CELEX: 62014TJ0713
ESB
Osoblje ESB‑a
Radnici zaposleni preko poduzeća za privremeno zapošljavanje
Ograničenje najduljeg trajanja korištenja usluga istog radnika zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje
Tužba za poništenje
Akt koji se može pobijati
Izravan i osoban utjecaj
Pravni interes
Rok za podnošenje tužbe
Dopuštenost
Nedostatno obavješćivanje i savjetovanje sa sindikalnom organizacijom koja je podnijela tužbu
Izvanugovorna odgovornost

Okolnosti spora
Tužitelj, International and European Public Services Organisation (Udruga zaposlenih u europskim i međunarodnim institucijama u Saveznoj Republici Njemačkoj, u daljnjem tekstu: IPSO), strukovni je sindikat koji u skladu sa svojim statutom predstavlja interes osoba koje su zaposlene u ili koje rade za međunarodne i europske organizacije sa sjedištem u Njemačkoj.
Tužitelj i Europska središnja banka (ESB) potpisali su 3. srpnja 2008. Okvirni sporazum pod nazivom „Memorandum o razumijevanju između [ESB‑a] i [IPSO‑a] o priznavanju, dijeljenju informacija i savjetovanju”, koji je dopunjen dodatkom od 23. ožujka 2011. (u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum).
Točkom 2. Okvirnog sporazuma predviđaju se praktična rješenja za obavješćivanje, ranu intervenciju i savjetovanje IPSO‑a u pogledu mjera koje bi mogle imati učinak na položaj ili interese osoblja ESB‑a.
Na inicijativu tužitelja ESB se s njime uključio u razgovore o položaju radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar ESB‑a.
Na sastanku održanom 29. siječnja 2014. na inicijativu člana Izvršnog odbora ESB‑a zaduženog za osoblje stranke su dogovorile osnivanje radne skupine za pitanja koja se tiču radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje (u daljnjem tekstu: radna skupina). Stranke su se obvezale da će navedenom članu Izvršnog odbora podnijeti izvještaj o zaključcima koje će donijeti slijedom tih razgovora.
U okviru radne skupine još je nekoliko sastanaka o temi radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje održano između tužitelja i ESB‑a, koji su zastupali članovi Glavne uprave (GU) „Ljudski potencijali, proračun i organizacija”, između 18. veljače i 5. prosinca 2014. te su se sastanci nastavili i nakon tog datuma.
Na sastanku održanom 20. svibnja 2014. Izvršni odbor zauzeo je stajalište o određenim pitanjima u pogledu primjene rada preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar ESB‑a i, osobito, o ograničavanju na najviše dvije godine vremena tijekom kojeg se ESB može koristiti uslugama istog radnika zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje radi obavljanja administrativnih i tajničkih poslova (u daljnjem tekstu: pobijani akt). Pobijanim aktom, koji je sastavljen u obliku zapisnika s tog sastanka, predviđa se sljedeće:
„Uzimajući u obzir podatke priopćene u dokumentaciji i osobito uzimajući u obzir činjenicu da je GU [‚Ljudski potencijali, proračun i organizacija’] sudjelovao u raspravama s predmetnim službama radi postupnog smanjenja ovisnosti ESB‑a o osoblju zaposlenom preko poduzeća za privremeno zapošljavanje što se tiče učestalih poslova, Izvršni odbor: (a) odlučio je kako slijedi: i. odsad treba primijeniti rad osoblja zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje radi obavljanja administrativnih i tajničkih poslova samo kako bi se zadovoljile privremene potrebe te ukupno trajanje njihovih uzastopnih ugovora ne smije biti dulje od dvadeset i četiri mjeseca […]”.
Predviđene su određene prijelazne mjere u pogledu primjene te mjere. Izvršni odbor također je osobito istaknuo činjenicu da GU „Ljudski potencijali, proračun i organizacija” priprema zasebnu obavijest u pogledu budućnosti osoblja zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje koje je zaduženo za informatičku podršku.
Na sastanku radne skupine održanom 5. lipnja 2014. predstavnici GU‑a „Ljudski potencijali, proračun i organizacija” obavijestili su tužitelja o tome da je Izvršni odbor donio pobijani akt.
Informativni sastanak namijenjen radnicima zaposlenima preko poduzeća za privremeno zapošljavanje o mjerama koje su donesene pobijanim aktom održan je 16. srpnja 2014., nakon kojeg je na intranetskoj stranici ESB‑a uslijedila objava informacija o tim mjerama na sljedeći način:
„Izvršni odbor ESB‑a odlučio je propisati ograničenje od dvije godine za ugovore osoblja zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje koje je zaduženo za administrativne i tajničke poslove […]. Odsad, osoblje zaduženo za administrativne i tajničke poslove (zaposleno radi zadovoljavanja privremenih potreba, zamjena ili rada na posebnim projektima) ne može biti u službi ESB‑a dulje od ukupno dvije godine, na temelju jednokratnih ili uzastopnih ugovora o radu preko poduzeća za privremeno zapošljavanje. Međutim, primjenjuje se prijelazna mjera […]. Odluka Izvršnog odbora ne odnosi se na podugovaratelje GU „Informatička podrška” ni na kolege koji obavljaju tehničke poslove, kao što su inženjeri i drugi tehničari.”
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 10. listopada 2014. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
proglasi tužbu dopuštenom i osnovanom,
—
poništi pobijani akt;
—
naloži ESB‑u da naknadi pretrpljenu neimovinsku štetu procijenjenu
ex aequo et bono
na 15000 eura,
—
naloži ESB‑u snošenje troškova.
ESB od Općeg suda zahtijeva da:
—
tužbu najprije odbaci kao nedopuštenu i, podredno, odbije kao neosnovanu;
—
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
1.
Dopuštenost
Bez službenog isticanja prigovora nedopuštenosti na temelju članka 114. Poslovnika Općeg suda od 2. svibnja 1991., ESB osporava dopuštenost tužbe i, kao što je potvrdio na raspravi, ističe četiri argumenta o postojanju zapreke vođenju postupka od kojih se prvi temelji na nepostojanju akta koji se može pobijati, drugi na nepostojanju aktivne procesne legitimacije tužitelja, treći na nepostojanju pravnog interesa tužitelja i četvrti na nepoštovanju roka za podnošenje tužbe.
Nepostojanje akta koji se može pobijati
ESB najprije tvrdi da pobijani akt nije akt koji se može pobijati u smislu sudske prakse zato što ne proizvodi pravne učinke u pogledu trećih osoba. U tom pogledu, ESB tvrdi da pobijani akt predstavlja unutarnju smjernicu ili uputu namijenjenu samo voditeljima službi ESB‑a radi usklađivanja odluka koje voditelji trebaju donijeti u okviru „decentraliziranog upravljanja” provedbom postupka javne nabave u pogledu postupka odabira ponuda koje dostavljaju poduzeća za privremeno zapošljavanje i čiji je cilj usklađivanje unutarnjih kriterija za odabir u smislu buduće izmjene primjenjivog njemačkog zakonodavstva, odnosno Arbeitnehmerüberlassungsgesetz od 7. kolovoza 1972. (Zakon o ustupanju radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, BGBl I str. 1393., u daljnjem tekstu: AÜG). Prema mišljenju ESB‑a, samo je AÜG, a ne pobijani akt, relevantan za utvrđivanje pravnog okvira koji je primjenjiv u ovom slučaju tako da ESB mora postupati u skladu sa svim izmjenama tog zakona.
Tužitelj tvrdi da je pobijani akt akt koji se može pobijati s obzirom na to da je, s jedne strane, njime uspostavljen novi pravno obvezujući okvir u pogledu ESB‑ove primjene rada preko poduzeća za privremeno zapošljavanje radi obavljanja administrativnih i tajničkih poslova te da, s druge strane, proizvodi učinke izvan unutarnje organizacije službi ESB‑a time što na određeni način mijenja, kao prvo, pravni položaj poduzeća za privremeno zapošljavanje i, kao drugo, pravni položaj radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, čije je vrijeme zapošljavanja unutar ESB‑a ograničeno.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, samo one mjere koje proizvode obvezujuće pravne učinke koji utječu na interese trećih osoba, mijenjajući na bitan način njegovu pravnu situaciju, jesu akti koji mogu biti predmet tužbe za poništenje (presude od 31. ožujka 1971., Komisija/Vijeće,
22/70
,
EU:C:1971:32
, t.
42.
, od 6. travnja 2000., Španjolska/Komisija,
C‑443/97
,
EU:C:2000:190
, t.
27.
i rješenje od 12. veljače 2010., Komisija/CdT,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
, t.
52.
).
Kako bi se utvrdilo proizvodi li takve učinke akt čije se poništenje traži, potrebno je razmotriti njegovu bit (presuda od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
, t.
9.
), okolnosti u kojima je sastavljen (presuda od 17. veljače 2000., Stork Amsterdam/Komisija
T‑241/97
,
EU:T:2000:41
, t.
62.
) kao i namjeru njegova autora kako bi se taj akt kvalificirao (vidjeti u tom smislu presude od 17. srpnja 2008., Athinaïki Techniki/Komisija,
C‑521/06 P
,
EU:C:2008:422
, t.
42.
,
46.
i
52.
i od 26. siječnja 2010., Internationaler Hilfsfonds/Komisija,
C‑362/08 P
,
EU:C:2010:40
, t.
52.
). Suprotno tome, oblik u kojem je akt donesen načelno je nevažan za ocjenu dopuštenosti tužbe za poništenje (vidjeti u tom smislu presude od 11. studenoga 1981., IBM/Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
, t.
9.
i od 7. srpnja 2005., Le Pen/Parlament,
C‑208/03 P
,
EU:C:2005:429
, t.
46.
). Međutim, nije moguće isključiti da Opći sud uzme u obzir oblik u kojem su doneseni akti čije se poništenje traži ako taj oblik može pridonijeti utvrđivanju naravi tog akta (vidjeti u tom smislu presudu od 26. svibnja 1982., Njemačka i Bundesanstalt für Arbeit/Komisija,
44/81
,
EU:C:1982:197
, t.
12.
i rješenje od 12. veljače 2010., Komisija/CdT,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
, t.
58.
).
Osim toga, iz sudske prakse proizlazi da akt koji se može pobijati, u smislu članka 263. UFEU‑a, ne predstavlja mjera koju je poduzela institucija, a kojom se samo izražava namjera te institucije ili jedne od njezinih službi da u određenom području primijeni određeni pristup (vidjeti u tom smislu presude od 27. rujna 1988., Ujedinjena Kraljevina/Komisija,
114/86
,
EU:C:1988:449
, t.
13.
i od 5. svibnja 1998., Ujedinjena Kraljevina/Komisija,
C‑180/96
,
EU:C:1998:192
, t.
28.
). Takve unutarnje smjernice, kojima su određene opće upute na temelju kojih institucija u skladu s relevantnim odredbama namjerava kasnije donijeti pojedinačne odluke čija će se zakonitost moći osporavati u skladu s postupkom predviđenim u članku 263. UFEU‑a, proizvode učinke samo u unutarnjem okviru administracije te ne stvaraju nikakva nova prava ni obveze u pogledu trećih osoba. Takvi akti stoga ne predstavljaju akte kojima se nanosi šteta i koji, kao takvi, mogu biti predmet tužbe za poništenje na temelju članka 263. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 6. travnja 2000., Španjolska/Komisija,
C‑443/97
,
EU:C:2000:190
, t.
28.
i navedenu sudsku praksu te točke 33. i 34. i od 20. studenoga 2008., Italija/Komisija,
T‑185/05
,
EU:T:2008:519
, t.
41.
).
Samo akt kojim njegov autor na nedvosmislen i konačan način zauzima stajalište, u obliku kojim se može utvrditi narav tog akta, predstavlja odluku koja može biti predmet tužbe za poništenje (vidjeti u tom smislu presudu od 26. svibnja 1982., Njemačka i Bundesanstalt für Arbeit/Komisija,
44/81
,
EU:C:1982:197
, t.
12.
i rješenje od 12. veljače 2010., Komisija/CdT,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
, t.
54.
).
U ovom slučaju, pobijani se akt od jednostavne upute ili smjernice namijenjene službama ESB‑a razlikuje po svojem sadržaju i okolnostima u kojima je donesen, kao i po načinu na koji je sastavljen i na koji su o njemu obaviještene zainteresirane osobe.
Naime, budući da je pobijani akt, s obzirom na svoj sadržaj, sastavljen na jasan i nedvosmislen način, predstavlja odluku Izvršnog odbora ESB‑a da, podložno prijelaznim mjerama, ograniči na dvije godine vrijeme tijekom kojeg će se ESB za administrativne i tajničke poslove moći koristiti uslugama istog radnika zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje kako bi se zadovoljile privremene potrebe. Suprotno onome što je ESB tvrdio zauzimajući takvo stajalište, Izvršni odbor prekoračio je ono što bi podrazumijevao čin davanja unutarnjih smjernica službama ESB‑a u pogledu sastavljanja dokumentacije za nadmetanje u okviru odabira ponuda koje dostavljaju poduzeća za privremeno zapošljavanje. Naime, Izvršni odbor nije samo dao neobvezujuća pojašnjenja ili smjernice, već je sada donio pravila opće primjene kojima je konačno utvrdio barem određene kriterije koje je u toj instituciji potrebno slijediti u okviru zapošljavanja radnika preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, odnosno najduljeg trajanja zapošljavanja istog radnika zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje radi obavljanja administrativnih i tajničkih poslova.
Takav akt proizvodi obvezujuće pravne učinke s obzirom na to da ESB, dok god to pravilo nije službeno izmijenjeno ili stavljeno izvan snage, ne može od njega odstupiti pri ocjeni ponuda koje dostavljaju poduzeća za privremeno zapošljavanje u okviru provedbe postupka javne nabave koji se odnosi na to da institucija zapošljava radnike preko poduzeća za privremeno zapošljavanje.
Takvu odlučujuću narav pobijanog akta potvrđuje oblik u kojem je ta mjera donesena. Naime, s jedne strane, u aktu se upotrebljava izraz „Izvršni odbor odlučio je” (vidjeti točku 7. ove presude) i, s druge strane, u obavijesti objavljenoj na intranetskoj stranici ESB‑a na pobijani akt poziva se na sljedeći način: „Izvršni odbor [...] odlučio je propisati” i „odluka Izvršnog odbora” (vidjeti točku 10. ove presude) Usto, u dopisu od 30. rujna 2014. upućenom tužitelju, predsjednik ESB‑a poziva se na pobijani akt upotrijebivši izraz „Izvršni odbor odlučio je”.
Kao što proizlazi iz ustaljene sudske prakse navedene u točki 18. ove presude, iako je, kako bi se utvrdilo proizvodi li akt pravne učinke, potrebno razmotriti njegovu bit, oblik akta pokazatelj je koji, među ostalim, sud Europske unije može uzeti u obzir kako bi odredio bit predmetnog akta, čak i ako se na temelju same njegove biti taj akt ne može ocijeniti kao da se njime nanosi šteta u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Stoga, bez pridavanja odlučujuće važnosti tom utvrđenju, valja utvrditi da je ESB upotrebom izraza „Izvršni odbor odlučio je” i „odluka Izvršnog odbora” u okviru pobijanog akta potvrdio tumačenje sadržaja tog akta, koji je naveden u točki 22. ove presude, na temelju kojeg se može zaključiti da je taj akt odlučujuće naravi.
Okolnosti povezane s donošenjem pobijanog akta i priopćavanjem njegova dosega osoblju ESB‑a potkrjepljuju utvrđenje prema kojem je narav tog akta odlučujuća.
Kao prvo, valja naglasiti da stajalište koje je Izvršni odbor ESB‑a zauzeo u pobijanom aktu slijedi namjeru te institucije da „postupno smanji primjenu rada preko poduzeća za privremeno zapošljavanje na učestalim poslovima”, kao što proizlazi iz pobijanog akta i dokumenta naslovljenog „Bilješka o i. ažuriranim informacijama o primjeni rada preko poduzeća za privremeno zapošljavanje u ESB‑u, ii. kratkoročnoj i srednjoročnoj mogućnosti za smanjenje ovisnosti ESB‑a o osoblju zaposlenom preko poduzeća za privremeno zapošljavanje”, koji je GU „Ljudski potencijali, proračun i organizacija” pripremio za Izvršni odbor koji ga je uzeo u obzir pri donošenju pobijanog akta (u daljnjem tekstu: bilješka GU‑a „Ljudski potencijali, proračun i organizacija”). Iz toga slijedi da je Izvršni odbor donošenjem pobijanog akta namjeravao obuhvatiti ga okvirom opće politike kojoj je cilj unutar ESB‑a smanjiti primjenu rada preko poduzeća za privremeno zapošljavanje.
Međutim, ESB tvrdi da je cilj pobijanog akta, u skladu s načelom dobre uprave, bio predvidjeti izmjenu njemačkog zakonodavstva u pogledu rada preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, odnosno AÜG‑a, koji se primjenjuje na ugovore koje ESB sklapa s poduzećima za privremeno zapošljavanje.
U tom pogledu valja istaknuti da je točno da je prijedlog njemačke vlade o izmjeni AÜG‑a radi ograničavanja ugovora o radu preko poduzeća za privremeno zapošljavanje na osamnaest mjeseci naveden u bilješci GU‑a „Ljudski potencijali, proračun i organizacija”, kao i u obavijesti o pobijanom aktu objavljenoj 16. srpnja 2014. na intranetu ESB‑a. Međutim, sama činjenica da je takav prijedlog postojao u trenutku donošenja pobijanog akta ne može potkrijepiti argument ESB‑a prema kojem taj akt predstavlja mjeru donesenu anticipirajući izmjenu relevantnog njemačkog zakonodavstva.
Naime, kao prvo, valja napomenuti da izmjena njemačkog zakonodavstva na koju se poziva ESB još nije bila donesena u vrijeme donošenja pobijanog akta i da se sadržaj te izmjene u tom trenutku još nije mogao sa sigurnošću utvrditi. Da je namjera ESB‑a stvarno bila anticipirati izmjenu AÜG‑a, uskladio bi stupanje na snagu mjera donesenih pobijanim aktom sa stupanjem na snagu navedene izmjene. Međutim, mjere predviđene pobijanim aktom primjenjivale su se od 16. srpnja 2014., kao što proizlazi iz obavijesti koja je istog dana objavljena na intranetskim stranicama institucije, dok izmjena AÜG‑a na taj datum još nije bila donesena, a, nadalje, nije bila donesena ni na dan rasprave u ovome predmetu, kao što je to potvrdio ESB.
Kao drugo, valja istaknuti da je u prijedlogu izmjene AÜG‑a, koji je naveden u bilješci GU‑a „Ljudski potencijali, proračun i organizacija” bilo predviđeno ograničavanje ugovora o radu preko poduzeća za privremeno zapošljavanje na osamnaest mjeseci, dok je u pobijanom aktu najdulje trajanje korištenja usluga istog radnika zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar ESB‑a utvrđeno na dvadeset i četiri mjeseca. Stoga se donošenje pobijanog akta u svakom slučaju ne može smatrati samim anticipiranjem mjera predviđenih na nacionalnoj razini.
Kao treće, kao što je istaknuo tužitelj, mjera donesena pobijanim aktom primjenjuje se samo na kategoriju radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar ESB‑a, odnosno na radnike koji obavljaju administrativne i tajničke poslove, dok položaj radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje koji obavljaju druge poslove, među ostalim poslove informatičke podrške, treba biti predmet zasebne bilješke GU‑a „Ljudski potencijali, proračun i organizacija”, kao što proizlazi iz točke (b) podtočke i. pobijanog akta i o čemu svjedoči obavijest objavljena na intranetskoj stranici ESB‑a (vidjeti točku 10. ove presude). Stoga se ne može smatrati da je pobijani akt donesen anticipirajući izmjenu AÜG‑a jer se nije moglo pretpostaviti da će se ta izmjena odnositi samo na tu kategoriju radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, a ne na cjelokupno osoblje zaposleno preko poduzeća za privremeno zapošljavanje.
Posljedično, tužitelj pravilno tvrdi, u biti, da se u nedostatku izmjena u tom smislu primjenjivog njemačkog zakonodavstva, upravo pobijanim aktom utvrđuje pravni okvir tako da je vrijeme tijekom kojeg ESB može koristiti usluge istog radnika zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje radi obavljanja neučestalih administrativnih i tajničkih poslova ograničeno na dvije godine.
Kao drugo, važno je napomenuti da je osoblje ESB‑a, osobito radnici zaposleni preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, obaviješteno o mjeri koja je donesena pobijanim aktom ne samo objavom obavijesti na intranetu institucije nego i na informativnom sastanku koji je organiziran posebno u tu svrhu za radnike zaposlene preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar ESB‑a. Kao što je direktor ESB‑a istaknuo u svojem dopisu od 30. rujna 2014. upućenom tužitelju, cilj tog informativnog sastanka bio je radnicima zaposlenima preko poduzeća za privremeno zapošljavanje pružiti „jasne informacije o njihovu položaju u pogledu ugovora”.
Stoga, ESB nije samo objavio informaciju kako bi osigurao transparentnost, jednako postupanje ili učinkovitost administracije, kao što to tvrdi ESB, nego je, osim toga, pravilno smatrao da je potrebno organizirati informativni sastanak o dosegu pobijanog akta i njegovu utjecaju na položaj radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar ESB‑a.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je ESB pobijanom aktu namjeravao dati obvezujuće pravne učinke time što je vrijeme korištenja usluga radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje radi obavljanja neučestalih administrativnih i tajničkih poslova unutar ESB‑a ograničio na dvije godine, što je moglo utjecati na interese tih radnika tako što im je uskraćena mogućnost da unutar ESB‑a budu zaposleni dulje od tog vremenskog ograničenja.
Taj zaključak nije osporen drugim argumentima ESB‑a.
Kao prvo, ESB podsjeća na to da pravni okvir ovog spora čine dva ugovorna odnosa: s jedne strane, ugovorni odnos između ESB‑a i poduzeća za privremeno zapošljavanje i, s druge strane, ugovorni odnos između poduzeća za privremeno zapošljavanje i radnika zaposlenih preko tih poduzeća. Budući da su ta dva ugovorna odnosa zasebna i da radnici zaposleni preko poduzeća za privremeno zapošljavanje i ESB nisu ugovorno vezani, pobijani akt u svakom slučaju ne proizvodi pravne učinke u pogledu položaja radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, čije interese zastupa tužitelj, nego samo u pogledu ugovornog odnosa između ESB‑a i poduzeća za privremeno zapošljavanje.
U tom pogledu, valja istaknuti da pobijani akt nije isključivo i jednostavno obuhvaćen okvirom ugovornog odnosa između ESB‑a i poduzeća za privremeno zapošljavanje, nego predstavlja akt opće primjene koji proizvodi pravne učinke izvan tih odnosa. Naime, kao što je istaknuto u točkama 22. i 36. ove presude, tim je aktom uspostavljen pravni okvir u pogledu ESB‑ove primjene rada preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, što dovodi do ograničavanja mogućnosti da isti radnik zaposlen preko poduzeća za privremeno zapošljavanje bude angažiran unutar te institucije na više od dvije godine, čime se utječe na pravnu situaciju tog radnika.
Kao drugo, također valja odbiti argument ESB‑a prema kojem ograničenje vremena korištenja usluga radnika zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar ESB‑a ne sprečava da tom radniku bude dodijeljeno drugo radno mjesto ako je to predviđeno ugovorom koji ga veže s poduzećem za privremeno zapošljavanje. Naime, takav argument, iako nije neosnovan, razlikuje se od pitanja proizvodi li pobijani akt pravne učinke time što ograničava na najviše dvije godine korištenje usluga radnika zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar ESB‑a i to neovisno o drugim radnim mjestima koja bi tom radniku moglo dodijeliti poduzeće za privremeno zapošljavanje.
Posljedično, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 17. do 20. ove presude, pobijani akt itekako predstavlja akt kojim se nanosi šteta i stoga akt koji se može pobijati u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a. Prema tome, valja odbiti prvi argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je istaknuo ESB.
Nepostojanje izravnog i osobnog utjecaja na interese tužitelja
Podredno, ESB tvrdi da se pobijanim aktom ne utječe izravno i osobno na interese tužitelja s obzirom na to da, s jedne strane, pobijani akt nije upućen tužitelju da, s druge strane, tužitelj nema nikakvo pravo na savjetovanje ili obavješćivanje u okviru donošenja akta o položaju radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar ESB‑a, kao što je pobijani akt.
Tužitelj tvrdi da se pobijani akt, u smislu sudske prakse, izravno i osobno odnosi na njega jer njegovi vlastiti interesi kao sugovornika u socijalnom dijalogu kao ni njegova postupovna prava, koja proizlaze iz Okvirnog sporazuma i razgovora u kojima je sudjelovao s ESB‑om u okviru radne skupine, koje smatra „
ad hoc
sporazumom”, nisu bila poštovana u okviru donošenja pobijanog akta.
U skladu s člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a, svaka fizička ili pravna osoba može pod uvjetima utvrđenima u stavku prvom i drugom tog članka pokrenuti postupke protiv akta koji je upućen toj osobi ili koji se izravno i osobno odnosi na nju te protiv regulatornog akta koji se izravno odnosi na nju, a ne podrazumijeva provedbene mjere.
Nesporno je da pobijani akt nije upućen tužitelju. Nadalje, budući da tužitelj ne tvrdi da pobijani akt predstavlja regulatorni akt koji se na njega izravno odnosi, a ne podrazumijeva provedbene mjere, već da se taj akt izravno i osobno odnosi na njega, najprije valja ispitati jesu li ta dva uvjeta predviđena člankom 263. četvrtim stavkom UFEU‑a za pokretanje tužbe za poništenje ispunjena u ovom slučaju.
U tom pogledu, kao prvo, valja podsjetiti da, što se tiče uvjeta izravnog utjecaja, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da uvjet prema kojemu se akt koji je predmet tužbe mora izravno odnositi na fizičku ili pravnu osobu zahtijeva da taj akt izravno proizvodi učinke na pravni položaj te osobe i da ne ostavlja nikakvu diskrecijsku ovlast adresatima tog akta koji su zaduženi za njegovu provedbu, s obzirom na to da je ona potpuno automatska i proizlazi isključivo iz propisa Unije, bez primjene drugih posrednih pravila (vidjeti presudu od 13. ožujka 2008., Komisija/Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
, t.
47.
i navedenu sudsku praksu).
Kao drugo, što se tiče osobnog utjecaja, prema ustaljenoj sudskoj praksi, fizička ili pravna osoba kojoj akt nije upućen može tvrditi da se taj akt osobno odnosi na nju, u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, samo ako predmetni akt na nju utječe zbog određenih osobina koje su joj svojstvene ili zbog činjenične situacije koja je razlikuje od bilo koje druge osobe, izdvajajući je zbog toga pojedinačno, poput osoba kojima je akt upućen (presuda od 15. srpnja 1963., Plaumann/Komisija,
25/62
,
EU:C:1963:17
, str. 223.; također vidjeti presudu od 27. veljače 2014., Stichting Woonlinie i dr./Komisija,
C‑133/12 P
,
EU:C:2014:105
, t.
44.
i navedenu sudsku praksu).
Nije moguće smatrati da se na organizaciju, kao što je tužitelj, koja je osnovana za zaštitu zajedničkih interesa skupine pojedinaca, izravno i osobno odnosi akt koji utječe na opće interese te skupine (presuda od 14. prosinca 1962., Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes i dr./Vijeće,
16/62 i 17/62
, neobjavljena,
EU:C:1962:47
, str. 919. i presuda od 18. ožujka 1975., Union syndicale‑Service public européen i dr./Vijeće,
72/74
,
EU:C:1975:43
, t.
17.
).
Međutim, tužbe koje podnose udruge, kao što je tužitelj, čija je zadaća štititi zajedničke interese osoba prema sudskoj su praksi dopuštene u tri slučaja, odnosno kada predstavljaju interese osoba koje su ovlaštene pokrenuti postupak ili kada se pojedinačno izdvajaju zbog utjecaja na vlastite interese kao udruga, osobito jer na njihov pregovarački položaj utječe akt čije je poništenje zatraženo ili pak kada im se zakonskom odredbom izričito priznaje niz postupovnih ovlasti (vidjeti presudu od 18. ožujka 2010., Forum 187/Komisija,
T‑189/08
,
EU:T:2010:99
, t.
58.
i navedenu sudsku praksu).
U ovome slučaju, iako tužitelj tvrdi da je promjena položaja trećih osoba, odnosno službenika ESB‑a i radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, koja se temelji na pobijanom aktu relevantna za utvrđivanje da je njegov pravni položaj izmijenjen, s obzirom na njegovu ulogu sindikata čija je djelatnost zaštita zajedničkih interesa osoba koje su zaposlene ili koje rade za međunarodne i europske organizacije sa sjedištem u Njemačkoj, tužitelj ne tvrdi da su te osobe ovlaštene pokrenuti postupak. Suprotno tome, tužitelj tvrdi da ima aktivnu procesnu legitimaciju, s jedne strane, s obzirom na njegove vlastite interese kao socijalnog partnera i pregovarača koji je sudjelovao u razgovorima o položaju službenika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar ESB‑a i, s druge strane, s obzirom na to da je ESB povrijedio njegova postupovna prava.
Što se tiče pitanja je li u ovom slučaju pobijani akt utjecao na tužiteljev pregovarački položaj, u smislu sudske prakse navedene u točki 49. ove presude, koji proizlazi iz njegova sudjelovanja u razgovorima koji su se vodili u okviru radne skupine, ESB tvrdi da to nije slučaj s obzirom na to da je, s jedne strane, pobijani akt unutarnji dokument namijenjen službama ESB‑a i, s druge strane, da bez valjano potpisanog dokumenta tužitelj ne može tvrditi da se osnivanje radne skupine može izjednačiti sa sporazumom na temelju kojeg bi se on mogao pozivati na prava za koja tvrdi da mu pripadaju.
U tom pogledu, valja podsjetiti da sama okolnost da je sindikalna organizacija koja predstavlja osoblje sudjelovala u pregovorima koji su doveli do donošenja akta nije dovoljna da bi se izmijenila narav prava na tužbu koje, u okviru članka 263. UFEU‑u, može imati u pogledu tog akta (vidjeti u tom smislu presudu od 18. ožujka 1975., Union syndicale‑Service public européen i dr./Vijeće,
72/74
,
EU:C:1975:43
, t.
19.
).
Međutim, tužba udruge može se proglasiti dopuštenom kada se njome štite njezini vlastiti interesi koji su različiti od interesa njezinih članova, osobito ako je na njezin pregovarački položaj utjecao pobijani akt (vidjeti u tom smislu presude od 2. veljače 1988., Kwekerij van der Kooy i dr./Komisija,
67/85, 68/85 i 70/85
,
EU:C:1988:38
, t.
21.
do
24.
; od 24. ožujka 1993., CIRFS i dr./Komisija,
C‑313/90
,
EU:C:1993:111
, t.
29.
i
30.
i rješenje od 23. studenoga 1999., Unión de Pequeños Agricultores/Vijeće,
T‑173/98
,
EU:T:1999:296
, t.
54.
) i to u posebnim situacijama u kojima je udruga imala pregovaračku ulogu koja je bila jasno definirana i usko povezana sa samim predmetom odluke, stavljajući je u činjeničnu situaciju koja je razlikuje od svih ostalih osoba (vidjeti u tom smislu presudu od 23. svibnja 2000., Comité d’entreprise de la Société française de production i dr./Komisija,
C‑106/98 P
,
EU:C:2000:277
, t.
45.
i rješenje od 3. travnja 2014., CFE‑CGC France Télécom‑Orange/Komisija,
T‑2/13
, neobjavljeno,
EU:T:2014:226
, t.
35.
).
U ovom slučaju, tužitelj tvrdi da je pobijani akt utjecao na njegove vlastite interese kao ESB‑ova sugovornika u socijalnom dijalogu i kao pregovarača u razgovorima o položaju radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar te institucije, osobito s obzirom na činjenicu da je taj akt obuhvaćen ovlastima radne skupine čiji izvještaj još nije bio donesen u trenutku donošenja pobijanog akta i na to da je tužitelj bio jedini socijalni partner koji je bio član te radne skupine i potpisnik Okvirnog sporazuma.
Okolnosti koje je iznio tužitelj, koje su sažete u točki 54. ove presude, mogu ga u ovom slučaju, u smislu sudske prakse navedene u točki 53. ove presude, izdvojiti u odnosu na sve sindikalne organizacije koje predstavljaju osobe koje su zaposlene ili rade za ESB, s obzirom na ulogu sugovornika u socijalnom dijalogu koju je imao u razgovorima s upravom ESB‑a o položaju radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar te institucije, koji je određen samim ciljem pobijanog akta te je s njime povezan.
U tom pogledu, valja istaknuti da je među strankama nesporno da je tužitelj jedina organizacija koja predstavlja osobe koje je ESB zaposlio i koje za njega rade te koja je sudjelovala u razgovorima s upravom ESB‑a o položaju radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar te institucije, osobito sudjelovanjem u radnoj skupini osnovanoj u tu svrhu. Tužitelj je aktivno vodio te razgovore, održavajući blisku suradnju s nadležnim službama, osobito sudjelujući na različitim sastancima i razmjenjujući korespondenciju s tim službama, kao što su pripremni dokumenti za sastanke i zapisnici s tih sastanaka (vidjeti točke 5., 6. i 9. ove presude). Kao što osobito proizlazi iz popisa predmeta rasprave unutar radne skupine i zapisnika sa sastanka koji je ta radna skupina održala 18. veljače 2014., na tom se sastanku osobito razgovaralo o pitanju najduljeg trajanja korištenja usluga radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar ESB‑a, što je upravo povezano sa samim predmetom pobijanog akta.
Bez potrebe da se u toj fazi odluči o tome treba li razgovore i kontakte unutar radne skupine, istaknute u točki 56. ove presude, definirati kao „
ad hoc
sporazum”, kao što to tvrdi tužitelj, iz toga valja zaključiti da je ESB priznao tužitelja kao sugovornika prilikom ispitivanja pitanja koja se odnose na radnike zaposlene preko poduzeća za privremeno zapošljavanje i osobito pitanja u pogledu najduljeg trajanja njihova rada unutar ESB‑a (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 24. ožujka 1993., CIRFS i dr./Komisija,
C‑313/90
,
EU:C:1993:111
, t.
29.
).
Stoga, položaj sugovornika ESB‑a u socijalnom dijalogu u okviru razgovora koji se odnose na radnike zaposlene preko poduzeća za privremeno zapošljavanje osobito o pitanju trajanja njihova rada unutar ESB‑a u ovom slučaju je dovoljan kako bi se dokazalo da se pobijani akt odnosi osobno na tužitelja u smislu članka 263. šestog stavka UFEU‑a. Naime, to je svojstvo tužitelja u smislu sudske prase posebno s obzirom na to da je, među različitim sindikalnim organizacijama koje eventualno djeluju kako bi zaštitile interese osoba koje su zaposlene ili rade za ESB, sudjelovao u razgovorima s ESB‑om upravo o pitanjima koja su obuhvaćena pobijanim aktom, što ga izdvaja u odnosu na sve druge sindikalne organizacije (vidjeti u tom smislu presudu od 9. srpnja 2009., 3F/Komisija,
C‑319/07 P
,
EU:C:2009:435
, t.
92.
i
93.
i rješenje od 18. travnja 2002., IPSO i USE/ESB,
T‑238/00
,
EU:T:2002:102
, t.
55.
).
Isto tako, pobijani akt odnosi se izravno na tužitelja, u smislu sudske prakse, s obzirom na to da je neposredni učinak tog akta utjecati na položaj sugovornika u socijalnom dijalogu koji je tužitelj zauzeo u okviru razgovora o pitanjima radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje tako što mu je tim aktom onemogućeno sudjelovanje u donošenju odluka i utjecaju na njih.
Posljedično, valja odbaciti argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji se temelji na nepostojanju aktivne procesne legitimacije tužitelja, pri čemu u toj fazi nije potrebno odlučiti o postojanju postupovnih jamstava na koja bi se tužitelj eventualno mogao pozivati u okviru donošenja pobijanog akta.
Nepostojanje pravnog interesa
Podredno, ESB tvrdi da je interes tužitelja za poništenje pobijanog akta „više politički nego pravni”. Tužitelj stoga u smislu sudske prakse nema pravni interes jer se, zbog razloga iznesenih u okviru osporavanja mogućnosti pobijanja pobijanog akta (vidjeti točku 15. ove presude), ESB nije morao savjetovati s tužiteljem prije nego što je Izvršni odbor donio pobijani akt.
Tužitelj tvrdi da ima pravni interes jer je cilj ove tužbe zaštita njegovih prava na obavješćivanje i savjetovanje.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, tužba za poništenje koju podiže fizička ili pravna osoba dopuštena je samo pod pretpostavkom da ta osoba ima interes da pobijani akt bude poništen. Taj interes pretpostavlja da poništenje odnosnog akta može samo po sebi imati pravne posljedice i da tužba tako može svojim rezultatom donijeti korist stranci koja ju je podnijela (vidjeti presudu od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, t.
55.
i navedenu sudsku praksu i rješenje od 4. prosinca 2014., Talanton/Komisija,
T‑165/13
, neobjavljeno,
EU:T:2014:1027
, t.
34.
i 35, i navedenu sudsku praksu).
Tužiteljev pravni interes mora postojati i biti stvaran (vidjeti presudu od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, t.
56.
i navedenu sudsku praksu).
Kao što tvrdi tužitelj, ovom tužbom upravo želi zaštititi svoja postupovna prava na savjetovanje i obavješćivanje. Iz toga slijedi da bi posljedica poništenja pobijanog akta moglo biti to da ESB bude dužan osigurati poštovanje tih prava prije donošenja akta kao što je pobijani akt. Međutim, postojanje takvog pravnog interesa podrazumijeva da tužitelj može tvrditi da, u ovom slučaju, raspolaže tim pravima, što valja ocijeniti zajedno s tužbenim razlozima.
Nepoštovanje roka za podnošenje tužbe
Podrednije, ESB tvrdi da je tužba nedopuštena zbog nepoštovanja roka za podnošenje tužbe. Budući da je pobijani akt unutarnja smjernica namijenjena službama institucije, prema mišljenju ESB‑a, ne bi je trebalo javno objaviti te se, u svakom slučaju, objava na intranetu institucije ne može smatrati javnim objavljivanjem. Posljedično, dodatni rok od četrnaest dana za izračun roka za podnošenje tužbe predviđen člankom 102. stavkom 1. Poslovnika od 2. svibnja 1991. nije primjenjiv u ovom slučaju. Stoga, rok za podnošenje tužbe treba računati od dana kada je tužitelj saznao za pobijani akt, odnosno od 16. srpnja 2014., to jest od dana objave pobijanog akta na intranetu ESB‑a i održavanja informativnog sastanka na kojem je tužitelj bio. Stoga je tužba podnesena 10. listopada 2014. nepravodobna.
Tužitelj tvrdi da je tužba podnesena u skladu s rokovima za podnošenje tužbe.
U tom pogledu, valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, rok za podnošenje tužbe na temelju članka 263. UFEU‑a obvezne naravi jer je uspostavljen radi osiguranja jasnoće i sigurnosti pravnih položaja i izbjegavanja diskriminacije ili proizvoljnog postupanja pri vođenju sudskih postupaka, te je na sudu Unije da po službenoj dužnosti provjeri je li taj rok bio poštovan (presude od 23. siječnja 1997., Coen,
C‑246/95
,
EU:C:1997:33
, t.
21.
i od 18. rujna 1997., Mutual Aid Administration Services/Komisija,
T‑121/96 i T‑151/96
,
EU:T:1997:132
, t.
38.
i
39.
).
U skladu s člankom 263. šestim stavkom UFEU‑a postupak za poništenje mora se pokrenuti u roku od dva mjeseca. Taj rok počinje teći, ovisno o slučaju, od objavljivanja mjere ili obavješćivanja tužitelja o njoj ili, ako takva objava ili obavijest izostanu, od dana kad je tužitelj doznao za mjeru.
Iz samog teksta te odredbe proizlazi da je kriterij datuma saznanja o aktu kao i početak roka za podnošenje tužbe podredan u odnosu na kriterije objavljivanja ili obavješćivanja o aktu (presuda od 10. ožujka 1998., Njemačka/Vijeće,
C‑122/95
,
EU:C:1998:94
, t.
35.
; vidjeti također presudu od 27. studenoga 2003., Regione Siciliana/Komisija,
T‑190/00
,
EU:T:2003:316
, t.
30.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, među strankama nije sporno da tužitelj nije bio obaviješten o pobijanom aktu. Isto tako, pobijani akt nije bio ni objavljen, već je samo obavijest o tom aktu objavljena na intranetu ESB‑a. U tim okolnostima valja smatrati da je početak roka za podnošenje tužbe dan kada je tužitelj doznao za pobijani akt.
U tom pogledu, valja podsjetiti da je, u skladu sa sudskom praksom, ako izostanu objava ili obavijest, na onome tko zna da postoji akt koji se na njega odnosi da u razumnom roku zatraži cjeloviti tekst, ali da, pod tim uvjetima, rok za podnošenje tužbe može početi teći tek od trenutka kad predmetna treća osoba dozna za točni sadržaj i obrazloženje predmetnog akta, tako da može ostvariti svoje pravo na pravni lijek (presude od 6. srpnja 1988., Dillinger Hüttenwerke/Komisija,
236/86
,
EU:C:1988:367
, t.
14.
i od 19. veljače 1998., Komisija/Vijeće,
C‑309/95
,
EU:C:1998:66
, t.
18.
).
ESB tvrdi da 16. srpnja 2014., datum kada je objavljena obavijest o pobijanom aktu na intranetu ESB‑a i kada je održan informativni sastanak u prisutnosti tužitelja, valja smatrati početkom roka za podnošenje tužbe.
Međutim, valja utvrditi da tog datuma tužitelj nije imao saznanja o točnom sadržaju i obrazloženju pobijanog akta. Naime, iz spisa proizlazi, što također ESB ne osporava, da je tužitelj o točnome sadržaju tog akta bio obaviješten tek 24. listopada 2014., odnosno nakon podnošenja tužbe te da je presliku dobio tek u odgovoru na tužbu. Činjenica koju navodi ESB da informacija objavljena na intranetu institucije „u bitnome” odražava obavijest koju je tužitelj 24. listopada 2014. dobio od uprave ESB‑a nije dovoljna da bi se smatralo da je 16. srpnja 2014. tužitelj imao saznanje o točnom sadržaju i obrazloženju pobijanog akta, u smislu sudske prakse navedene u točki 72. ove presude.
Slijedom toga, tužitelj je morao podnijeti ovu tužbu a da nije mogao biti siguran da je upoznat sa svim relevantnim elementima pobijanog akta (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 6. srpnja 1988., Dillinger Hüttenwerke/Komisija,
236/86
,
EU:C:1988:367
, t.
15.
).
Osim toga, važno je istaknuti da je tužitelj ispunio svoju obvezu, koja proizlazi iz sudske prakse (vidjeti točku 72. ove presude), da u razumnom roku zatraži cjeloviti tekst pobijanog akta. Naime, iz spisa proizlazi da je tužitelj upravi ESB‑a uputio više zahtjeva za dobivanje preslike pobijanog akta, a posljednji je zahtjev upućen prije podnošenja tužbe 8. listopada 2014.
U tim okolnostima tužba se ne može smatrati nepravodobnom.
Posljedično, četvrti argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je istaknuo ESB valja odbaciti a da nije potrebno odlučiti o argumentima stranaka o računanju roka za podnošenje tužbe ovisno o datumu objave obavijesti o pobijanom aktu na intranetu ESB‑a.
2.
Meritum
Zahtjev za poništenje
U potporu svojoj tužbi za poništenje tužitelj ističe dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi prava na obavješćivanje i savjetovanje, koje je utvrđeno člankom 27. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i Direktivom 2002/14/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 2002. o uspostavljanju općeg okvira za obavješćivanje i savjetovanje s radnicima u Europskoj zajednici – Zajednička izjava Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije o zastupanju radnika (
SL 2002, L 80, str. 29
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 182.) te pojašnjeno i provedeno Okvirnim sporazumom te razgovorima u okviru radne skupine, koje tužitelj kvalificira kao „
ad hoc
sporazum”, kao i na povredi tog navodnog „
ad hoc
sporazuma” i Okvirnog sporazuma, a drugi na povredi članka 41. Povelje o temeljnim pravima.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava na obavješćivanje i savjetovanje, kako je utvrđeno člankom 27. Povelje o temeljnim pravima i Direktivom 2002/14 te pojašnjeno i provedeno Okvirnim sporazumom i navodnim „
ad hoc
sporazumom”, kao i na povredi tog „
ad hoc
sporazuma” i Okvirnog sporazuma.
Tužitelj tvrdi da je ESB, time što je donio pobijani akt ne poštujući socijalni dijalog s tužiteljem, povrijedio pravo na obavješćivanje i savjetovanje s radnicima, iz članka 27. Povelje o temeljnim pravima i članka 4. Direktive 2002/14, koje je provedeno sporazumima ispregovaranim u smislu članka 5. te direktive, odnosno Okvirnim sporazumom i navodnim „
ad hoc
sporazumom”.
ESB osporava da je povrijedio prava tužitelja na savjetovanje i obavješćivanje jer tužitelju, u ovom slučaju, odredbe na koje se poziva ne dodjeljuju takva prava.
Najprije valja ispitati ima li tužitelj u ovom slučaju pravo pozivati se, na temelju odredbi na koje upućuje, na postupovna jamstva koja su mu trebala omogućiti da ga se obavijesti, savjetuje i uključi prije donošenja pobijanog akta, a zatim, prema potrebi, jesu li suprotno tim jamstvima ta postupovna prava povrijeđena.
– Članak 27. Povelje o temeljnim pravima
Tužitelj se, kao prvo, poziva na pravo na informiranje i savjetovanje radnika iz članka 27. Povelje o temeljnim pravima.
U tom pogledu, valja istaknuti da se člankom 27. Povelje o temeljnim pravima utvrđuje pravo radnika na savjetovanje i informiranje u poduzeću. U skladu sa sudskom praksom, te odredbe mogu se primijeniti u odnosima između institucija Unije i njihova osoblja, kao što proizlazi iz presude od 19. rujna 2013., preispitivanje presude Komisija/Strack (
C‑579/12 RX‑II
,
EU:C:2013:570
).
Međutim, prema samom tekstu odredbi članka 27. Povelje o temeljnim pravima, ostvarivanje prava koja su utvrđena tim odredbama ograničeno je na slučajeve i podliježe uvjetima predviđenima pravom Unije te nacionalnim zakonodavstvima i praksom (presuda od 15. siječnja 2014., Association de médiation sociale,
C‑176/12
,
EU:C:2014:2
, t.
45.
i rješenje od 11. studenoga 2014., Bergallou/Parlament i Vijeće,
T‑22/14
, neobjavljeno,
EU:T:2014:954
, t.
33.
).
Iz toga slijedi da članak 27. Povelje o temeljnim pravima, kojim se ne predviđa ni jedno pravno pravilo koje se izravno primjenjuje, nije sam po sebi dovoljan za davanje pojedincima subjektivnog prava na savjetovanje i informiranje na koje se može pozvati kao takvo (vidjeti u tom smislu presudu od 15. siječnja 2014., Association de médiation sociale,
C‑176/12
,
EU:C:2014:2
, t.
47.
).
Slijedom toga, tužitelj se u ovom slučaju ne može pozvati na prava na savjetovanje i informiranje na temelju samog članka 27. Povelje o temeljnim pravima.
U skladu s objašnjenjima u pogledu članka 27. Povelje o temeljnim pravima, koja se, u skladu s člankom 6. stavkom 1. trećim podstavkom UEU‑a i člankom 52. stavkom 7. Povelje o temeljnim pravima, moraju uzeti u obzir pri tumačenju tog članka, pravna stečevina Unije u području na koje se odnosi članak 27. Povelje o temeljnim pravima, kojom se pojašnjavaju uvjeti u kojima je taj članak primjenjiv, osobito se sastoji od Direktive 2002/14, na koju se u ovom slučaju poziva tužitelj.
Stoga valja utvrditi može li tužitelj, u ovom slučaju, prava na koja se poziva temeljiti na članku 27. Povelje o temeljnim pravima, koji je pojašnjen odredbama Direktive 2002/14.
– Direktiva 2002/14
Tužitelj se poziva na područja obavješćivanja i savjetovanja koja su utvrđena člankom 4. Direktive 2002/14 i tvrdi da se tom direktivom prava na savjetovanje ne ograničavaju samo na radnike s ugovorom o radu kojim su izravno vezani uz poduzeće. Stoga, radnici zaposleni preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, prema mišljenju tužitelja, također uživaju kolektivna prava i pravo na zastupanje unutar ESB‑a.
Prema mišljenju ESB‑a, ne može se na članku 27. Povelje o temeljnim pravima, kako je pojašnjen odredbama Direktive 2002/14, temeljiti ESB‑ova obveza obavješćivanja ili savjetovanja predstavnika radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje prije donošenja pobijanog akta, s obzirom na to da, s jedne strane, iz sudske prakse proizlazi da Direktivom 2002/14 institucijama nisu propisane obveze u pogledu odnosa s njihovim osobljem i, s druge strane, tom se direktivom te obveze nalažu „poslodavcu”; međutim, ESB nije poslodavac radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje. Naposljetku, čak i da se te odredbe mogu primijeniti na njega, ESB smatra da pobijani akt nije obuhvaćen člankom 4. stavkom 2. Direktive 2002/14.
Uvodno, valja ispitati predviđaju li se Direktivom 2002/14 prava na savjetovanje i obavješćivanje radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje te njihovih predstavnika, kao što to tvrdi tužitelj.
U skladu s uvodnom izjavom 18. i člankom 1. stavkom 1. Direktive 2002/14, svrha je te direktive „uspostaviti opći okvir kojim se utvrđuju minimalni zahtjevi u pogledu prava radnika na obavješćivanje i savjetovanje u poduzećima ili pogonima u [Uniji]”. Osim toga, iz odredbi te direktive proizlazi da je obavješćivanje i savjetovanje radnika organizirano preko njihovih predstavnika predviđenih nacionalnim pravom ili praksom.
U skladu s člankom 2. točkama (f) i (g) Direktive 2002/14, „obavješćivanje” znači „prenošenje podataka predstavnicima radnika od strane poslodavca kako bi im se omogućilo upoznavanje s određenim predmetom i njegovo razmatranje”, a „savjetovanje”„razmjena mišljenja i uspostavljanje dijaloga između predstavnika radnika i poslodavca”. Na temelju članka 2. točaka (c) i (d) iste direktive, „poslodavac” znači „fizička ili pravna osoba koja je stranka ugovora o radu ili radnog odnosa s radnicima, u skladu s nacionalnim pravom i praksom”, a „radnik” znači „bilo koja osoba koja je u predmetnoj državi članici zaštićena kao radnik nacionalnim radnim zakonodavstvom i u skladu s nacionalnom praksom”.
U tom je pogledu, kao prvo, važno istaknuti da se sustav uspostavljen Direktivom 2002/14, osim određenih iznimaka predviđenih člankom 3. stavcima 2. i 3. te direktive, može primijeniti na sve radnike iz njezina članka 2. točke (d) (presuda od 18. siječnja 2007., Confédération générale du travail i dr.,
C‑385/05
,
EU:C:2007:37
, t.
37.
). Osim toga, ESB ne osporava da su radnici zaposleni preko poduzeća za privremeno zapošljavanje u Njemačkoj zaštićeni kao radnici, u smislu članka 2. točke (d) Direktive 2002/14 i, osobito, kao što proizlazi iz uvodnih izjava 1. i 23. te članka 2. Direktive 2008/104/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 19. studenoga 2008. o radu preko poduzeća za privremeno zapošljavanje (
SL 2008., L 327, str. 9
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 280.), koja je u njemačko pravo prenesena AÜG‑om.
Kao drugo, među strankama nije sporno da ESB i radnici zaposleni preko poduzeća za privremeno zapošljavanje koji su mu ustupljeni nisu vezani ugovornim odnosom. Međutim, kao što u biti tvrdi tužitelj, ESB i radnici zaposleni preko poduzeća za privremeno zapošljavanje vezani su „radnim odnosom” u smislu članka 2. točke (c) Direktive 2002/14 na način da ESB treba smatrati njihovim poslodavcem u smislu te odredbe.
Naime, kao prvo, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da je temeljna značajka „radnog odnosa” okolnost da neka osoba tijekom određenog razdoblja u korist druge osobe i prema njezinim uputama, osobito što se tiče njezine slobode da izabere radno vrijeme, mjesto i sadržaj svog posla, obavlja poslove za koje u zamjenu dobiva naknadu. Ta se kvalifikacija općenito primjenjuje u pravu Unije ako su ispunjeni gore navedeni uvjeti, neovisno o tome je li zainteresirana osoba sklopila ugovor o radu (vidjeti presudu od 13. veljače 2014., Komisija/Italija
C‑596/12
, neobjavljena,
EU:C:2014:77
, t.
17.
i navedenu sudsku praksu i presudu od 4. prosinca 2014., FNV Kunsten Informatie en Media,
C‑413/13
,
EU:C:2014:2411
, t.
34.
i
36.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, odnos između ESB‑a i radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje ispunjava sve te uvjete jer radnici zaposleni preko poduzeća za privremeno zapošljavanje svoju poslovnu djelatnost obavljaju u korist i prema uputama ESB‑a, kojem ih redovito ustupa poduzeće za privremeno zapošljavanje, koje im u zamjenu isplaćuje naknadu.
Taj zaključak potvrđuje sudska praksa prema kojoj ustupanje radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje predstavlja složen i poseban slučaj radnog prava zato što podrazumijeva dvostruki radni odnos, s jedne strane, između poduzeća za privremeno zapošljavanje i radnika zaposlenog preko tog poduzeća te, s druge strane, između radnika zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje i poduzeća korisnika (presuda od 11. travnja 2013., Della Rocca,
C‑290/12
,
EU:C:2013:235
, t.
40.
).
Radni odnos koji proizlazi iz ugovora koji su izravno sklopili radnik i poslodavac stoga treba razlikovati od radnog odnosa kao što je odnos između poduzeća korisnika, u ovom slučaju ESB, i radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje koje mu je ustupilo poduzeće za privremeno zapošljavanje.
Kao drugo, pojam poslodavca, koji je naveden u članku 2. točki (c) Direktive 2002/14, ne predviđa, kao što to tvrdi tužitelj, da su njime obuhvaćeni samo radni odnosi uređeni ugovorom o radu koji je izravno sklopljen između poslodavca i radnika, suprotno onome što je predviđeno osobito Direktivom Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. o Okvirnom sporazumu o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP (
SL 1999., L 175, str. 43
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228.), koja se zbog toga ne primjenjuje na radnike zaposlene na određeno vrijeme koji su stavljeni na raspolaganje korisničkom poduzeću (vidjeti u tom smislu presudu od 11. travnja 2013., Della Rocca,
C‑290/12
,
EU:C:2013:235
, t.
36.
i
39.
).
Kao treće, valja istaknuti da se člankom 8. Direktive 2008/104, koja upravo predstavlja propis koji se odnosi na rad preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, poduzeću korisniku propisuje obveza informiranja predstavnika radnika o primjeni rada preko poduzeća za privremeno zapošljavanje kad tijelima koja zastupaju radnike pružaju informacije o stanju zapošljavanja u tom poduzeću. Tom se odredbom, koja obvezu obavješćivanja jasno propisuje poduzeću korisniku, u ovom slučaju ESB‑u, u pogledu primjene rada preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, također utvrđuje da se Direktiva 2008/104 primjenjuje „[n]e dovodeći u pitanje nacionalne odredbe i odredbe [Unije] o informiranju i savjetovanju koje su strože i/ili konkretnije, a posebno Direktivu 2002/14”.
Iz prethodno navedenog proizlazi da, suprotno onome što tvrdi ESB, Direktivu 2002/14 valja smatrati primjenjivom u pogledu obveza obavješćivanja i savjetovanja predstavnika radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje koju ima poduzeće korisnik.
Nadalje, kao što tvrdi ESB, valja istaknuti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, s obzirom na to da su direktive upućene državama članicama, a ne institucijama ili tijelima Unije, odredbe Direktive 2002/14 ne mogu se smatrati kao da same po sebi postavljaju obveze institucijama u njihovim odnosima s osobljem (vidjeti u tom smislu i po analogiji presude od 9. rujna 2003., Rinke,
C‑25/02
,
EU:C:2003:435
, t.
24.
i od 21. svibnja 2008., Belfass/Vijeće,
T‑495/04
,
EU:T:2008:160
, t.
43.
).
Međutim, kao što je već presuđeno, zbog činjenice da direktiva kao takva ne obvezuje institucije ne može se isključiti mogućnost da se na pravila ili načela sadržana u toj direktivi može pozivati protiv institucija kad se ta pravila ili načela javljaju tek kao opći izraz temeljnih pravila Ugovora te općih načela koja izravno obvezuju navedene institucije. Naime, u zajednici utemeljenoj na pravu ujednačena primjena prava predstavlja temeljni zahtjev te je svaki pravni subjekt podložan načelu poštovanja zakonitosti. Stoga su institucije dužne poštovati pravila UFEU‑a i opća načela prava koja se na njih primjenjuju, na isti način kao i svaki drugi pravni subjekt (vidjeti u tom smislu presude od 9. rujna 2003., Rinke,
C‑25/02
,
EU:C:2003:435
, t.
25.
do
28.
i od 21. rujna 2011., Adjemian i dr./Komisija,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, t.
56.
i navedenu sudsku praksu).
Isto tako, direktiva može biti obvezujuća za instituciju kada je ta institucija, osobito u okviru svoje organizacijske autonomije, namjeravala izvršiti posebnu obvezu navedenu u direktivi ili pak u slučaju da neki interni opći akt izričito upućuje na mjere koje je zakonodavac Unije donio u skladu s Ugovorima. Konačno, u skladu s obvezom lojalnosti koju imaju, institucije koje postupaju kao poslodavac moraju uzimati u obzir zakonske odredbe donesene na razini Unije (presuda od 8. studenoga 2012., Komisija/Strack,
T‑268/11 P
,
EU:T:2012:588
, t.
43.
i
44.
).
Stoga valja utvrditi može li se i pod kojim uvjetima pozivati na Direktivu 2002/14 kako bi se utvrdilo postojanje ili pobliže odredio doseg eventualne obveze ESB‑a da se prije donošenja pobijanog akta savjetuje sa sindikalnom organizacijom koja je podnijela tužbu i da je se obavješćuje.
Kao prvo, valja utvrditi da je točno da uspostavljanje općeg okvira za obavješćivanje i savjetovanje s radnicima Direktivom 2002/14 predstavlja izraz temeljnih prava iz članka 27. Povelje o temeljnim pravima. Međutim, kao što je istaknuto u točki 86. ove presude, ta temeljna pravila koja proizlaze iz članka 27. Povelje o temeljnim pravima ne obvezuju izravno ESB, u smislu sudske prakse navedene u točki 105. ove presude, s obzirom na to da, kao što proizlazi iz te odredbe, ona moraju biti pobliže utvrđena pravom Unije ili nacionalnim pravom.
Kao drugo, tužitelj tvrdi da je ESB obvezan uredbama i direktivama o socijalnoj politici EU‑a na temelju članka 9. točke (c) Uvjeta zapošljavanja za osoblje ESB‑a (u daljnjem tekstu: Uvjeti zapošljavanja).
Člankom 9. točkom (c) Uvjeta zapošljavanja predviđa se sljedeće:
„Ovi uvjeti zapošljavanja nisu uređeni nijednim posebnim nacionalnim pravom. ESB primjenjuje: (i) opća načela prava zajednička državama članicama, (ii) opća načela prava [Unije] i (iii) pravila sadržana u uredbama i direktivama [Unije] koja se odnose na socijalnu politiku, a čiji su adresati države članice. ESB provodi te pravne akte kad god je to potrebno. S tim u vezi na odgovarajući se način uzimaju u obzir preporuke [Unije] u području socijalne politike. Načela utvrđena uredbama, pravilima i sudskom praksom koji su primjenjivi na osoblje institucija [Unije] na odgovarajući se način uzimaju u obzir za tumačenje prava i obveza predviđenih ovim uvjetima zapošljavanja.”
Ako se taj argument tužitelja odnosi na situaciju u kojoj se samim internim općim aktom izričito upućuje na mjere koje je zakonodavac Unije donio u skladu s Ugovorima, u smislu sudske prakse navedene u točki 106. ove presude, valja istaknuti da, iako se tom odredbom Uvjeta zapošljavanja izražava opće načelo prema kojem se ujednačenom primjenom prava od institucija Unije zahtijeva da poštuju pravna pravila Unije, uključujući direktive (vidjeti točku 105. ove presude) i da akt Unije treba tumačiti u najvećoj mogućoj mjeri u skladu s ukupnim primarnim pravom (vidjeti presudu od 19. rujna 2013., preispitivanje presude Komisija/Strack,
C‑579/12 RX‑II
,
EU:C:2013:570
, t.
40.
i navedenu sudsku praksu), u toj se odredbi ne navodi da ESB mora „izvršiti posebnu obvezu”, osobito obvezu obavješćivanja i savjetovanja s predstavnicima radnika, kako je predviđena Direktivom 2002/14.
Kao treće, tužitelj tvrdi da su odredbe članka 27. Povelje o temeljnim pravima kao i članak 4. stavak 2. Direktive 2002/14 provedene Okvirnim sporazumom i razgovorima unutar radne skupine, koje smatra „
ad hoc
sporazumom”. Čini se da se tužitelj stoga poziva na situaciju u kojoj je ESB, osobito u okviru svoje organizacijske autonomije, namjeravao izvršiti posebnu obvezu navedenu u toj direktivi, u smislu sudske prakse navedene u točki 106. ove presude.
Stoga valja ispitati mogu li se Okvirni sporazum i osnivanje radne skupine u siječnju 2014. uz sudjelovanje tužitelja smatrati konkretizacijom prava predviđenih Direktivom 2002/14 u korist tužitelja u okviru donošenja pobijanog akta.
– Okvirni sporazum
Prema mišljenju tužitelja, točka 2. Okvirnog sporazuma odnosi se na područja obavješćivanja i savjetovanja koja su utvrđena člankom 4. Direktive 2002/14. Na temelju te točke 2. Okvirnog sporazuma, koji se u skladu s navodnim „
ad hoc
sporazumom” primjenjuje na pitanja o radnicima zaposlenima preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, tužitelj ima pravo na to da ga se obavješćuje, savjetuje i prethodno uključi u postupak donošenja mjera, kao što je pobijani akt, koje dovode do materijalnih promjena u organizaciji rada i promjena u ugovornim odnosima ili politikama zapošljavanja, koje utječu na položaj službenika ESB‑a.
ESB tvrdi da se Okvirni sporazum u ovome slučaju ne primjenjuje u pogledu prava tužitelja na savjetovanje i obavješćivanje s obzirom na to da se taj sporazum ne odnosi ne radnike zaposlene preko poduzeća za privremeno zapošljavanje jer se oni ne smatraju službenicima ESB‑a u smislu točke 1. podtočke (a) prve alineje navedenog sporazuma i jer učinak točke 2. podtočke (a) tog sporazuma ne može biti proširenje dosega te odredbe.
Valja istaknuti da je predmet Okvirnog sporazuma sklopljenog između ESB‑a i tužitelja, kao što proizlazi iz njegova naslova, „priznavanje, dijeljenje informacija i savjetovanje”. U uvodnoj izjavi 3. tog sporazuma pojašnjava se da „[r]azvoj zrelog socijalnog dijaloga između ESB‑a i sindikata, kojim se omogućava učinkovitija uključenost članova osoblja ESB‑a u pitanja koja se na njih izravno odnose, zahtijeva dijeljenje informacija i savjetovanje”.
U skladu s točkom 1. podtočkom (a) Okvirnog sporazuma, „informacija” se treba tumačiti kao „prenošenje podataka od strane ESB‑a [IPSO‑u] kako bi se [IPSO‑u] omogućilo upoznavanje s predmetom i njegovo razmatranje, kao i prenošenje podataka od strane [IPSO‑a] ESB‑u s istim ciljem”, a savjetovanje treba tumačiti kao „razmjena mišljenja između ESB‑a i [IPSO‑a]”.
Na temelju točke 2. Okvirnog sporazuma, tim se sporazumom tužitelju daju postupovna jamstva na obavješćivanje, rano sudjelovanje i savjetovanje u područjima koja su definirana u njegovoj točki 2. podtočki (a), u skladu s praktičnim rješenjima utvrđenima njegovom točkom 2. podtočkama (d) do (f). Cilj je tih jamstava, u skladu s točkom 2. podtočkom (b) Okvirnog sporazuma, „omogućiti i promicati dvosmjerni protok ideja i informacija između ESB‑a i [IPSO‑a] kako bi se osiguralo da obje strane imaju najbolje razumijevanje stajališta druge strane o pitanjima koja ulaze u okvir to[g] […] sporazuma”. Osim toga, prema toj odredbi, „[i]ako cilj rane intervencije i savjetovanja ne treba biti postizanje zajedničkog sporazuma, oni za sindikat predstavljaju priliku da utječe na postupak odlučivanja”.
Točkom 2. podtočkom (a) Okvirnog sporazuma propisuje se sljedeće:
„[IPSO] će biti obaviješten o najnovijim i predviđenim razmatranjima ESB‑a, o njegovim aktivnostima kao i o njegovom gospodarskom i financijskom položaju, kada ta razmatranja mogu utjecati na položaj ili interese osoblja.
[IPSO] će sudjelovati u postupku rane intervencije te će se s njime savjetovati o strukturnim razvojima koji se predlažu unutar ESB‑a, kao i o predloženim mjerama koje dovode do znatnih promjena u organizaciji posla te o mjerama koje dovode do promjena u ugovornim odnosima ili politikama zapošljavanja.”
Tužitelj tvrdi da su područja obavješćivanja i savjetovanja, koja su utvrđena u točki 2. podtočki (a) Okvirnog sporazuma, povezana s područjima utvrđenima člankom 4. Direktive 2002/14.
Na temelju članka 4. stavka 2. Direktive 2002/14, obavješćivanje i savjetovanje obuhvaćaju:
„(a)
obavješćivanje o najnovijem i mogućem razvoju djelatnosti poduzeća ili pogona i njegovom gospodarskom položaju;
(b)
obavješćivanje i savjetovanje o stanju, strukturi i mogućem razvoju zapošljavanja unutar poduzeća ili pogona i o bilo kakvim predviđenim anticipatornim mjerama, posebno kada je zaposlenje ugroženo;
(c)
obavješćivanje i savjetovanje o odlukama koje će vjerojatno dovesti do značajnih promjena u organizaciji posla ili u ugovornim odnosima, uključujući i one koje su obuhvaćene odredbama Zajednice iz članka 9. stavka 1. [Direktive 2002/14].”
Usporedbom sadržaja i dosega prava na „obavješćivanje” i „savjetovanje” predstavnika radnika, predviđenih Direktivom 2002/14 (vidjeti točku 94. ove presude), i prava predviđenih Okvirnim sporazumom u korist tužitelja (vidjeti točku 117. ove presude) kao i područja obavješćivanja i savjetovanja predviđenih tim dvama aktima (vidjeti točke 119. i 121. ove presude) može se zaključiti da Okvirni sporazum predstavlja provedbu Direktive 2002/14 u pogledu prava na savjetovanje i obavješćivanje tužitelja u njegovim odnosima s ESB‑om. Iz toga proizlazi da je ESB, time što je s tužiteljem sklopio Okvirni sporazum, u okviru svoje organizacijske autonomije namjeravao, u smislu sudske prakse navedene u točki 106. ove presude, izvršiti posebnu obvezu, u ovom slučaju, obvezu obavješćivanja i savjetovanja s predstavnicima radnika, koja je navedena u Direktivi 2002/14. Iz toga slijedi da je ESB načelno u svojim odnosima s tužiteljem vezan pravilima i načelima koja su uspostavljena tom direktivom.
Međutim, valja naglasiti da su Okvirnim sporazumom, kao što to tvrdi ESB, u skladu s točkom 1. podtočkom (a) tog sporazuma, iz područja njegove primjene izričito isključena pitanja radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje.
Posljedično, tužitelj se u ovom slučaju ne može pozivati na Direktivu 2002/14 preko Okvirnog sporazuma, s obzirom na činjenicu da se pobijani akt odnosi upravo na položaj radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje.
Međutim, tužitelj tvrdi da se u ovom slučaju može pozivati na postupovna prava zajamčena Direktivom 2002/14, koja je provedena Okvirnim sporazumom jer se donošenjem pobijanog akta utječe na položaj i interese službenika ESB‑a koji nisu radnici zaposleni preko poduzeća za privremeno zapošljavanje. Prema mišljenju tužitelja, odluka Izvršnog odbora, kojom se unosi promjenu u upravljanje i zapošljavanje radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje ima znatne posljedice na organizaciju posla, osobito zato što dovodi do povećanja njihova radnog opterećenja, opterećenja opetovanog i učestalog osposobljavanja radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje koji u službi ESB‑a mogu ostati samo određeno vrijeme, redefiniranja prioriteta u sadržaju poslova službenika te predstavlja „promjenu politike zapošljavanja”, u smislu točke 2. podtočke (d) Okvirnog sporazuma.
ESB tvrdi da odredbe iz točke 2. podtočke (a) Okvirnog sporazuma obuhvaćaju samo aktivnosti i projekte ESB‑a koji utječu na položaj ili interese njegovih službenika ili mjere koje se na njih „izravno i osobito” odnose. Međutim, prema mišljenju ESB‑a, posljedice na položaj službenika koje navodi tužitelj samo su neizravne i hipotetske. Stoga, pobijani akt ne sadržava materijalne promjene niti dovodi do njih u smislu točke 2. podtočke (a) druge alineje Okvirnog sporazuma.
U tom pogledu, valja istaknuti da je točno da je GU „Ljudski potencijali, proračun i organizacija”, u bilješci koju je Izvršni odbor uzeo u obzir prilikom donošenja pobijanog akta, očekivao „dodatni trošak [koji proizlazi iz donošenja pobijanog akta] za ESB kao organizaciju, s obzirom na to da prenošenje znanja i trud uložen u osposobljavanje radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje rastu zbog povećane izmjene osoblja zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje” te je stoga predvidio da bi mogli postojati određeni učinci na položaj službenika ESB‑a. Međutim, ne može se smatrati da te posljedice čine promjenu politike zapošljavanja koja se na odnosi na službenike ESB‑a, promjenu ugovornih odnosa koje ESB ima s tim službenicima ili materijalne promjene u organizaciji njihova posla, u smislu točke 2. podtočke (a) Okvirnog sporazuma.
Iz toga slijedi da se tužitelj ne može pozivati na postupovna jamstva koja su predviđena Direktivom 2002/14, koja je provedena Okvirnim sporazumom, isticanjem činjenice da bi donošenje pobijanog akta za posljedicu imalo promjenu položaja ili interesa službenika ESB‑a.
Iz prethodno navedenog proizlazi da se tužitelj, u okviru pobijanog akta, ne može pozivati na odredbe Direktive 2002/14, koja je provedena Okvirnim sporazumom, osim ako se može utvrditi, kao što to tvrdi tužitelj, da treba smatrati da je cilj njegova sudjelovanja u razgovorima s upravom ESB‑a o predmetima koji se tiču radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje pobliže odrediti doseg Okvirnog sporazuma i proširiti njegovu primjenu na radnike zaposlene preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, što će biti predmet ispitivanja u točkama 130. do 142. ove presude.
– Statut radne skupine
Tužitelj tvrdi da se može pozvati na postupovna prava iz točke 2. Okvirnog sporazuma jer su ta prava primjenjiva na pitanja o radnicima zaposlenima preko poduzeća za privremeno zapošljavanje na temelju razgovora koje je u okviru radne skupine vodio s ESB‑om, a koje smatra „
ad hoc
sporazumom”. Tužitelj također tvrdi da se tim navodnim „
ad hoc
sporazumom” provode odredbe Direktive 2002/14.
ESB tvrdi da ne postoji nikakav „
ad hoc
sporazum” sklopljen s tužiteljem o pitanjima koja se tiču radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, s obzirom na to da ESB, u skladu s načelom pravne sigurnosti, sklapa samo sporazume u pisanom obliku koje potpisuju obje strane. U nedostatku valjano potpisanog sporazuma, tužitelj ne može tvrditi da takav „
ad hoc
sporazum” postoji. ESB među ostalim ističe da razmjena mišljenja s tužiteljem ne znači da se podvrgnuo postupku dobrovoljnog savjetovanja.
U tom pogledu, valja istaknuti da među strankama nije sporno da su na sastanku održanom 29. siječnja 2014. tužitelj i ESB, na inicijativu člana Izvršnog odbora ESB‑a zaduženog za osoblje, dogovorili osnivanje radne skupine za pitanja koja se tiču radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje (vidjeti točku 5. ove presude). Svaka je stranka sastavila popis predmeta za raspravu, među kojima i pitanje najduljeg trajanja ESB‑ova korištenja usluga radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje (vidjeti također točku 56. ove presude). Stranke su se obvezale da će članu Izvršnog odbora ESB‑a zaduženom za osoblje podnijeti izvještaj o zaključcima koje će donijeti slijedom tih razgovora.
Takvi razgovori s tužiteljem predstavljaju obvezivanje ESB‑a prema tužitelju da će ga uključiti u razgovore o politici institucije u pogledu radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje i u utvrđivanje načela koja se odnose na te radnike i koja moraju biti izričito navedena u zajedničkom izvještaju koje sadržava zaključke do kojih su stranke došle.
ESB se ne može učinkovito pozivati na nedostatak službenosti, odnosno na nepostojanje pisanog oblika i potpisa, kako bi izbjegao obveze koje je tako preuzeo prema tužitelju. Naime, kao što to u biti tvrdi tužitelj, iako nikakav dokument kojim se osniva radna skupina nije bio potpisan te nikakva posebna ovlast nije službeno uspostavljena, cilj i zadaća radne skupine bili su utvrđeni u pisanom obliku, tako da je želja stranaka bila upravo raspravljati o pitanjima koja se odnose na položaj radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar ESB‑a, osobito o vremenu na koje ih ESB može zaposliti, što jasno proizlazi iz pismena koja su razmijenili, kao što su popisi predmeta za raspravu ili zapisnika sa sastanaka (vidjeti također točku 56. ove presude). Naime, iz zapisnika sa sastanka radne skupine održanog 18. veljače 2014. osobito proizlazi da su se tužitelj i uprava ESB‑a postigli dogovor o zajedničkom utvrđivanju zajedničkih načela upravljanja radnicima zaposlenima u ESB‑u preko poduzeća za privremeno zapošljavanje („situacija
de lege ferenda
”).
Među ostalim, činjenica da je radna skupina uspostavljena na inicijativu člana Izvršnog odbora zaduženog za osoblje te da je on želio dobiti izvještaj o zaključcima koje su sugovornici postigli, navedenoj radnoj skupini daje poseban autoritet te omogućava da se utvrdi puna obveza ESB‑a u pogledu tužitelja da privede kraju razgovore unutar radne skupine, a da institucija pritom ne odluči, zanemarujući postojanje tih razgovora, donijeti akt o jednom od pitanja koja se odnose upravo na predmet razgovora unutar navedene skupine.
Nadalje, valja istaknuti da je svakako točno da iz različitih dokumenata koje su stranke razmijenile ne proizlazi da su te stranke, time što su u siječnju 2014. osnovale radnu skupinu, namjeravale proširiti, barem odjednom, područje primjene Okvirnog sporazuma na radnike zaposlene preko poduzeća za privremeno zapošljavanje.
Međutim, kao što to tužitelj pravilno naglašava, dodatkom Okvirnom sporazumu od 23. ožujka 2011., u njegovoj točki 2. podtočki (e), predviđa se mogućnost da ESB i tužitelj odjednom osnuju odbore i radne skupine za posebna pitanja. Tom se odredbom Okvirnog sporazuma stoga predviđa ugovorna pravna osnova za osnivanje radnih skupina, kao što je u ovom slučaju radna skupina osnovana u siječnju 2014. za pitanja koja se odnose na radnike zaposlene preko poduzeća za privremeno zapošljavanje.
Osim toga, važno je naglasiti da je ESB tužitelja priznao kao socijalnog partnera, o čemu svjedoči Okvirni sporazum. ESB stoga nije mogao zanemariti da je u okviru radne skupine tužitelj djelovao u svojstvu sindikata čija je djelatnost upravo zaštita zajedničkih interesa osoba koje su zaposlene ili rade za ESB. Budući da je prava na obavješćivanje i savjetovanje ESB tužitelju priznao u okviru Okvirnog sporazuma, ESB mu takva prava nije mogao osporiti u pogledu pitanja koja su predmet razgovora unutar radne skupine a da ne obezvrijedi sudjelovanje tužitelja u navedenoj skupini.
Iz toga valja zaključiti da su stranke, time što su započele socijalni dijalog o pitanjima koja su obuhvaćena pobijanim aktom, neizravno namjeravale proširiti prava tužitelja na obavješćivanje i savjetovanje koja proizlaze iz Okvirnog sporazuma na pitanja koja se odnose na radnike zaposlene preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, barem do završetka rada radne skupine osnovane u siječnju 2014. Budući da je pobijani akt obuhvaćen okvirom opće politike ESB‑a čiji je cilj smanjiti primjenu rada preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar institucije, kao što proizlazi i točke 27. ove presude, treba smatrati da je taj akt proizašao iz točke 2. podtočke (a) Okvirnog sporazuma, s obzirom na to da sadržava mjere koje dovode do promjena u radnim odnosima između ESB‑a i radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje i u politici zapošljavanja tih radnika unutar institucije, u smislu te odredbe.
U tim okolnostima, nije potrebno ispitati može li se osnivanje radne skupine, u ovom slučaju, smatrati izravnom provedbom odredbi Direktive 2002/14 u pogledu tužitelja kao predstavnika radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje.
Posljedično, kao što proizlazi iz točke 65. ove presude, tužitelj ima pravni interes za pokretanje postupka za poništenje pobijanog akta kako bi sačuvao svoja postupovna prava. Stoga treba odbiti argument o postojanje zapreke vođenju postupka koji se temelji na nepostojanju pravnog interesa tužitelja.
Prema tome, valja ispitati je li ESB u ovom slučaju, kao što to tvrdi tužitelj, povrijedio njegova tako priznata prava.
– Povreda tužiteljevih prava na obavješćivanje i savjetovanje
Prema mišljenju tužitelja, ESB je povrijedio njegova prava koja proizlaze iz Okvirnog sporazuma i razgovora koje je tužitelj vodio s ESB‑om unutar radne skupine zato što, kao prvo, tužitelj nije dobio informacije koje su mu trebale biti dostavljene u pogledu prijedloga odluke koji proizlazi iz pobijanog akta, kao drugo, nije bio pozvan da prisustvuje postupku ranog sudjelovanja te, kao treće, zato što je pobijani akt, obuhvaćen ovlastima radne skupine, bio donesen a da ESB nije pričekao konačni izvještaj te skupine. Stoga je ESB narušio socijalni dijalog, kao i dobru vjeru koju duguje tužitelju kao socijalnom partneru.
ESB ne osporava činjenicu da je pobijani akt donesen a da Izvršni odbor nije pričekao izvještaj radne skupine. ESB ne osporava ni činjenicu da se predmet te radne skupine osobito odnosio na pitanje trajanja zapošljavanja radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje unutar ESB‑a, koje je upravo predmet pobijanog akta, što je ESB potvrdio na raspravi u odgovoru na pitanje Općeg suda.
Međutim, kako bi se osigurao koristan učinak prava na obavješćivanje i savjetovanje, koje proizlazi iz članka 27. Povelje o temeljnim pravima, kako je pojašnjen Direktivom 2002/14, koja je provedena Okvirnim sporazumom koji je osnivanjem radne skupine proširen na pitanja o radnicima zaposlenim preko poduzeća za privremeno zapošljavanje, ESB je trebao tužitelju omogućiti pristup svim relevantnim informacijama koje se odnose na pobijani akt prije nego što je taj akt donesen, kako bi mu se omogućilo da pripremi prikladan odgovor na promjene u politici institucije u pogledu radnika zaposlenih preko poduzeća za privremeno zapošljavanje koje taj akt sadržava i da se eventualno pokuša uskladiti u tom pogledu ili da barem pruži tužitelju mogućnost da iznese svoje mišljenje u okviru izvještaja radne skupine i da tako sudjeluje u donošenju odluke koja može imati posljedice na osobe čije interese štiti.
U tom pogledu, još valja naglasiti, kao što je napomenuo tužitelj i kao što proizlazi iz cilja Okvirnog sporazuma koji je utvrđen u njegovoj točki 2. podtočki (b) (vidjeti točku 118. ove presude), da se pravo na savjetovanje i obavješćivanje sindikalne organizacije koja je podnijela tužbu, u pogledu socijalnih partnera, ne odnosi na postizanje sporazuma o predmetu obuhvaćenom tim postupovnim jamstvima, nego samo na pružanje prilike sindikalnoj organizaciji da utječe na donošenje odluke. Kao što proizlazi iz sudske prakse, radi se o jednom od najskromnijih oblika sudjelovanja u donošenju odluka, s obzirom na to da ni u kojem slučaju ne podrazumijeva obvezu uprave da uzme u obzir iznesena očitovanja, nego da pruži priliku zainteresiranim osobama da preko predstavnika koji zastupa njihove interese iznesu svoje mišljenje prije donošenja ili izmjene akata opće primjene koji se na njih odnose (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 20. studenoga 2003., Cerafogli i Poloni/ESB,
T‑63/02
,
EU:T:2003:308
, t.
23.
i navedenu sudsku praksu i t. 24.), i to osobito imajući pristup svim relevantnim informacijama tijekom cijelog postupka donošenja takvih akata, kako bi se sindikalnoj organizaciji, kao što je tužitelj, omogućilo što obuhvatnije i učinkovitije sudjelovanje u postupku savjetovanja (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 4. svibnja 2016., Andres i dr./ESB,
T‑129/14 P
,
EU:T:2016:267
, t.
57.
).
Stoga, ako ne utječe štetno na koristan učinak obveze savjetovanja, uprava mora poštovati tu obvezu svaki put kada savjetovanje s predstavnikom radnika može utjecati na sadržaj akta koji se donosi (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 20. studenoga 2003., Cerafogli i Poloni/ESB,
T‑63/02
,
EU:T:2003:308
, t.
23.
).
Iz toga slijedi da, time što je donio pobijani akt a da prethodno nije uključio tužitelja, iako je predmet tog akta obuhvaćen predmetom razgovora unutar radne skupine, i nije pričekao izvještaj te radne skupine, ESB nije poštovao prava tužitelja na obavješćivanje i savjetovanje, koja su dio njegovih ovlasti kao sindikalne organizacije koja predstavlja zainteresirane osobe, te je time povrijedio članak 27. Povelje o temeljnim pravima, koji je pojašnjen Direktivom 2002/14, kako je provedena Okvirnim sporazumom, koji je osnivanjem radne skupine proširen na radnike zaposlene preko poduzeća za privremeno zapošljavanje.
Taj zaključak nije osporen argumentom ESB‑a prema kojem je pobijani akt donesen, u interesu dobrog upravljanja, anticipirajući buduću izmjenu AÜG‑a, s kojim se ESB u svakom slučaju mora uskladiti.
Naime, kao što je istaknuto u točkama 29. do 32. ove presude, ne može se smatrati da je pobijani akt donesen jednostavnim anticipiranjem buduće izmjene AÜG‑a.
Stoga prvi tužbeni razlog valja prihvatiti, a da nije potrebno ispitati prigovore tužitelja koji se temelje na povredi Direktive 2008/104 niti odlučiti o dopuštenosti tih prigovora, koju osporava ESB. Posljedično, pobijani akt treba poništiti a da je, nadalje, nije potrebno ispitati drugi tužbeni razlog
Zahtjev za naknadu štete
Tužitelj tvrdi da je pretrpio neimovinsku štetu koja se može odvojiti od nezakonitosti na kojoj se temelji poništenje pobijanog akta i koja se ne može u potpunosti nadoknaditi tim poništenjem te za naknadu traži isplatu 15000 eura. Tužitelj tvrdi da je njegov položaj socijalnog partnera bio negiran jer pri donošenju pobijanog akta nije poštovan socijalni dijalog. Tužitelj naglašava da je podnio zahtjeve za povlačenje i suspenziju pobijanog akta do završetka djelovanja radne skupine.
ESB tvrdi da, s obzirom na to da je tužba nedopuštena i neosnovana, ne postoji nikakva pravna osnova za zahtjev za naknadu štete.
Uvodno, u skladu s člankom 340. drugim stavkom UFEU‑a,valja podsjetiti da je Unija, u skladu s općim načelima koja su zajednička pravima država članica, dužna naknaditi svaku štetu koju njezine institucije ili službenici prouzroče pri obavljanju svojih dužnosti. Međutim, u skladu s trećim stavkom tog članka, neovisno o drugom stavku, ESB je, u skladu s općim načelima koja su zajednička pravima država članica, dužan naknaditi svaku štetu koju on ili njegovi službenici prouzroče pri obavljanju svojih dužnosti.
Iz ustaljene sudske prakse, koja se primjenjuje mutatis mutandis na ESB‑ovu izvanugovornu odgovornost predviđenu u članku 340. trećem stavku UFEU‑a, proizlazi da za postojanje izvanugovorne odgovornosti Unije, u smislu članka 340. drugog stavka UFEU‑a, zbog nezakonitog ponašanja njezinih tijela mora biti ispunjen skup uvjeta, odnosno ponašanje za koje se prigovara instituciji mora biti nezakonito, mora se pretrpjeti stvarna šteta i mora postojati uzročna veza između ponašanja koje se stavlja na teret i štete na koju se poziva (vidjeti presude od 27. studenoga 2007., Pitsiorlas/Vijeće i ESB,
T‑3/00 i T‑337/04
,
EU:T:2007:357
, t.
290.
i navedenu sudsku praksu; od 23. svibnja 2014., European Dynamics Luxembourg/ESB,
T‑553/11
, neobjavljena,
EU:T:2014:275
, t.
342.
i navedenu sudsku praksu i od 7. listopada 2015., Accorinti i dr./ESB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
, t.
65.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, iz točke 148. ove presude proizlazi da je pobijani akt nezakonit jer je pri njegovu donošenju nisu poštovana prava tužitelja na obavješćivanje i savjetovanje, čime je povrijeđen članak 27. Povelje o temeljnim pravima, koji je pojašnjen Direktivom 2002/14, kako je provedena Okvirnim sporazumom, koji je osnivanjem radne skupine proširen na radnike zaposlene preko poduzeća za privremeno zapošljavanje.
Bez potrebe za odlučivanjem o pitanju čini li takvo nezakonito ponašanje ESB‑a dovoljno ozbiljnu povredu u smislu sudske prakse (presuda od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, t.
42.
) ili jesu li drugi uvjeti za postojanje izvanugovorne odgovornosti ESB‑a, navedeni u točki 155. ove presude, ispunjeni u ovom slučaju, valja istaknuti da, čak i ako je takav slučaj, poništenje pobijanog akta predstavlja, suprotno tvrdnjama tužitelja, primjerenu i dostatnu naknadu neimovinske štete koja proizlazi iz nepoštovanja socijalnog dijaloga i njegova položaja socijalnog partnera.
Naime, budući da neimovinska šteta koju je tužitelj navodno pretrpio proizlazi iz nezakonitosti pobijanog akta, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, takva je šteta u načelu dovoljno naknađena kada sud utvrdi navedenu nezakonitost, osim ako tužitelj dokaže da je pretrpio neimovinsku štetu odvojivu od nezakonitosti na kojoj se temelji poništenje i koja se ne može u potpunosti nadoknaditi tim poništenjem (vidjeti u tom smislu presude od 28. svibnja 2013., Abdulrahim/Vijeće i Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, t.
72.
i navedenu sudsku praksu i od 6. lipnja 2006., Girardot/Komisija,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
, t.
131.
i navedenu sudsku praksu).
Tužitelj nije iznio ni jedan dokaz u prilog svojoj tvrdnji da je neimovinska šteta koju je pretrpio u ovom slučaju odvojiva od nezakonitosti pobijanog akta.
Suprotno tome, posljedica poništenja pobijanog akta jest da je ESB, na temelju članka 266. UFEU‑a, dužan poduzeti potrebne mjere kako bi postupio sukladno ovoj presudi te započeti ili nastaviti socijalni dijalog s tužiteljem o pitanju koje je predmet pobijanog akta, što će dovesti do potpune naknade neimovinske štete koju je tužitelj navodno pretrpio i koja je posljedica nepoštovanja socijalnog dijaloga i njegova položaja socijalnog partnera.
Posljedično, zahtjev za naknadu štete treba odbiti.
Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 3. Poslovnika, Opći sud može podijeliti troškove ili odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima. Međutim, ako se to čini opravdanim u danim okolnostima, Opći sud može odlučiti da, osim vlastitih troškova, jedna stranka snosi i dio troškova druge stranke.
U ovom slučaju ESB nije uspio u zahtjevu za poništenje pobijanog akta, dok tužitelj nije uspio u zahtjevu za naknadu štete. S obzirom na predmetne okolnosti, valja odlučiti da će ESB, osim vlastitih troškova, snositi i tri četvrtine troškova tužitelja, koji će snositi jednu četvrtinu vlastitih troškova.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (prvo vijeće),
proglašava i presuđuje:

1)
1. Odluka Izvršnog odbora Europske središnje banke (ESB) od 20. svibnja 2014. o ograničavanju na najviše dvije godine vremena tijekom kojeg ESB može koristiti usluge istog radnika zaposlenog preko poduzeća za privremeno zapošljavanje radi obavljanja administrativnih i tajničkih poslova se poništava.

2)
2. U preostalom dijelu tužba se odbija.

3)
3. ESB će snositi vlastite troškove kao i tri četvrtine troškova International and European Public Services Organisation in the Federal Republic of Germany (IPSO). IPSO će snositi jednu četvrtinu vlastitih troškova.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 13. prosinca 2016.
Potpisi
Sadržaj

Okolnosti spora

Postupak i zahtjevi stranaka

Pravo

1. Dopuštenost

Nepostojanje akta koji se može pobijati

Nepostojanje izravnog i osobnog utjecaja na interese tužitelja

Nepostojanje pravnog interesa

Nepoštovanje roka za podnošenje tužbe

2. Meritum

Zahtjev za poništenje

Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava na obavješćivanje i savjetovanje, kako je utvrđeno člankom 27. Povelje o temeljnim pravima i Direktivom 2002/14 te pojašnjeno i provedeno Okvirnim sporazumom i navodnim „ad hoc sporazumom”, kao i na povredi tog „ad hoc sporazuma” i Okvirnog sporazuma.

– Članak 27. Povelje o temeljnim pravima

– Direktiva 2002/14

– Okvirni sporazum

– Statut radne skupine

– Povreda tužiteljevih prava na obavješćivanje i savjetovanje

Zahtjev za naknadu štete

Troškovi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski