CELEX: 62021CJ0291
Zahtjev za prethodnu odluku
Pravosudna suradnja u građanskim stvarima
Uredba (EU) br. 655/2014
Postupak za europski nalog za blokadu računa
Uvjeti za izdavanje tog naloga
Članak 4.
Pojam ,presuda’
Članak 7.
Izraz ,presuda kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine’
Sudska odluka kojom se dužniku nalaže plaćanje novčane kazne u slučaju nepostupanja u skladu s nalogom za prestanak radnji
Uredba (EU) br. 1215/2012
Članak 55.
Područje primjene

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. i članka 7. stavka 2. Uredbe (EU) br. 655/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi postupka za europski nalog za blokadu računa kako bi se pojednostavnila prekogranična naplata duga u građanskim i trgovačkim stvarima (
SL 2014., L 189, str. 59
.), te članka 55. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
SL 2012., L 351, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci
SL 2016., L 202, str. 57
. i
SL 2014., L 160, str. 40
.).
Zahtjev je upućen u okviru postupka koji je društvo Starkinvest SRL pokrenulo radi izvršenja, putem europskog naloga za blokadu računa (u daljnjem tekstu: nalog za blokadu), sudske odluke kojom se nalaže plaćanje novčane kazne u slučaju nepostupanja u skladu s nalogom za prestanak radnji koji je izrečen protiv društava Soft Paris EURL i Soft Paris.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba br. 1215/2012
Članak 39. Uredbe br. 1215/2012 glasi:
„Sudska odluka donesena u državi članici koja je izvršna u toj državi članici, izvršna je u drugim državama članicama bez zahtijevanja potvrde o izvršnosti.”
Člankom 55. te uredbe određuje se:
„Sudska odluka donesena u državi članici u kojoj se nalaže plaćanje novčane kazne, izvršiva je u zamoljenoj državi članici samo ako je iznos kazne konačno utvrdio sud porijekla.”
Uredba br. 655/2014
Uvodne izjave 12. i 14. Uredbe br. 655/2014 glase:
„(12)
Nalog za blokadu trebao bi biti dostupan za potrebe osiguravanja tražbina koje su već dospjele. Također bi trebao biti na raspolaganju za tražbine koje još nisu dospjele ako te tražbine proizlaze iz transakcije ili događaja koji se već dogodio, a njihov je iznos moguće odrediti, uključujući tražbine koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazidelikte i privatnim tužbama za naknadu štete ili povrat koja se temelje na djelu zbog kojeg je pokrenut kazneni postupak.
[…]
(14)
Uvjetima za izdavanje naloga za blokadu trebala bi se postići odgovarajuća ravnoteža između interesa vjerovnika da ishodi nalog i interesa dužnika da spriječi zlouporabu naloga.
Slijedom toga, kada vjerovnik podnese zahtjev za nalog za blokadu prije nego što ishodi presudu, sud kojem je zahtjev podnesen trebao bi steći uvjerenje, na temelju dokaza koje je podnio vjerovnik, da će vjerovnik uspjeti u meritumu svojeg zahtjeva prema dužniku.
Nadalje, od vjerovnika bi se u svim situacijama trebalo zahtijevati, uključujući nakon što je već ishodio presudu, da na sudu prihvatljiv način dokaže da je za njegovu tražbinu hitno potrebna sudska zaštita i da bi, bez naloga, izvršenje postojeće ili buduće presude moglo biti spriječeno ili znatno otežano jer postoji stvarna opasnost da će dužnik, prije nego što vjerovnik uspije ostvariti izvršenje postojeće ili buduće presude, potrošiti, sakriti ili uništiti imovinu ili raspolagati imovinom ispod njezine vrijednosti, u neuobičajenoj mjeri ili pomoću neuobičajenih aktivnosti.
[…]”
U članku 4. te uredbe, naslovljenom „Definicije”, u njegovim točkama 5., 8. i 11. predviđeno je:
„Za potrebe ove Uredbe:
[…]
(5)
‚tražbina’ znači tražbina za plaćanje određenog iznosa novca koji je dospio ili tražbina za plaćanje odredivog iznosa novca koji proizlazi iz transakcije ili događaja koji se već dogodio pod uvjetom da se takva tražbina može zahtijevati pred sudom;
[…]
(8)
‚presuda’ znači bilo koja presuda koju je donio sud države članice, bez obzira na to kako se presuda naziva, uključujući odluku o određivanju troškova ili izdataka od strane sudskog službenika;
[…]
(11)
‚država članica izdavanja’ znači država članica u kojoj je nalog za blokadu izdan.”
Članak 5. navedene uredbe, naslovljen „Dostupnost”, glasi kako slijedi:
„Nalog za blokadu na raspolaganju je vjerovniku u sljedećim situacijama:
(a)
prije nego što vjerovnik pokrene postupak u državi članici protiv dužnika o meritumu stvari ili u bilo kojoj fazi tijekom takvog postupka sve do donošenja presude ili odobrenja ili sklapanja sudske nagodbe;
(b)
nakon što vjerovnik u državi članici ishodi presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika.”
Člankom 6. stavkom 3. iste uredbe određuje se:
„Kada je vjerovnik već ishodio presudu ili sudsku nagodbu, za izdavanje naloga za blokadu za tražbinu navedenu u presudi ili sudskoj nagodbi nadležni su sudovi države članice u kojoj je presuda izdana ili je sudska nagodba odobrena ili sklopljena.”
Člankom 7. Uredbe br. 655/2014, naslovljenim „Uvjeti za izdavanje naloga za blokadu”, predviđa se:
„1.   Sud izdaje nalog za blokadu kada je vjerovnik podnio dovoljno dokaza da sud uvjeri da postoji hitna potreba za zaštitnom mjerom u obliku naloga za blokadu jer postoji stvarna opasnost da će bez takve mjere naknadno izvršenje vjerovnikove tražbine prema dužniku biti spriječeno ili znatno otežano.
2.   Kada vjerovnik još nije u državi članici ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika, vjerovnik također podnosi dovoljno dokaza da sud uvjeri u vjerojatnost uspjeha u meritumu svoje tražbine prema dužniku.”
U skladu s člankom 8. stavkom 2. točkom (g) podtočkom (ii) te uredbe:
„Zahtjev [za nalog za blokadu] sadržava sljedeće podatke:
[…]
(g)
iznos za koji se traži nalog za blokadu:
[…]
(ii)
ako je vjerovnik već ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu, iznos glavne tražbine kako je utvrđeno u presudi, sudskoj nagodbi ili vjerodostojnoj ispravi ili njezina dijela i svih naplativih kamata i troškova sukladno članku 15.”
Članak 17. stavak 1. navedene uredbe određuje:
„Sud kojem je podnesen zahtjev za nalog za blokadu ispituje jesu li ispunjeni uvjeti i zahtjevi utvrđeni u ovoj Uredbi.”
U skladu s člankom 48. točkom (b) iste uredbe, njome se ne dovodi u pitanje Uredba br. 1215/2012.
Belgijsko pravo
Belgijski je zakonodavac Zakonom od 31. siječnja 1980. (
Moniteur belge
od 20. veljače 1980., str. 2181.) odobrio Convention Benelux portant loi uniforme relative à l’astreinte (Konvencija Beneluxa o jedinstvenom pravu o novčanoj kazni) i Prilog (loi uniforme relative à l’astreinte (Jedinstveni zakon o novčanim kaznama)), potpisanu u Haagu 26. studenoga 1973. Od tog datuma novčana kazna uređena je člancima 1385 bis do 1385 nonies codea judiciaire (Zakonik o sudovima).
U skladu s člankom 1385 bis tog zakonika:
„Sud može na zahtjev jedne stranke naložiti drugoj stranci plaćanje novčanog iznosa, pod nazivom novčana kazna, ako nije ispunjena glavna obveza, što ne utječe na eventualnu naknadu štete. […]”
Članak 1385 bis navedenog zakonika glasi:
„Sud može novčanu kaznu utvrditi kao jednokratan iznos ili kao iznos utvrđen po jedinici vremena ili po povredi. U ta posljednja dva slučaja, sud može također utvrditi najveći iznos do kojeg se novčane kazne mogu izreći.”
Članak 1385 ter istog zakonika propisuje:
„Izrečena novčana kazna u potpunosti se plaća stranci koja je tražila njezino izricanje. Ta stranka može tražiti njezinu naplatu na temelju istog naslova na temelju kojeg je kazna izrečena.”
Člankom 1498. Zakonika o sudovima predviđa se:
„U slučaju poteškoća u izvršenju, svaka zainteresirana strana može se obratiti sudu koji je nadležan za blokadu, ali podnošenje te tužbe nema suspenzivan učinak. Sud koji je nadležan za blokade, po potrebi, donosi odluku o ukidanju blokade.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Presudom od 3. rujna 2013. tribunala de commerce de Liège (Trgovački sud u Liègeu, Belgija), a koja je zatim potvrđena presudom coura d’appel de Liège (Žalbeni sud u Liègeu, Belgija) od 6. siječnja 2015., društvima Soft Paris i Soft Paris Parties, pod prijetnjom novčane kazne od 2500 eura po povredi, naloženo je, među ostalim, da prestanu stavljati na tržište na području Beneluxa sve svoje proizvode i usluge s verbalnim žigom SOFT PARIS.
Društvo Starkinvest je 27. travnja 2021. izdalo platni nalog za plaćanje iznosa od 86694,22 eura, uključujući 85000 eura novčane kazne za razdoblje od 24. ožujka 2021. do 27. travnja 2021.
Zahtjevom koji je 3. svibnja 2021. podnesen tajništvu tribunala de première instance de Liège (Prvostupanjski sud u Liègeu, Belgija) društvo Starkinvest je tražilo da mu se odobri europski nalog za blokadu računa u iznosu od 85000 eura za sve iznose koji se eventualno nalaze na francuskim bankovnim računima društva Soft Paris Parties čije je sjedište u Irskoj.
U okviru analize uvjeta za izdavanje naloga za blokadu nad tim bankovnim računima, sud nadležan za blokade tribunala de première instance de Liège (Prvostupanjski sud u Liègeu), koji je sud koji je uputio zahtjev, ističe da se člankom 7. Uredbe br. 655/2014 uspostavlja sustav kojim se razlikuju dva slučaja, prvi u kojem vjerovnik već ima izvršni naslov i stoga je oslobođen obveze da opravda osnovanost svoje tražbine i drugi slučaj u kojem vjerovnik ne raspolaže takvim izvršnim naslovom tako da mora podnijeti dokaz da je njegov zahtjev usmjeren protiv dužnika u meritumu najvjerojatnije osnovan.
Iz toga slijedi, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, da razmatranje koje treba provesti u ovom slučaju ovisi o pitanju može li se društvo Starkinvest pozivati na presudu coura d’appel de Liège (Žalbeni sud u Liègeu) od 6. siječnja 2015. kao na izvršni naslov, odnosno kao na presudu „kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine” u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 655/2014.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ističe da ta presuda kojom se društvu Starkinvest nalaže plaćanje novčanih kazni u slučaju nepostupanja u skladu s nalogom za prestanak radnji ne uključuje točan iznos novčanih kazni, s obzirom na to da taj iznos, po definiciji, još nije bio poznat na dan donošenja te odluke. Međutim, na temelju belgijskog prava nije nužno odrediti iznos novčanih kazni prije blokade ako je odluka kojom se nalaže plaćanje novčanih kazni izvršna i dostavljena. Nadležni sud odlučivat će o tom pitanju samo u okviru postupka prigovora na ovrhu koja se provodi.
Doista, s obzirom na to da se „tražbina” u članku 4. Uredbe br. 655/2014 definira kao „tražbina za plaćanje određenog iznosa novca koji je dospio ili tražbina za plaćanje odredivog iznosa novca koji proizlazi iz transakcije ili događaja koji se već dogodio pod uvjetom da se takva tražbina može zahtijevati pred sudom”, sud koji je uputio zahtjev pita se može li se novčana kazna, čiji su temelj i osnovni iznos utvrđeni u sudskoj odluci, ali čiji dospjeli iznos ovisi o dužnikovim mogućim budućim povredama, smatrati „tražbinom” u smislu te odredbe.
Sud koji je uputio zahtjev u biti navodi da, u slučaju potvrdnog odgovora, ako bi se odluka kojom se izriče novčana kazna mogla smatrati presudom „kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine”, u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 655/2014, sudu države članice izdavanja kojem je podnesen zahtjev za izdavanje naloga za blokadu oduzela bi se svaka ovlast nadzora osnovanosti tražbine na koju se poziva. Međutim, takav nadzor omogućio bi sudu pred kojim se vodi postupak da provjeri je li novčana kazna za koju se traži izdavanje naloga za blokadu osnovana, primjenjuju li se pravila o zastari i jesu li se poštovala sva postupovna pravila, uključujući ona koja se odnose na informativnu prirodu dostave izrečene novčane kazne.
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pita se treba li prilikom tumačenja koje se traži uzeti u obzir članak 55. Uredbe br. 1215/2012 u dijelu u kojem taj članak određuje da su sudske odluke donesene u državi članici u kojoj se nalaže plaćanje novčane kazne izvršive u zamoljenoj državi članici samo ako je sud porijekla konačno utvrdio iznos kazne.
Usto, sud koji je uputio zahtjev pita se, s obzirom na to da se smatra da sudsku odluku kojom se izriče novčana kazna treba kvalificirati kao presudu „kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine” u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 655/2014 i da postojanje takvog izvršnog naslova ima za učinak oduzimanje sudu nadležnom za izdavanje ili odbijanje europskog naloga za blokadu njegove diskrecijske ovlasti u pogledu osnovanosti tražbine, treba li se zahtijevati da se iznos novčane kazne unaprijed utvrdi.
U tim je okolnostima sud nadležan za blokade tribunala de première instance de Liège (Prvostupanjski sud u Liègeu) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li dostavljena sudska odluka u kojoj se stranci nalaže plaćanje novčane kazne u slučaju nepostupanja u skladu s nalogom za prestanak radnji presuda kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika u smislu članka 7. stavka 2. [Uredbe br. 655/2014]?
2.
Je li sudska odluka u kojoj se stranci nalaže plaćanje novčane kazne, iako je izvršiva u zemlji podrijetla, obuhvaćena pojmom ‚presuda’ u smislu članka 4. [Uredbe br. 655/2014], ako iznos novčane kazne nije utvrđen u skladu s člankom 55. [Uredbe br. 1215/2012]?”
Postupak pred Sudom
Sud koji je uputio zahtjev zatražio je od Suda da se u ovom predmetu odluči u ubrzanom postupku u skladu s člankom 105. stavkom 1. njegova Poslovnika.
U prilog svojem zahtjevu pozvao se na prirodu zahtjeva za izdavanje naloga za blokadu o kojem odlučuje i na činjenicu da je postupak prekinut sve dok Sud ne da svoje tumačenje.
Iz članka 105. stavka 1. Poslovnika proizlazi to da predsjednik Suda može, na zahtjev suda koji je uputio zahtjev ili, iznimno, po službenoj dužnosti, ako vrsta predmeta zahtijeva postupanje u kratkim rokovima, a nakon što sasluša suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, odlučiti da se, iznimno od odredbi navedenog poslovnika, o zahtjevu za prethodnu odluku odluči u ubrzanom postupku.
U ovom slučaju predsjednik Suda odlučio je 14. lipnja 2021., nakon što je saslušao suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, odbiti zahtjev za ubrzani postupak jer se na temelju razloga koje je naveo sud koji je uputio zahtjev ne može utvrditi da su u okviru ovog predmeta ispunjeni uvjeti utvrđeni u članku 105. stavku 1. Poslovnika.
Naime, ubrzani postupak postupovni je instrument koji treba odgovoriti na izvanrednu kriznu situaciju (presuda od 21. prosinca 2021., Randstad Italia,
C‑497/20
,
EU:C:2021:1037
, t.
37.
i navedena sudska praksa). Sam interes građana, koji je svakako legitiman, da se što prije moguće utvrdi doseg prava koja imaju na temelju prava Unije ili ekonomski interes, bez obzira na to koliko je važan i legitiman, ne mogu sami po sebi opravdati korištenje ubrzanog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenoga 2021., Energieversorgungscenter Dresden‑Wilschdorf,
C‑938/19
,
EU:C:2021:908
, t.
43.
i
45.
i navedenu sudsku praksu).
Prethodna pitanja
Svojim dvama prethodnim pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavak 2. Uredbe br. 655/2014 tumačiti na način da sudska odluka kojom se dužniku nalaže plaćanje novčane kazne u slučaju buduće povrede naloga za prestanak radnji i kojom se, stoga, konačno ne određuje točan iznos te novčane kazne, predstavlja presudu kojom se od dužnika zahtijeva plaćanje tražbine, u smislu te odredbe, tako da je vjerovnik koji traži izdavanje naloga za blokadu oslobođen obveze pružanja dovoljnih dokaza kako bi uvjerio taj sud u vjerojatnost uspjeha u meritumu svoje tražbine prema dužniku.
U tom pogledu, valja podsjetiti da iz članka 17. stavka 1. Uredbe br. 655/2014 proizlazi da sud kojem je podnesen zahtjev za nalog za blokadu treba razmotriti jesu li ispunjeni uvjeti i zahtjevi utvrđeni u toj uredbi.
Uvjeti za izdavanje naloga za blokadu navedeni su u članku 7. Uredbe br. 655/2014. Prvi stavak tog članka, u vezi s njegovim drugim stavkom, u biti predviđa da sud pred kojim se vodi postupak izdaje nalog za blokadu kada je vjerovnik, koji je ishodio presudu, sudsku nagodbu ili vjerodostojnu ispravu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine vjerovnika, podnio dovoljno dokaza da sud uvjeri da postoji hitna potreba za zaštitnom mjerom u obliku naloga za blokadu. Ako vjerovnik još nije ishodio takvu presudu, nagodbu ili ispravu, on mora, u skladu s drugim stavkom navedenog članka, pružiti dovoljne dokaze ne samo u pogledu hitnosti zahtijevane mjere nego i u pogledu vjerojatnosti uspjeha u meritumu svoje tražbine prema dužniku.
Usto, valja istaknuti da su pojmovi „presuda” i „tražbina” iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 655/2014 definirani u članku 4. točkama 5. i 8. te uredbe.
Pojam „tražbina” definiran je u članku 4. točki 5. Uredbe br. 655/2014 kao „tražbina za plaćanje određenog iznosa novca koji je dospio ili tražbina za plaćanje odredivog iznosa novca koji proizlazi iz transakcije ili događaja koji se već dogodio pod uvjetom da se takva tražbina može zahtijevati pred sudom”.
Stoga, iako je moguće koristiti nalog za blokadu kako bi se zajamčila potraživanja koja su već dospjela, to također mora biti slučaj za potraživanja koja još nisu dospjela, pod uvjetom da proizlaze iz transakcije ili događaja koji se već dogodio i da se njihov iznos može odrediti prilikom njihova isticanja pred sudom u svrhu izdavanja navedenog naloga.
Tražbine koje još nisu dospjele navedene u članku 4. točki 5. Uredbe br. 655/2014 uključuju, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 12. te uredbe, one koje se odnose na štetne radnje, delikte ili kvazidelikte i privatne tužbe za naknadu štete ili povrat koje se temelje na djelu zbog kojeg je pokrenut kazneni postupak, što su slučajevi kojima nije obuhvaćena tražbina s obzirom na koju je donesena sudska odluka kojom se izriče novčana kazna, a o kojoj je riječ u glavnom postupku.
Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 65. i 66. svojeg mišljenja, transakcija ili događaj iz kojeg proizlazi tražbina koja još nije dospjela, navedeni u članku 4. točki 5. Uredbe br. 655/2014, moraju prethoditi donošenju odluke kojom se od dužnika zahtijeva plaćanje tražbine navedene u članku 7. stavku 2. te uredbe, što očito nije slučaj u ovom predmetu, s obzirom na to da nepostupanje u skladu s nalogom za prestanak radnji može dovesti do plaćanja novčane kazne, a do tog plaćanja može doći tek nakon sudske odluke kojom se izriče novčana kazna.
Pojam „presuda”, koji je u članku 4. točki 8. Uredbe br. 655/2014 definiran kao „bilo koja presuda koju je donio sud države članice, bez obzira na to kako se presuda naziva”, treba tumačiti na način da ta odluka mora biti izvršiva [vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2019., (Blokada računa) (
C‑555/18
,
EU:C:2019:937
, t.
44.
)].
S obzirom na prethodno navedeno, izraz „presuda kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine” iz članka 7. Uredbe br. 655/2014 treba tumačiti kao izvršivu odluku kojom se dužniku nalaže plaćanje određenog iznosa ili iznosa koji je odrediv u trenutku donošenja te odluke.
Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točkama 62., 63. i 73. svojeg mišljenja, iako sudska odluka kojom se utvrđuje osnovni iznos novčane kazne koja je izrečena u slučaju nepostupanja u skladu s nalogom za prestanak radnji, pod pretpostavkom da je ta odluka izvršiva i doista sadržava nalaganje teoretski odredivog iznosa, ona ipak ne može sadržavati točan iznos tražbine koju treba naplatiti jer taj iznos ovisi o budućim događajima i stoga nije bio poznat na dan donošenja sudske odluke kojom se izriče ta novčana kazna.
Naime, izraz „presuda kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine” iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 655/2014 treba tumačiti u njegovu kontekstu, uzimajući u obzir odredbe koje prethode tom članku 7. stavku 2. kao i odredbe koje slijede nakon njega.
Tako članak 6. Uredbe br. 655/2014 u svojem stavku 3. izričito predviđa da kada je vjerovnik već ishodio presudu, „za izdavanje naloga za blokadu za tražbinu navedenu u presudi” nadležni su sudovi države članice u kojoj je presuda izdana.
Isto tako, u skladu s člankom 8. stavkom 2. točkom (g) podtočkom (ii) Uredbe br. 655/2014, vjerovnik može zahtijevati izdavanje naloga za blokadu u „iznos[u] glavne tražbine kako je utvrđeno u presudi […] ili njezina dijela”.
Stoga, s obzirom na to da sudska odluka kojom se stranci nalaže plaćanje novčane kazne u slučaju budućeg nepostupanja u skladu s nalogom za prestanak radnji ne sadržava točan iznos tražbine koju treba naplatiti, ona ne može predstavljati „presudu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine”, u smislu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 655/2014, kojom se vjerovnika oslobađa obveze da podnese dovoljne dokaze kako bi sud uvjerio u vjerojatnost uspjeha u meritumu svoje tražbine prema dužniku.
To tumačenje potkrjepljuju ciljevi Uredbe br. 655/2014, a jedan je od njih i uspostava postupka na razini Unije, kao alternative mjerama blokade propisanima nacionalnim pravom, čime se omogućuje da se obvezujućim i izravno primjenjivim odredbama provede učinkovita i brza blokada sredstava na bankovnim računima (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2019.K. H. K. (Blokada računa) (
C‑555/18
,
EU:C:2019:937
, t.
31.
i
32.
)).
Naime, članak 7. Uredbe br. 655/2014, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 14., nastoji uspostaviti odgovarajuću ravnotežu između interesa vjerovnika i interesa dužnika time što predviđa različite uvjete za izdavanje naloga za blokadu računa, ovisno o tome je li vjerovnik u državi članici već ishodio rješenje o ovrsi kojim se od dužnika zahtijeva isplata vjerovnikove tražbine. Točnije, u prvom slučaju vjerovnik mora dokazati samo hitnost mjere zbog postojanja neposredne opasnosti, dok u drugom slučaju mora uvjeriti sud i u
fumus boni iuris
(vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2019.K. H. K. (Blokada računa) (
C‑555/18
,
EU:C:2019:937
, t.
40.
)).
Kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 75. i sljedećima svojeg mišljenja, tumačenje članka 7. stavka 2. Uredbe br. 655/2014, prema kojem bi nalaganje plaćanja teoretski odredivog iznosa, ali čiji je točan iznos neizvjestan, predstavljalo „presudu kojom se od dužnika zahtijeva isplata tražbine” u smislu navedene odredbe, moglo bi ugroziti ravnotežu navedenu u točki 50. ove presude, koja se sastoji od odvagivanja, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 14. te uredbe, interesa vjerovnika koji pokušava dobiti nalog za blokadu i interesa dužnika da se izbjegne zlouporaba tog naloga.
Slijedom toga, zahtjev da se utvrdi točan iznos tražbine koju treba naplatiti i, prema tome, da se iznos novčane kazne odredi prije dostave naloga za blokadu opravdan je zbog poštovanja pravedne ravnoteže koju treba očuvati između interesa vjerovnika i interesa dužnika.
U tom pogledu valja podsjetiti da se belgijsko pravo, u dijelu u kojem se u području novčanih kazni primjenjuju odredbe donesene nakon odobrenja Konvencije Beneluxa o jedinstvenom pravu o novčanoj kazni, potpisane u Haagu 26. studenoga 1973., razlikuje od pravila koja su na snazi u drugim državama članicama.
Kako bi se otklonile poteškoće koje su mogle proizići iz razlika u zakonodavstvima država članica u pogledu tog pitanja, u članak 43. Konvencije od 27. rujna 1968. o [sudskoj] nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
SL 1972., L 299, str. 32
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.) unesena je posebna odredba prema kojoj je „odluka stranog suda kojom se nalažu periodične novčane kazne izvršiva u državi u kojoj se zahtijeva izvršenje samo ako su konačan iznos plaćanja utvrdili sudovi države [članice] u kojoj je donesena sudska odluka”. To je pravilo istim riječima preuzeto u članku 49. Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
SL 2001., L 12, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.), te se u biti trenutačno nalazi u članku 55. Uredbe br. 1215/2012 (vidjeti u tom smislu presudu od 9. rujna 2015., Bohez,
C‑4/14
,
EU:C:2015:563
, t.
56.
).
Iako Uredba br. 655/2014 ne sadržava ekvivalentno pravilo o novčanoj kazni, iz toga se ipak ne može zaključiti da je namjera zakonodavca Unije bila isključiti novčanu kaznu iz područja primjene te uredbe. Naime, članak 48. točka (b) navedene uredbe predviđa da se njome ne dovodi u pitanje Uredba br. 1215/2012. Usto, zahtjev da se utvrdi točan iznos tražbine koju treba naplatiti i da se iznos novčane kazne prethodno utvrdi, ne samo da je u skladu s ciljem djelotvornosti koji se nastoji postići Uredbom br. 655/2014 nego je i u skladu s odvagivanjem interesa koji se provodi tom uredbom (vidjeti po analogiji presudu od 9. Rujna 2015., Bohez,
C‑4/14
,
EU:C:2015:563
, t.
46.
i
57.
).
S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 7. stavak 2. Uredbe br. 655/2014 treba tumačiti na način da sudska odluka kojom se dužniku nalaže plaćanje novčane kazne u slučaju budućeg nepostupanja u skladu s nalogom za prestanak radnji i kojom se stoga ne određuje konačni iznos te novčane kazne, nije presuda kojom se od navedenog dužnika zahtijeva isplata tražbine, u smislu te odredbe, tako da vjerovnik koji zahtijeva izdavanje naloga za blokadu nije oslobođen obveze podnošenja dovoljnih dokaza kako bi uvjerio sud kojem je podnesen zahtjev za izdavanje tog naloga u vjerojatnost uspjeha u meritumu svoje tražbine prema dužniku.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

Članak 7. stavak 2. Uredbe (EU) br. 655/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi postupka za europski nalog za blokadu računa kako bi se pojednostavnila prekogranična naplata duga u građanskim i trgovačkim stvarima

treba tumačiti na način da:

sudska odluka kojom se dužniku nalaže plaćanje novčane kazne u slučaju budućeg nepostupanja u skladu s nalogom za prestanak radnji i kojom se stoga ne određuje konačni iznos te novčane kazne, nije presuda kojom se od navedenog dužnika zahtijeva isplata tražbine, u smislu te odredbe, tako da vjerovnik koji zahtijeva izdavanje europskog naloga za blokadu računa nije oslobođen obveze podnošenja dovoljnih dokaza kako bi uvjerio sud kojem je podnesen zahtjev za izdavanje tog naloga u vjerojatnost uspjeha u meritumu svoje tražbine prema dužniku.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski