas neatsižvelgė į tai, kad individualūs įnašai nustatomi atsižvelgiant į riziką ir galimybę rinkti naujus įnašus pasibaigus Reglamente Nr. 806/2014 numatytam pradiniam laikotarpiui. Be to, aplinkybė, kad
ex ante
įnašai paskirstyti laiko atžvilgiu ir nėra automatiškai susiję su atlygiu, neturi reikšmės, nes tai yra bendros visų draudimo sistemų savybės.
Ketvirta,
ABLV Bank
prašomas grąžinimas bet kuriuo atveju būtų galimas ir esant panašioms aplinkybėms kaip ir mokesčių teisėje, o nustatyto tikslo pasiekti tikslinį rezervų lygį pakanka, kad būtų išvengta galimo grąžinimo.
BPV ir Komisija teigia, kad pirmasis pagrindas nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalyje numatyta, kad tinkamai sumokėti įstaigų
ex ante
įnašai šioms įstaigoms nekompensuojami.
Skundžiamo sprendimo 66 ir 67 punktuose Bendrasis Teismas pirmiausia pabrėžė, kad šios nuostatos formuluotė nedviprasmiškai reiškia, jog tinkamai sumokėtas įnašas negali būti grąžintas.
Toliau minėto sprendimo 68–73 punktuose Bendrasis Teismas rėmėsi minėtos nuostatos kontekstu. Jis, be kita ko, konstatavo, kad iš Sąjungos teisės aktų matyti, jog
ex ante
įnašai nėra susiję su konkrečiais metais ir kad jie neužtikrina kokio nors atlygio, o dėl šių savybių šie įnašai skiriasi nuo draudimo įmokų, kurias reikėtų grąžinti pasikeitus situacijai atitinkamais metais.
Galiausiai to paties sprendimo 74 ir 75 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad atsižvelgimas į atitinkamų įstaigų teisinės ir finansinės padėties pokyčius per finansinius metus trukdytų įgyvendinti Reglamentu Nr. 806/2014 ir Deleguotuoju reglamentu 2015/63 siekiamą tikslą, t. y. užtikrinti, kad pasibaigus aštuonerių metų pradiniam laikotarpiui BPF turimų finansinių išteklių suma pasiektų bent 1 % visų kredito įstaigų, gavusių veiklos leidimą visose dalyvaujančiosiose valstybėse narėse, apdraustųjų indėlių sumos.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, kad skundžiamo sprendimo 67 punkte Bendrasis Teismas teisingai konstatavo, jog iš aiškios Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies formuluotės matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė apskritai nenumatyti galimybės grąžinti tinkamai gautus
ex ante
įnašus.
Be to, kadangi
ABLV Bank
teigia, kad skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas pateikė aiškinimą, kuriuo buvo nukrypta nuo įprastos sąvokos „mokėtina“ reikšmės, reikia pažymėti, kad šioje nuostatoje kalbama ne apie „mokėtinus įnašus“, bet apie „tinkamai sumokėtus įnašus“, o tai reiškia, kad joje numatyta negrąžinimo taisyklė taikoma
ex ante
įnašams, kurie buvo reguliariai gaunami jų mokėjimo dieną.
Be to, nors
ABLV Bank
remiasi tuo, kad ta pati nuostata yra neišsami, kad galėtų paneigti skundžiamo sprendimo 67 punkte padarytos išvados, kad joje nėra jokios nuorodos apie galimybę
ex ante
įnašus koreguoti
a posteriori
, reikšmingumą, vis dėlto neginčija jos turinio, tad reikia konstatuoti, kad ši formuluotė atspindi Sąjungos teisės aktų leidėjo pasirinkimą įtvirtinti išimties neturinčią taisyklę.
Antra, negalima pritarti
ABLV Bank
argumentams, kad Bendrojo Teismo pateiktas Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies aiškinimas prieštarauja kitoms antrinės teisės nuostatoms.
Iš tiesų, pirma, Įgyvendinimo reglamento 2015/81 7 straipsnio 3 dalyje tik įtvirtintos tam tikros taisyklės, taikytinos įstaigos pateiktiems neatšaukiamiems mokėjimo įsipareigojimams, kurie turi ypatumų, dėl kurių Sąjungos teisės aktų leidėjas, kaip skundžiamo sprendimo 111 punkte konstatavo Bendrasis Teismas, nustatė specialią šiems įsipareigojimams taikytiną tvarką.
Be to, nors Deleguotojo reglamento 2015/63 17 straipsnio 3 ir 4 dalyse iš tiesų numatyta, kad reikia atsižvelgti į galimą
ex ante
įnašo, sumokėto pagal informaciją, kurią reikia perskaičiuoti arba patikslinti, ir
ex ante
įnašo, kuris turėjo būti sumokėtas, skirtumą, iš šių nuostatų matyti, kad šis atsižvelgimas turi būti atliekamas ne grąžinimo forma, kaip nagrinėjamu atveju reikalauja
ABLV Bank
iš BPV, bet apskaičiuojant
ex ante
įnašą už paskesnį įnašų mokėjimo laikotarpį.
Galiausiai, priešingai, nei teigia apeliantė, skundžiamo sprendimo 66–75 punktuose pateiktas Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies aiškinimas negali būti laikomas pašalinančiu bet kokį Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalies veiksmingumą.
Viena vertus, kaip savo išvados 72 punkte pažymėjo generalinė advokatė, Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalimi, be kita ko, siekiama išvengti bet kokių neaiškumų dėl šio deleguotojo reglamento 12 straipsnio 1 dalies taikymo srities, nes joje numatyta nuo principo, kad
ex ante
įnašai apskaičiuojami remiantis informacija, turėta iki įnašų mokėjimo laikotarpio ėjusių metų gruodžio 31 d., leidžianti nukrypti nuostata.
Kita vertus, Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies ir Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalies materialinė taikymo sritis skiriasi. Iš tiesų, nors pirmoji iš šių nuostatų susijusi tik su įnašais į BPF, antroji pagal Deleguotojo reglamento 2015/63 3 straipsnio 5 punktą susijusi su pertvarkymo institucijos numatytais įnašais, skirtais nacionalinei finansavimo tvarkai, o ši sąvoka pagal Reglamento Nr. 806/2014 5 straipsnio 1 dalį turi būti suprantama kaip apimanti ir BPV, kaip nurodyta šio deleguotojo reglamento 7 konstatuojamojoje dalyje.
Šiomis aplinkybėmis tai, kad 2019 m. lapkričio 14 d. Sprendime State Street Bank International (
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
), susijusiame su įnašo į nacionalinį pertvarkymo fondą apskaičiavimu, Teisingumo Teismas tik aiškino Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalį, t. y. vienintelę nuostatą, dėl kurios jam taip pat buvo pateiktas klausimas, nereiškia, kad jis netiesiogiai atmetė skundžiamame sprendime pateiktą Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies aiškinimą.
Trečia,
ABLV Bank
nurodyta analogija tarp
ex ante
įnašų ir draudimo įmokų bet kuriuo atveju negali įpareigoti BPV pakeisti aiškios Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies formuluotės, motyvuojant tuo, kad, apeliantės teigimu, ši taisyklė yra įprasta draudimo srityje.
Taigi
ABLV Bank
argumentai, kuriais siekiama įrodyti, kad, atsižvelgiant į skundžiamo sprendimo 68–72 punktuose nurodytas aplinkybes, Bendrasis Teismas negalėjo jo 73 punkte atmesti
ex ante
įnašų ir draudimo įmokų savybių panašumo, turi būti atmesti kaip nereikšmingi.
Ketvirta,
ABLV Bank
argumentai, pateikti dėl skundžiamo sprendimo 74 ir 75 punktų, siejami su tuo, kad buvo galima pasiekti tikslą suteikti BPF pakankamų finansinių išteklių pasibaigus aštuonerių metų pradiniam laikotarpiui, kartu susigrąžinant
ex ante
įnašus, kai įstaiga nepatenka į Reglamento Nr. 806/2014 taikymo sritį, taip pat negali paneigti šio sprendimo 76 punkte pateikto šio reglamento 70 straipsnio 4 dalies aiškinimo.
Iš tiesų aplinkybė, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas taip pat galėjo pasiekti minėto sprendimo 74 punkte nurodytą tikslą, leisdamas tokį grąžinimą, darant prielaidą, kad ji įrodyta, neleidžia atmesti teisės aktų leidėjo tinkamiausių priemonių šiam tikslui pasiekti pasirinkimo, nes šis pasirinkimas išreikštas aiškia minėtos nuostatos formuluote (pagal analogiją žr. 2011 m. kovo 17 d. Sprendimo Brussels Hoofdstedelijk Gewest ir kt.,
C‑275/09
,
EU:C:2011:154
,
punktą).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies nereikšmingą ir iš dalies nepagrįstą.
Dėl antrojo pagrindo, grindžiamo klaidingu Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio aiškinimu
–
Šalių argumentai
Antrajame pagrinde
ABLV Bank
teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad kredito įstaigos leidimo praradimas turi būti laikomas „statuso pasikeitimu“, kaip tai suprantama pagal Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalį.
Toks aiškinimas nesuderinamas su skundžiamame sprendime pateiktu Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies aiškinimu. Iš tiesų, jei pagal šią nuostatą būtų draudžiamas bet koks grąžinimas, neturėtų prasmės Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalyje nenumatyti galimybės atlikti tokį grąžinimą pasikeitus statusui.
Be to, pastaroji nuostata susijusi tik su
ex ante
įnašo dydžiu, o ne su pačiu tokio įnašo mokėjimo principu. Toks aiškinimas aiškiai išplaukia iš minėtos nuostatos versijos vokiečių kalba ir yra suderinamas su kitomis jos kalbinėmis versijomis. Prieš nuspręsdamas, kad vienos valstybės ribas peržengiantis susijungimas turi būti laikomas „statuso pasikeitimu“, kaip tai suprantama pagal Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnį, Teisingumo Teismas 2019 m. lapkričio 14 d. Sprendimo State Street Bank International (
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
)
punkte, be kita ko, rėmėsi aplinkybe, kad po tokios operacijos atitinkama įmonė ir toliau priklausė bendram pertvarkymo mechanizmui (BPeM).
BPV ir Komisija teigia, kad antrasis pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 1 dalyje numatytas specialus
ex ante
įnašo apskaičiavimo metodas, kuris turi būti taikomas, kai įstaiga yra prižiūrima tik įnašų mokėjimo laikotarpio dalį.
Šio deleguotojo reglamento 12 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad pasikeitęs įstaigos, įskaitant mažą įstaigą, statusas per įnašų mokėjimo laikotarpį neturi įtakos tais konkrečiais metais mokėtinam metiniam
ex ante
įnašui.
Skundžiamo sprendimo 77 punkte išskyręs šių nuostatų formuluotę, Bendrasis Teismas to sprendimo 80–83 punktuose nurodė didelę 2019 m. lapkričio 14 d. Sprendimo State Street Bank International (
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
) 35–48 punktų dalį. Tuo remdamasis Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 84 ir 87 punktuose nusprendė, kad dėl tų pačių priežasčių, kurias Teisingumo Teismas nurodė 2019 m. lapkričio 14 d. Sprendime State Street Bank International (
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
), ECB kredito įstaigos veiklos leidimo panaikinimas turi būti laikomas tokiu statuso pasikeitimu, net jei šis panaikinimas reiškia, kad nagrinėjama įstaiga nebepriklauso BPeM.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalyje vartojama sąvoka „statuso pasikeitimas“ gali apimti bet kokį įmonės teisinės ar faktinės padėties pasikeitimą, kuris gali turėti įtakos šios nuostatos taikymui (2019 m. lapkričio 14 d. Sprendimo State Street Bank International,
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
,
punktas).
Be to, šios nuostatos kontekstas reiškia, kad į operaciją, kuri yra statuso pasikeitimas, kaip tai suprantama pagal minėtą nuostatą, iš esmės negali būti atsižvelgiama apskaičiuojant Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 1 dalyje numatytą įnašą, nes pastaroji nuostata turi būti aiškinama siaurai (šiuo klausimu žr. 2019 m. lapkričio 14 d. Sprendimo State Street Bank International,
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
,
ir
punktus).
Teisingumo Teismas taip pat konstatavo, kad jei nacionalinės pertvarkymo institucijos turėtų atsižvelgti į įstaigų teisinės ir finansinės padėties pokyčius per atitinkamą įnašų mokėjimo laikotarpį, būtų sunku patikimai apskaičiuoti įprastus per kitus metus mokėtinus įnašus, taigi, ir siekti tikslo – ne vėliau kaip iki 2024 m. gruodžio 31 d. pasiekti bent 1 % visų įstaigų, turinčių leidimą veikti valstybės narės teritorijoje, apdraustųjų indėlių (šiuo klausimu žr. 2019 m. lapkričio 14 d. Sprendimo State Street Bank International,
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
,
punktą).
Iš to Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalyje numatyta sąvoka „statuso pasikeitimas“ turi būti suprantama plačiai, kaip apimanti, be kita ko, tarpvalstybinį prisijungimą per atitinkamą įnašų mokėjimo laikotarpį (2019 m. lapkričio 14 d. Sprendimo State Street Bank International,
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
,
punktas).
Kadangi šio sprendimo 76–78 punktuose nurodyti argumentai, susiję su Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalies formuluote, kontekstu ir tikslu, svarbūs, kiek tai susiję su kredito įstaigos leidimo praradimu atitinkamais metais, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 84 punkte teisingai nusprendė, kad šie argumentai pateisina tai, jog toks leidimo praradimas būtų laikomas „statuso pasikeitimu“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Be to, Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 87 punkte atmetė
ABLV Bank
argumentą, kad sąvoka „statuso pasikeitimas“, kaip ji suprantama pagal minėtą nuostatą, neapima pasikeitimų, dėl kurių įstaiga ateityje nebepateks į BPeM.
Iš tiesų reikia pažymėti, kad Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalies formuluotėje nedaroma jokio skirtumo tarp įstaigų statuso pasikeitimo pagal tai, ar dėl jo atitinkama įstaiga patenka į BPeM, ar ne.
Aplinkybė, kuria remiasi
ABLV Bank
, kad šios nuostatos versija vokiečių kalba susijusi tik su
ex ante
įnašo suma, šiuo atžvilgiu neturi reikšmės.
Šiomis aplinkybėmis 2019 m. lapkričio 14 d. Sprendimo State Street Bank International (
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
)
punkte pateikti argumentai, kuriais, kaip nurodyta to sprendimo 45 punkte, tik siekiama patvirtinti platų sąvokos „statuso pasikeitimas“, kaip tai suprantama pagal Reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalį, kurio pagrįstumas jau buvo nustatytas minėto sprendimo 44 punkte, aiškinimą, nereiškia, kad Teisingumo Teismas turi riboti šio plataus aiškinimo apimtį vien pasikeitusia įstaigos situacija, kuris nelemia jos pasitraukimo iš BPeM.
Be to,
ABLV Bank
argumentas, kad skundžiamame sprendime pateiktas Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies aiškinimas yra prieštaringas, turi būti atmestas dėl šio sprendimo 61–63 punktuose išdėstytų motyvų.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, antrasis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl trečiojo pagrindo, grindžiamo klaidingu Deleguotojo reglamento 2017/2361 7 straipsnio aiškinimu
–
Šalių argumentai
Trečiajame pagrinde
ABLV Bank
nurodo, pirma, kad Bendrasis Teismas klaidingai nustatė Deleguotojo reglamento 2017/2361 7 straipsnio ir Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalies ryšį, remdamasis klaidinga idėja, kad ta pati sąvoka iš esmės turėtų turėti kitokią prasmę, kai ji vartojama dviejose skirtingose nuostatose, nebent egzistuoja konkretus ryšys tarp šių nuostatų.
Antra, Bendrojo Teismo pateiktas prieštaravimas tarp viešojo intereso, dėl kurio nustatyti
ex ante
įnašai, ir specifinių aptariamos įstaigos interesų, kuriuos tenkina įnašai, skirti BPV administracinėms išlaidoms padengti, yra akivaizdžiai klaidingas. Taip pat svarbu atsižvelgti į tai, kad
ex ante
įnašai labiau susiję su atitinkama įstaiga, nes jie susiję su šios įstaigos rizikos pobūdžiu.
BPV ir Komisija teigia, kad trečiasis pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Deleguotojo reglamento 2017/2361 7 straipsnio 2, 4 ir 5 dalyse numatytas individualių metinių įnašų, skirtų BPV administracinėms išlaidoms padengti, apskaičiavimo
prorata temporis
metodas, kai atitinkamais metais įvyksta tam tikri įstaigos ar grupės statuso pasikeitimai.
Skundžiamo sprendimo 86 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad sąvoka „statuso pasikeitimas“ pagal Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalį negali būti suprantama kaip apimanti tik atvejus, kuriems taikomas Deleguotojo reglamento 2017/2361 7 straipsnis, atsižvelgiant į šių dviejų aktų tikslo ir paskirties skirtumus.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šiame 86 punkte, matyti, kad
ABLV Bank
argumentas, jog Bendrasis Teismas neteisingai įpareigojo ją nustatyti Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalies ir Deleguotojo reglamento 2017/2361 7 straipsnio ryšį, grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu, nes tame punkte Bendrasis Teismas nesirėmė ryšio tarp šių dviejų nuostatų nebuvimu.
Be to,
ABLV Bank
neginčija Bendrojo Teismo vertinimo, kad
ex ante
įnašų ir įnašų, skirtų BPV administracinėms išlaidoms padengti, dalykas nėra toks pats.
Kadangi šio tikslo skirtumo pakanka pagrįsti, kad jie apskaičiuojami atskirais ir savarankiškais metodais, darytina išvada, kad
ABLV Bank
neįrodė, jog Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai atsisakė atsižvelgti į Deleguotojo reglamento 2017/2361 7 straipsnį, kai aiškino Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalį.
Taigi trečiąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl ketvirtojo pagrindo, grindžiamo klaidingu sąvokos „nepagrįstas praturtėjimas“ aiškinimu ir taikymu
–
Šalių argumentai
Apeliacinio skundo ketvirtajame pagrinde
ABLV Bank
teigia, kad skundžiamo sprendimo 92–96 punktai grindžiami klaidinga mintimi, kad taikant sąvoką „nepagrįstas praturtėjimas“ reikėtų nagrinėti tik pradinį mokėjimo pateisinimą. Atvirkščiai, iš principo reikia atsižvelgti į vėlesnius pokyčius, kurie turi įtakos mokėjimo teisėtumui, todėl pagal Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalį neatsižvelgiama į tam tikrus pasikeitimus siekiant administracinio paprastumo.
BPV ir Komisija teigia, kad ketvirtasis pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 94–96 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad nagrinėjamų mokėjimų teisinis pagrindas yra Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalis ir Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnis, pagal kuriuos negalimas
ex ante
įnašo už 2018 m. dalies grąžinimas ir kurių galiojimo
ABLV Bank
neginčijo.
Taigi Bendrasis Teismas, konstatuodamas, kad yra teisinis pagrindas BPF praturtėti, kurį lemia
ex ante
įnašų už 2018 m. rinkimas iš
BLV Bank
ir išsaugojimas, aiškiai rėmėsi aplinkybe, kad pagal taikytinas nuostatas neleidžiama grąžinti šio įnašo, jeigu 2018 m. pasikeitė atitinkamos įstaigos statusas.
Vadinasi, negalima teigti, kad Bendrasis Teismas nusprendė, jog nepagrįstas praturtėjimas gali būti atmestas vien dėl to, kad buvo įrodytas jo pirminis pagrindimas, neatsižvelgiant į teisinį pagrindą išsaugoti nagrinėjamas sumas.
Darytina išvada, kad
ABLV Bank
pateiktas apeliacinio skundo ketvirtasis pagrindas grindžiamas klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu.
Taigi šį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl penktojo pagrindo, grindžiamo sprendimo dėl neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo nepriėmimu
–
Šalių argumentai
Penktajame pagrinde
ABLV Bank
nurodo, kad Bendrasis Teismas neatsakė į jos 2020 m. birželio 12 d. atsakymo į Bendrojo Teismo klausimus 40 punkte pateiktą neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą.
BPV ir Komisija teigia, kad penktasis pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 95 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad apeliantės rašytinėse pastabose tiesiogiai ar netiesiogiai nepateiktas neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas, kiek tai susiję su Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalimi ir Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsniu.
Kadangi
ABLV Bank
teigia, kad Bendrasis Teismas nepriėmė sprendimo dėl jos 2020 m. birželio 12 d. atsakymo į Bendrojo Teismo klausimus 40 punkte pateiktą neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą, reikia priminti, pirma, kad nagrinėdamas apeliacinį skundą Teisingumo Teismas turi, be kita ko, patikrinti, ar Bendrasis Teismas pakankamai teisiškai atsakė į visus pirmojoje instancijoje pateiktus argumentus, ir, antra, kad pagrindas dėl Bendrojo Teismo atsakymo į pirmojoje instancijoje pateiktus argumentus nebuvimo iš esmės reiškia, kad pažeista Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnyje nustatyta pareiga motyvuoti, taikoma Bendrajam Teismui pagal to statuto 53 straipsnio pirmą pastraipą ir Bendrojo Teismo procedūros reglamento 117 straipsnį (2017 m. kovo 9 d. Sprendimo Ellinikos Chrysos / Komisija (
C‑100/16 P
,
EU:C:2017:194
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Pareiga motyvuoti nereiškia, kad Bendrasis Teismas privalo pateikti santrauką, kurioje išsamiai vienas po kito būtų aptarti visi ginčo šalių suformuluoti argumentai, taigi Bendrojo Teismo motyvai gali būti numanomi, jeigu jais remdamiesi suinteresuotieji asmenys gali suprasti priežastis, dėl kurių Bendrasis Teismas atmetė jų argumentus, o Teisingumo Teismas gauna pakankamai duomenų, kad galėtų atlikti kontrolę (2017 m. kovo 9 d. Sprendimo Ellinikos Chrysos / Komisija,
C‑100/16 P
,
EU:C:2017:194
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Skundžiamo sprendimo 95 punkte Bendrasis Teismas netiesiogiai, bet neabejotinai, nusprendė, kad 2020 m. birželio 12 d. apeliantės pastabų 40 punktas, kuriame nurodyta, kad BPV siūlomas Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio aiškinimas yra neteisėtas, susijęs su šio straipsnio aiškinimu, o ne su jo galiojimu, taip neiškraipant šių pastabų.
Taigi penktasis pagrindas atmestinas kaip nepagrįstas.
Dėl šeštojo pagrindo, grindžiamo klaidomis, padarytomis dėl atsižvelgimo į BPV sprendimą SRB/ES/SRF/2018/03
–
Šalių argumentai
Šeštajame pagrinde
ABLV Bank
teigia, kad taisyklės, pagal kurią praktika negali pakeisti galiojančio teisinio pagrindo, taikymas nagrinėjamu atveju yra netinkamas. Iš tiesų, nors BPV sprendime SRB/ES/SRF/2018/03 buvo nurodyta grąžinti sumokėtus
ex ante
įnašus, neginčijama, kad toks grąžinimas gali būti numatomas tik kaip kylantis iš gavėjui garantuojamos šio grąžinimo teisės, o BPV veiksmų laisvė neleidžiama.
Bendrojo Teismo subsidiariai pateiktas argumentas dėl BPV sprendimo SRB/ES/SRF/2018/03 yra tik semantinis, nes grąžinimo pobūdis nesikeičia, nepaisant to, ar jis pateiktas kaip neigiamas mokėjimas arba matematinė operacija. Be to, būtų nepagrįsta daryti skirtumą tarp įmokos sumai taikomos atskaitos ir grąžinimo.
BPV ir Komisija teigia, kad šeštasis pagrindas nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 98 ir 99 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad
ABLV Bank
argumentai, pateikti dėl BPV sprendimo SRB/ES/ES/SRF/2018/03, yra nereikšmingi, nes dėl paprastos BPV praktikos negali būti pakeistas taikytinų Sąjungos teisės aktų nuostatų turinys; paskui jis papildomai to sprendimo 100–102 punktuose nurodė, kad šie argumentai nepagrįsti.
Reikia konstatuoti, kad skundžiamo sprendimo 98 punkte Bendrasis Teismas teisingai priminė, kad paprasta Sąjungos institucijos, įstaigos ar organo praktika negali nukrypti nuo joms privalomų normų ir sukurti precedento, kurio jos privalėtų laikytis (šiuo klausimu žr. 1996 m. kovo 26 d. Sprendimo Parlamentas / Taryba,
C‑271/94
,
EU:C:1996:133
,
punktą ir 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo Komisija / Taryba,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
,
punktą).
Tuo remiantis darytina išvada, kad net darant prielaidą, jog Sprendime SRB/ES/SRF/2018/03 BPV iš tikrųjų pripažino galimybę grąžinti tam tikrus
ex ante
įnašus, šis sprendimas negali paneigti Bendrojo Teismo pateikto Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies ir Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalies aiškinimo.
Šiomis aplinkybėmis tai, kad BPV negali pagrįstai naudotis veiksmų laisve kredito įstaigų atžvilgiu, neturi reikšmės, nes negalima daryti prielaidos, kad priimdama Sprendimą SRB/ES/SRF/2018/03 BPV laikėsi šios taisyklės, be to, teisingai aiškino jai taikytinas antrinės teisės normas.
Darytina išvada, kad apeliantės argumentai dėl skundžiamo sprendimo 98 ir 99 punktų turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
Šio sprendimo 100–102 punktus reikia laikyti pertekliniais, o tai reiškia, kad argumentai, kuriais ginčijami šie punktai, yra nereikšmingi (pagal analogiją žr. 2020 m. birželio 18 d. Sprendimo Dovgan / EUIPO,
C‑142/19 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2020:487
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi šeštasis pagrindas turi būti atmestas kaip iš dalies nereikšmingas ir iš dalies nepagrįstas.
Dėl septintojo pagrindo, grindžiamo klaidingu Deleguotojo reglamento 2015/63 17 straipsnio aiškinimu
–
Šalių argumentai
Apeliacinio skundo septintajame pagrinde
ABLV Bank
teigia, kad Bendrojo Teismo motyvuose, susijusiuose su Deleguotojo reglamento 2015/63 17 straipsnio 3 ir 4 dalimis, padaryta teisės klaida, nes galimybė peržiūrėti šioje nuostatoje numatytus
ex ante
įnašus rodo, kad Bendrojo Teismo pateiktas Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies aiškinimas yra neteisingas.
BPV teigia, kad septintąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepriimtiną arba bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą. Komisija tvirtina, kad šis pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 105 punkte priminęs Deleguotojo reglamento 2015/63 17 straipsnio 3 ir 4 dalių formuluotę, Bendrasis Teismas to sprendimo 107 ir 108 punktuose nusprendė, kad apeliantės pasiūlytas šių nuostatų aiškinimas, pagal kurį bet koks įnašas gali būti vėliau patikslintas, nepagrįstas jų tekstu ir kad aplinkybių pasikeitimo, kuriuo ji rėmėsi, negalima lyginti su minėtose nuostatose nurodytu apskaitos duomenų taisymu ar peržiūra.
Septintajame pagrinde
ABLV Bank
priekaištauja Bendrajam Teismui ne dėl to, kad jis klaidingai netaikė Deleguotojo reglamento 2015/63 17 straipsnio 3 ir 4 dalių, bet dėl to, kad taikė Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalį, nesuderinamą su šio 17 straipsnio 3 ir 4 dalimis.
Dėl šio sprendimo 59 punkte nurodytų priežasčių tokie argumentai netinkami.
Taigi nereikia nagrinėti septintojo pagrindo priimtinumo ir jį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl aštuntojo pagrindo, grindžiamo klaidomis, kiek tai susiję su neatšaukiamų mokėjimų įsipareigojimų sistema
–
Šalių argumentai
Aštuntajame pagrinde
ABLV Bank
teigia, kad Bendrasis Teismas iškraipė jos argumentus, nes pirmojoje instancijoje pateiktose rašytinėse pastabose ji neteigė, kad jos
ex ante
įnašai yra neatšaukiami mokėjimo įsipareigojimai.
Įgyvendinimo reglamento 2015/81 7 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad skaičiavimai turi būti atliekami, kai subjektas palieka BPF, todėl Bendrojo Teismo pateiktas Reglamento Nr. 806/2014 aiškinimas yra klaidingas.
BPV ir Komisija teigia, kad aštuntasis pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Įgyvendinimo reglamento 2015/81 7 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad įstaigos, kuriai Reglamentas Nr. 806/2014 nebetaikomas, neatšaukiami mokėjimo įsipareigojimai panaikinami, o užstatas, kuriais šie įsipareigojimai užtikrinami, grąžinamas.
Skundžiamo sprendimo 111 punkte Bendrasis Teismas patikslino, kad šie įsipareigojimai yra kitokio pobūdžio nei
ex ante
įnašai; dėl šios priežasties jiems taikoma speciali tvarka, kuri pagal analogiją negali būti taikoma tokioms įmokoms, kaip sumokėtos
ABLV Bank
.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, kad iš to sprendimo 110 ir 111 punktų matyti, jog Bendrasis Teismas nekonstatavo, kad apeliantė teigė, kad jos
ex ante
įnašas už 2018 m. buvo neatšaukiamas mokėjimo įsipareigojimas.
Visų pirma svarbu pabrėžti, kad minėto sprendimo 111 punkte Bendrasis Teismas aiškiai atmetė galimybę „pagal analogiją“ taikyti Įgyvendinimo reglamento 2015/81 7 straipsnio 3 dalį.
Darytina išvada, kad argumentą, susijusį su
ABLV Bank
pirmojoje instancijoje pateiktų rašytinių pastabų iškraipymu, reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Antra, apeliantė, žinoma, teisingai teigia, kad Įgyvendinimo reglamento 2015/81 7 straipsnio 3 dalis suponuoja, jog įstaigos pasitraukimas iš BPF gali reikšti, kad BPV turi priimti tam tikras priemones, susijusias su šios įstaigos
ex ante
įnašais. Vis dėlto ji visiškai nekritikuoja Bendrojo Teismo vertinimų, susijusių su skirtumais, dėl kurių neatšaukiami mokėjimo įsipareigojimai skiriasi nuo kitų
ex ante
įnašų, ir, atvirkščiai, pabrėžia šių skirtumų tikrumą.
Šiomis aplinkybėmis apeliantės argumentai neleidžia konstatuoti, kad skundžiamo sprendimo 111 punkte padaryta teisės klaida.
Taigi šį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies netinkamą ir iš dalies nepagrįstą.
Dėl devintojo pagrindo, grindžiamo teisės klaidomis ir sprendimo dėl „ex ante“ įnašų už 2015 m. nepriėmimu
–
Šalių argumentai
Devintajame pagrinde
ABLV Bank
nurodo kelias klaidas, kurias padarė Bendrasis Teismas, spręsdamas dėl apeliantės argumentų, susijusių su
ex ante
įnašais už 2015 m.
Pirma, Bendrasis Teismas klaidingai prilygino šiuos įnašus
a posteriori
įnašams, nors
ex ante
įnašai už 2015 m. saugomi tam tikrose sąskaitose iki jų grąžinimo atitinkamoms įstaigoms.
Antra, Bendrasis Teismas neteisingai aiškino Įgyvendinimo reglamento 2015/81 8 straipsnio 2 dalį.
Jis neatsižvelgė į tai, kad šioje nuostatoje nenumatyta, jog nagrinėjamos įmokos turi būti grąžintos laipsniškai per aštuonerių metų laikotarpį. Šiomis aplinkybėmis atsisakymas taikyti grąžinimą įstaigoms, kurios nebeturi mokėti
ex ante
įnašų, yra nepriimtinas, nes jų padėtį šiuo klausimu lemia nepagrįstas numatyto grąžinimo atidėjimas. Apskaičiavimo, skirto tokių įstaigų padėčiai išspręsti, nebuvimas kelia nuostabą, nes tokiu atveju apskaičiavimas numatytas Įgyvendinimo reglamento 2015/81 7 straipsnio 3 dalyje.
Trečia, Bendrasis Teismas klaidingai rėmėsi Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalimi, nors
ex ante
įnašai už 2015 m. nebuvo surinkti pagal šį reglamentą, o tokios rūšies įnašų taisyklės neapima panašių nuostatų.
Ketvirta, Bendrojo Teismo pozicija, kurios jis laikėsi nagrinėdamas ieškinio priimtinumą, prieštarauja pozicijai, kurios jis laikėsi iš esmės vertindamas
ex ante
įnašus už 2015 metus.
Penkta, Bendrasis Teismas nekonstatavo, kad remdamasis Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalimi jis pripažįsta, jog atitinkamais metais įvykusių pasikeitimų klausimas yra svarbus.
BPV ir Komisija teigia, kad devintasis pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 115 ir 116 punktuose priminęs, kad
ex ante
įnašus už 2015 m. gavo valstybės narės, paskui jie buvo pervesti BPV, Bendrasis Teismas to sprendimo 117 punkte pirmiausia nusprendė, kad po pervedimo šie įnašai buvo neatskiriamai sujungti su kitais
ex ante
įnašais BPF.
Paskui to sprendimo 119–127 punktuose jis nurodė, kad Įgyvendinimo reglamento 2015/81 8 straipsnio 2 dalis negali būti apeliantės pateikto prašymo dėl grąžinimo pagrindas. Šiuo klausimu jis pažymėjo, kad šia nuostata nesuteikiama teisės į grąžinimą ir kad joje tik patikslinamas metodas, kuriuo BPV turi vadovautis apskaičiuodama
ex ante
įnašus už 2015 m., kuriuos jai perdavė valstybės narės.
Galiausiai to paties sprendimo 128 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad
ex ante
įnašai už 2015 m., kaip ir kiti įnašai, dabar reglamentuojami Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalyje.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, pirma, kad
ABLV Bank
argumentai neleidžia nustatyti, jog Įgyvendinimo reglamento 2015/81 8 straipsnio 2 dalies aiškinimas, kurį Bendrasis Teismas pateikė skundžiamo sprendimo 120–127 punktuose, yra teisiškai klaidingas.
Šioje nuostatoje nurodyta, kad pradiniu laikotarpiu apskaičiuodama kiekvienos įstaigos
ex ante
įnašus, BPV atsižvelgia į valstybių narių surinktus ir į BPF pervestus
ex ante
įnašus, išskaičiuodama juos iš kiekvienos įstaigos mokėtinos sumos.
Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 120–122 punktuose pažymėjo, kad tiek iš Įgyvendinimo reglamento 2015/81 8 straipsnio 2 dalies formuluotės, tiek iš šio įgyvendinimo reglamento tikslo, t. y. patikslinti kiekvienos įstaigos
ex ante
įnašų į BPF apskaičiavimo sąlygas, matyti, kad ši nuostata negali būti aiškinama kaip nustatanti kiekvienos įstaigos teisę susigrąžinti
ex ante
įnašų, kuriuos surenka valstybės narės ir kurie buvo pervesti BPF, sumą. Taigi minėtoje nuostatoje tik numatytas šių įnašų išskaičiavimo operacijos įtraukimas į
ex ante
įnašų į BPF apskaičiavimo metodą.
Vadinasi, kaip tai skundžiamo sprendimo 123 punkte konstatavo ir Bendrasis Teismas, įstaiga, kuri nebeprivalo mokėti
ex ante
įnašų į BPF, negali pasinaudoti šia išskaičiavimo operacija, nes jai nebetaikomas šis apskaičiavimo metodas.
Toks Įgyvendinimo reglamento 2015/81 8 straipsnio 2 dalies aiškinimas negali būti laikomas nesuderinamu su šio įgyvendinimo reglamento 7 straipsnio 3 dalimi, nes nei pastarosios nuostatos, susijusios su konkrečia neatšaukiamų mokėjimų įsipareigojimų sistema, tikslas, nei poveikis nėra patikslinti taisykles, taikomas valstybių narių renkamiems
ex ante
įnašams, kurie buvo pervesti į BPF.
Antra, tiek, kiek
ABLV Bank
argumentą reikia suprasti kaip tokį, kuriame nurodomas BPV praktikos, pagal kurią Įgyvendinimo reglamento 2015/81 8 straipsnio 2 dalyje numatytas išskaičiavimas atliekamas laipsniškai per Reglamente Nr. 806/2014 numatytą pradinį laikotarpį, neteisėtumas, reikia konstatuoti, kad tokiu pažeidimu, net jeigu jis būtų įrodytas, turėjo būti remiamasi dėl sprendimų, kuriais kiekvienais metais nustatomi
ex ante
įnašai, siekiant įrodyti, kad šie sprendimai grindžiami šiai nuostatai prieštaraujančiu apskaičiavimo metodu.
Vis dėlto argumentai, grindžiami tokios praktikos neteisėtumu, negali įrodyti, kad Bendrasis Teismas turėjo konstatuoti, jog tam, kad laikytųsi minėtos nuostatos, BPV privalėjo įstaigai pasitraukus iš BPM taikymo srities grąžinti tos įstaigos
ex ante
įnašą, kurį gavo valstybė narė ir kuris buvo pervestas BPF, neatsižvelgiant į minėtos įstaigos mokėtinų
ex ante
įnašų metinius skaičiavimus.
Darytina išvada, kad argumentus, susijusius su BPV praktikos, pagal kurią Įgyvendinimo reglamento 2015/81 8 straipsnio 2 dalyje numatytas išskaičiavimas atliekamas laipsniškai per Reglamente Nr. 806/2014 numatytą pradinį laikotarpį, neteisėtumu, reikia atmesti kaip nereikšmingus.
Trečia, kadangi šio reglamento 70 straipsnio 4 dalyje kalbama apie „tinkamai sumokėtus įnašus“, nedarant skirtumo tarp
ex ante
įnašų, kuriuos tiesiogiai surinko BPV, ir
ex ante
įnašų, kuriuos jai pervedė valstybės narės, negalima teigti, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 128 punkte nusprendė, kad ši nuostata taikoma visiems šiems
ex ante
įnašams, skirtiems BPV.
Ketvirta,
ABLV Bank
argumentai, susiję su prieštaravimais tarp Bendrojo Teismo argumentų dėl
ex ante
įnašų už 2015 m. ir kitų skundžiamo sprendimo motyvų dalių, remiantis šio sprendimo 34 punkte primintais principais turi būti laikomi nepriimtinais, nes apeliantė aiškiai nenurodo prieštaravimų tarp motyvų, kuriais ji ketina remtis.
Penkta, kadangi iš to, kas išdėstyta, matyti, jog Bendrasis Teismas pagrįstai nusprendė, pirma, kad Įgyvendinimo reglamento 2015/81 8 straipsnio 2 dalyje nenumatyta teisė susigrąžinti valstybių narių surinktus
ex ante
įnašus, kurie buvo pervesti BPF, ir, antra, kad šiems įnašams taikytina Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalis, skundžiamo sprendimo 117 ir 128 punktuose pateiktas Bendrojo Teismo vertinimas, kad BPF nedaroma jokio skirtumo tarp minėtų įnašų ir tiesiogiai BPV surinktų
ex ante
įnašų, negali būti laikomas būtinu siekiant pateisinti išvadą, kurią jis padarė skundžiamo sprendimo 129 punkte.
Taigi su šiuo vertinimu susijusius argumentus reikia laikyti pertekliniais, todėl
ABLV Bank
argumentai, kuriais kritikuojami šie argumentai, remiantis šio sprendimo 118 punkte priminta jurisprudencija turi būti atmesti kaip nereikšmingi.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, devintasis pagrindas turi būti atmestas kaip iš dalies nepriimtinas, iš dalies nereikšmingas ir iš dalies nepagrįstas.
Dėl dešimtojo pagrindo, grindžiamo teisės klaidomis, padarytomis atmetant pirmojoje instancijoje pateiktą šeštąjį pagrindą
–
Šalių argumentai
Dešimtajame pagrinde
ABLV Bank
teigia, kad skundžiamo sprendimo 134 ir paskesniuose punktuose pateiktame Bendrojo Teismo vertinime, kad ginčijamame sprendime nebuvo pažeisti teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principai, padaryta teisės klaida, nes net darant prielaidą, kad Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalis atitinka Bendrojo Teismo jai suteiktą reikšmę, ši nuostata negali būti laikoma aiškia, be kita ko, dėl to, kad yra
ex ante
įnašų grąžinimo atvejų.
BPV teigia, kad dešimtąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepriimtiną arba bet kuriuo atveju kaip nepagrįstą. Komisija taip pat mano, kad šis apeliacinio skundo pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 136–138 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad BPV nepažeidė teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų. Šį vertinimą jis motyvavo konstatuodamas, kad ginčijamą sprendimą buvo galima numatyti, nes jis grindžiamas Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalimi, kuri yra aiški ir tiksli nuostata ir kurioje nenumatyta jokios išimties ar sušvelninimo.
Negali būti laikoma, kad šiame Bendrojo Teismo vertinime padaryta teisės klaida, nes, kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 136 punkte ir kaip priminta šio sprendimo 54 ir 55 punktuose, iš pačios Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies formuluotės matyti, kad tinkamai sumokėti
ex ante
įnašai negali būti kompensuoti.
Be to, nors apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į Sąjungos teisės nuostatas, kuriose numatyta, kad tam tikrais atvejais BPV turi grąžinti
ex ante
įnašus, reikia priminti, kad išnagrinėjus šio apeliacinio skundo pirmąjį, trečiąjį ir septintąjį–devintąjį pagrindus matyti, jog
ABLV Bank
argumentai, susiję su Deleguotojo reglamento 2015/63 17 straipsnio 3 ir 4 dalimis, Įgyvendinimo reglamento 2015/81 7 straipsnio 3 dalimi ir 8 straipsnio 2 dalimi bei Deleguotojo reglamento 2017/2361 7 straipsniu, negali įrodyti tokios grąžinimo pareigos buvimą.
Taigi dešimtąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl vienuoliktojo pagrindo, grindžiamo teisės klaidomis atmetant pirmojoje instancijoje pateiktą septintąjį pagrindą
–
Šalių argumentai
Vienuoliktajame pagrinde
ABLV Bank
teigia, kad Bendrasis Teismas pateikė „radikalų ir kraštutinį“ reikšmingų nuostatų aiškinimą ir taip pažeidė proporcingumo principą. Jis taip pat klaidingai nusprendė, kad BPV neturi jokios diskrecijos.
Be to,
ABLV Bank
ginčija tai, kad skundžiamo sprendimo 152 punkte Bendrasis Teismas atmetė ieškinio 23 punkte išdėstytus argumentus kaip nepriimtinus. Ji teigia, kad šie argumentai buvo pakankamai tikslūs, kad juos būtų galima priimti, ir dėl jų nereikėjo išsamiai išnagrinėti jiems pagrįsti pateikto pavyzdžio.
BPV ir Komisija teigia, kad vienuoliktasis pagrindas nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 142–152 punktuose Bendrasis Teismas atmetė visus apeliantės pateiktus argumentus, susijusius su proporcingumo principu. Konkrečiai kalbant, to sprendimo 147 punkte jis pažymėjo, kad, pirma, BPV neturi jokios diskrecijos, taikydama Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalį ir Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalį ir, antra,
ABLV Bank
nepateikė jokio šių nuostatų neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad iš argumentų, susijusių su šio apeliacinio skundo pirmojo ir antrojo pagrindų nagrinėjimu, matyti, jog Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad BPV pagal Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalį ir Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalį privalėjo atmesti apeliantės prašymą dėl grąžinimo. Darytina išvada, kad, kaip skundžiamo sprendimo 147 punkte patvirtino Bendrasis Teismas, BPV šiuo klausimu neturėjo jokios diskrecijos.
Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 147 ir 148 punktuose pagrįstai nusprendė, kad dėl to, jog BPV neturi diskrecijos, jai negali būti pagrįstai priekaištaujama dėl proporcingumo principo pažeidimo, kai atmetė šį prašymą, nebent būtų teigiama, kad nuostatos, įpareigojančios ją priimti tokį sprendimą, yra negaliojančios dėl jų nesuderinamumo su šiuo principu.
Iš šio apeliacinio skundo penktojo pagrindo atmetimo matyti, kad Bendrasis Teismas neiškraipė pirmojoje instancijoje pateiktų rašytinių pastabų, kai nusprendė, kad apeliantė nepateikė tokio neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo.
Taigi reikia konstatuoti, kad skundžiamo sprendimo 147 punkte Bendrojo Teismo nurodyto motyvo pakako pagrįsti pirmojoje instancijoje pateikto septintojo pagrindo atmetimą.
Atsižvelgiant į tai
ABLV Bank
argumentai, kuriais siekiama ginčyti kitus Bendrojo Teismo motyvavimo elementus, susijusius su šio septintojo pagrindo atmetimu, turi būti laikomi nereikšmingais, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 118 punkte primintą jurisprudenciją.
Darytina išvada, kad vienuoliktąjį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.
Dėl dvyliktojo pagrindo, grindžiamo teisės klaidomis atmetant pirmojoje instancijoje pateiktus aštuntąjį ir devintąjį pagrindus
–
Šalių argumentai
Dvyliktajame pagrinde
ABLV Bank
teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai taikė principą
nemo auditur
.
Iš tiesų, siekiant taikyti šį principą, reikia ne nustatyti, ar BPV teisingai aiškino Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalį ir Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalį, o įvertinti, ar ši įstaiga pati neteisėtai sukūrė sąlygas, kuriomis vėliau rėmėsi. Taip buvo nagrinėjamu atveju, nes apeliantės leidimo praradimas yra neišvengiama BPV sprendimo SRB/EES/2018/09, kuris viršijo BPV įgaliojimus ir buvo neteisėtas, pasekmė. BPV negali remtis šio sprendimo panaikinimo nebuvimu, nes teigia, kad jos 2018 m. vasario 23 d. sprendimams netaikoma teisminė kontrolė.
Be to, skundžiamo sprendimo 172 punkte pateiktas vertinimas, kad BPV neteisėtais veiksmais nepaneigiamas ginčijamo sprendimo teisėtumas, paneigia bet kokią principo
nemo auditur
reikšmę.
Be to, Bendrasis Teismas neatsakė į pirmojoje instancijoje pateiktą devintąjį pagrindą, susijusį su tuo, kad veiksmai, kai įstaiga pašalinama iš riziką dengiančios sistemos, tačiau pasirenkamas įnašas, kuris nustatomas atsižvelgiant į šios įstaigos rizikos profilį, yra prieštaringi.
BPV ir Komisija teigia, kad dvyliktasis pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 170 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad nagrinėjamu atveju negali būti priekaištaujama BPV dėl kokių nors neteisėtų veiksmų, nes ji tinkamai taikė Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalį ir Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 dalį. To sprendimo 171 punkte Bendrasis Teismas pridūrė, kad BPV sprendimas SRB/EES/2018/09 nebuvo ieškinio pirmojoje instancijoje dalykas, todėl neturėtų pagrįsti neteisėtų BPV veiksmų. Be to, minėto sprendimo 172 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad ieškinio pagrindas, susijęs su tariamai prieštaringais BPV veiksmais, yra nereikšmingas, nes juo nesiekiama paneigti ginčijamo sprendimo teisėtumo.
Pirma, dėl Bendrojo Teismo vertinimo, susijusio su
ABLV Bank
pirmojoje instancijoje pateikto aštuntojo pagrindo pagrįstumu, reikia konstatuoti, kad, kiek šiame pagrinde apeliantė ketino remtis tariamu BPV sprendimo SRB/EES/2018/09 neteisėtumu, skundžiamo sprendimo 170 punkte pateikti argumentai, susiję su ginčijamo sprendimo atitiktimi Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 daliai ir Deleguotojo reglamento 2015/63 12 straipsnio 2 daliai, buvo nereikšmingi.
Vis dėlto, kaip skundžiamo sprendimo 171 punkte pažymėjo Bendrasis Teismas, taikant principą
nemo auditur
negalima daryti prielaidos, kad BPV sprendimas SRB/EES/2018/09 buvo neteisėtas, nes jis nebuvo ieškinio dėl panaikinimo dalykas.
ABLV Bank
nurodyta aplinkybė, kad BPV mano, jog šis sprendimas nėra asmens nenaudai priimtas aktas, neturi reikšmės. Iš tiesų iš 2021 m. gegužės 6 d. Sprendimo ABLV Bank ir kt. / ECB (
C‑551/19 P ir C‑552/19 P
,
EU:C:2021:369
) 66 punkto matyti, kad pertvarkymo procedūros, per kurią buvo priimtas BPV sprendimas SRB/EES/2018/09, galutinis rezultatas galėjo būti teisminės kontrolės objektas.
Antra, dėl
ABLV Bank
pirmojoje instancijoje pateikto devintojo pagrindo reikia pažymėti, kad argumentas, grindžiamas sprendimo dėl šio pagrindo nepriėmimu, turi būti atmestas, nes skundžiamo sprendimo 172 punkte Bendrasis Teismas aiškiai atmetė šį pagrindą.
Be to, kadangi šis punktas susijęs su pagrindu, grindžiamu ne principo
nemo auditur
pažeidimu, o su tariamai prieštaringais BPV veiksmais, priekaištams, kad tame punkte Bendrasis Teismas neteisingai taikė šį principą, negalima pritarti.
Taigi dvyliktąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl tryliktojo pagrindo, grindžiamo klaidomis, kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo pakankamu motyvavimu
–
Šalių argumentai
Tryliktajame pagrinde
ABLV Bank
teigia, kad Bendrasis Teismas pažeidė pareigos motyvuoti apimtį, kai nusprendė, kad išvada dėl ginčijamo sprendimo pakankamo motyvavimo galėjo būti padaryta dėl ieškinio pareiškimo ir dėl to, kad Bendrasis Teismas manė, kad gali dėl jo priimti sprendimą.
Nepakankamas ginčijamo sprendimo motyvavimas matyti iš to, kad Bendrasis Teismas kelis kartus rėmėsi su šiuo sprendimu nesusijusiomis aplinkybėmis ir per procesą jo pateiktais klausimais. Konkrečiai kalbant, nurodytą Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 4 dalies aiškumą paneigia tai, kad viename iš šių klausimų daroma nuoroda į „grąžinimą“, ir tai, kad Bendrasis Teismas nemanė galintis remtis šios nuostatos formuluote.
BPV ir Komisija teigia, kad tryliktasis pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 178 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad ginčijamo sprendimo motyvuose BPV nurodė esminę reikšmę turinčias faktines ir teisines aplinkybes. Bendrasis Teismas taip pat konstatavo, kad šis sprendimas leido
ABLV Bank
sužinoti minėto sprendimo motyvus, o Sąjungos teismui – vykdyti jo teisėtumo kontrolę.
Skundžiamo sprendimo 176 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad iš Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos matyti, jog, nors SESV 296 straipsnyje reikalaujamas motyvavimas turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti priimtą priemonę pagrindžiančius motyvus, o kompetentingas teismas – vykdyti jo kontrolę, vis dėlto toks motyvavimas turi būti pritaikytas prie nagrinėjamo akto pobūdžio ir aplinkybių, kuriomis buvo priimtas. Šiuo atžvilgiu nurodant motyvus nereikalaujama tiksliai nurodyti visų svarbių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes tai, ar akto motyvai yra pakankami, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir į priėmimo aplinkybes bei į visas nagrinėjamąją sritį reglamentuojančias teisės normas, ypač į interesą gauti paaiškinimų, kurį asmenys, kuriems šis aktas skirtas, gali turėti (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Reikia konstatuoti, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 178 punkte taikė iš šios suformuotos jurisprudencijos išplaukiančius kriterijus, kad įvertintų, ar ginčijamas sprendimas yra pakankamai motyvuotas. Visų pirma jis teisingai atsižvelgė į tai, kad šio sprendimo motyvai leido apeliantei ginti savo teises, o Sąjungos teismui – vykdyti minėto sprendimo teisėtumo kontrolę.
Be to, kadangi pagal minėtą suformuotą jurisprudenciją visiškai nereikalaujama, kad sprendimo motyvai būtų išsamūs, tai, kad Bendrasis Teismas savo motyvuose atsižvelgė į šiuos motyvus paaiškinančius elementus ir atliko tyrimą, kad tie motyvai būtų išaiškinti, nepaneigia skundžiamo sprendimo 178 punkte pateikto Bendrojo Teismo vertinimo.
Taigi tryliktąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi BPV ir Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš
ABLV Bank
ir ši pralaimėjo bylą, ji turi padengti ne tik savo, bet ir BPV bei Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
ABLV Bank AS
(likviduojama) padengia savo ir Bendros pertvarkymo valdybos (BPV) bei Europos Komisijos nurodytas bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.