CELEX: 62018CJ0667
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 2009/138/EB
Teisinių išlaidų draudimas
201 straipsnis
Draudėjo teisė laisvai pasirinkti atstovą
Teismo procesas
Sąvoka
Mediacijos procedūra

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/138/EB dėl draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimo ir jos vykdymo (Mokumas II) (
OL L 335, 2009, p. 1
) 201 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Orde van Vlaamse Balies
(Flandrijos advokatų taryba) ir
Ordre des barreaux francophones et germanophone
(Prancūziškai ir vokiškai kalbančių bendruomenių advokatų taryba; toliau – advokatų tarybos) ginčą su
Ministerraad
(Ministrų taryba, Belgija) dėl draudėjo laisvės sudarant teisinių išlaidų draudimo sutartį pasirinkti atstovą mediacijos procedūroje.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 87/344/EEB
1987 m. birželio 22 d. Tarybos direktyvos 87/344/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su teisinių išlaidų draudimu, derinimo (
OL L 185, 1987, p. 77
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 187), kuri panaikinta Direktyva 2009/138, 4 straipsnyje buvo nustatyta:
„1.   Kiekvienoje teisinių išlaidų draudimo sutartyje aiškiai pripažįstama, kad:
a)
kai kreipiamasi į advokatą ar kitą asmenį, kuris pagal nacionalinės teisės aktus turi reikiamą kvalifikaciją ginti apdraustąjį, jam atstovauti arba ginti jo interesus bet kokiame tyrime [bet kokioje administracinėje procedūroje] ar teismo procese, apdraustasis turi teisę laisvai pasirinkti tokį advokatą arba kitą asmenį;
<…>
2.   Advokatas – asmuo, turintis teisę užsiimti profesine veikla pagal vieną iš apibrėžimų, pateiktų 1977 m. kovo 22 d. Tarybos direktyvoje 77/249/EEB, skirtoje padėti teisininkams veiksmingai naudotis laisve teikti paslaugas [
OL L 78, 1977, p. 17
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 1 t., p. 52].“
Direktyva 2009/138
Direktyvos 2009/138 16 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„Pagrindinis draudimo ir perdraudimo reglamentavimo ir priežiūros tikslas – tinkama draudėjų ir naudos gavėjų apsauga. Terminas „naudos gavėjas“ apima bet kokį fizinį arba juridinį asmenį, kuriam suteikiama teisė pagal draudimo sutartį. Draudimo ir perdraudimo reglamentavimu ir priežiūra taip pat siekiama finansinio stabilumo ir sąžiningų bei stabilių rinkų; į šiuos tikslus taip pat reikėtų atsižvelgti, tačiau nenukrypti nuo pagrindinio tikslo.“
Šios direktyvos II antraštinėje dalyje „Specialiosios draudimo ir perdraudimo nuostatos“ yra II skyrius „Specialios ne gyvybės draudimo nuostatos“, kurio 4 skirsnis „Teisinių išlaidų draudimas“ apima 198–205 straipsnius.
Minėtos direktyvos 198 straipsnio „Šio skirsnio taikymo sritis“ 1 dalyje nustatyta:
„Šis skirsnis taikomas teisinių išlaidų draudimui, nurodytam I priedo A dalies 17 grupėje, kuriuo draudžiant draudimo įmonė už draudimo įmokas įsipareigoja padengti teismo proceso išlaidas ir suteikti kitas su draudimo apsauga tiesiogiai susijusias paslaugas, visų pirma siekiant šių tikslų:
<…>
b)
ginti apdraustąjį asmenį arba jam atstovauti civiliniame, baudžiamajame, administraciniame ar kitokiame procese arba dėl bet kokio tam asmeniui pareikšto reikalavimo.“
Direktyvos 2009/138 201 straipsnyje „Teisė laisvai pasirinkti advokatą“ numatyta:
„1.   Kiekvienoje teisinių išlaidų draudimo sutartyje aiškiai nurodoma, kad:
a)
kai kreipiamasi į teisininką ar kitą asmenį, kuris pagal nacionalinės teisės aktus turi reikiamą kvalifikaciją ginti apdraustąjį asmenį, jam atstovauti arba ginti jo interesus bet kokiame tyrime [bet kokioje administracinėje procedūroje] ar teismo procese, tas apdraustasis asmuo turi teisę laisvai pasirinkti tokį teisininką arba kitą asmenį;
<…>
2.   Šiame skirsnyje teisininkas – asmuo, turintis teisę užsiimti profesine veikla pagal vieną iš apibrėžimų, nustatytų [Direktyvoje 77/249].“
Belgijos teisė
2014 m. balandžio 4 d.
loi relative aux assurances
(Draudimo įstatymas; (
Belgisch Staatsblad
, 2014 m. balandžio 30 d., p. 35487) 156 straipsnis buvo suformuluotas taip:
„Teisinių išlaidų draudimo sutartyse bent turi būti aiškiai nustatyta, kad:
1)
per teismo procesą arba administracinę procedūrą draudėjai gali laisvai pasirinkti advokatą arba kitą asmenį, turintį pagal procesui taikomus teisės aktus reikalingą kvalifikaciją, siekiant užtikrinti, kad būtų ginami, atstovaujami arba saugomi jų interesai;
<…>“
2017 m. balandžio 9 d.
loi modifiant la loi du 4 avril 2014 relative aux assurances et visant à garantir le libre choix d’un avocat ou de toute autre personne ayant les qualifications requises par la loi applicable à la procédure pour défendre ses intérêts dans toute phase judiciaire, dans le cadre d’un contrat d’assurance de la protection juridique
(Įstatymas, kuriuo iš dalies keičiamas 2014 m. balandžio 4 d. Draudimo įstatymas ir kuriuo siekiama užtikrinti laisvą advokato ar bet kurio kito asmens, turinčio teisę bet kuriame teisminio bylos nagrinėjimo etape ginti savo interesus pagal taikytiną teisę, pasirinkimą; (
Belgisch Staatsblad
, 2017 m. balandžio 25 d., p. 53207, toliau – 2017 m. balandžio 9 d. įstatymas) 2 straipsnyje nustatyta:
„2014 m. balandžio 4 d. Draudimo įstatymo 156 straipsnio 1 dalis keičiama taip:
„1.
Per teismo procesą, administracinę arba arbitražo procedūrą draudėjas turi teisę laisvai pasirinkti advokatą ar bet kurį kitą asmenį, kuris pagal procesui taikytiną įstatymą turi reikiamą kvalifikaciją ginti apdraustąjį asmenį, jam atstovauti arba ginti jo interesus, o arbitražo, mediacijos arba kitu pripažintu neteisminiu būdu sprendžiamų ginčų atveju – šiuo tikslu paskirtą reikiamą kvalifikaciją turintį asmenį.“
Iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad 2018 m. birželio 18 d.
Code judiciaire belge
(Belgijos teismų kodeksas), paskutinį kartą iš dalies pakeistame
loi portant dispositions diverses en matière de droit civil et des dispositions en vue de promouvoir des formes alternatives de résolution des litiges
(Įstatymas dėl įvairių civilinės teisės nuostatų ir nuostatų, kuriomis siekiama skatinti alternatyvius ginčų sprendimo būdus) (
Belgisch Staatsblad
, 2018 m. liepos 2 d., p. 53455; toliau – Teismų kodeksas), numatyta dvejopo pobūdžio mediacija, t. y. neteisminė mediacija, numatyta šio kodekso 1730–1733 straipsniuose, ir teisminė mediacija, numatyta minėto kodekso 1734–1737 straipsniuose.
Šalis neteisminę mediaciją gali pasiūlyti kitoms šalims prieš prasidedant teismo procesui, jam vykstant arba jam pasibaigus. Bendru susitarimu šalys paskiria mediatorių arba įgalioja trečiąjį asmenį jį paskirti. Kai šalys susitaria dėl mediacijos, sudaromas rašytinis susitarimas nurodant datą; tą susitarimą pasirašo šalys ir mediatorius. Jeigu mediaciją vykdęs mediatorius yra patvirtintas Federalinės mediacijos komisijos, šalys arba viena iš šalių gali sudarytą susitarimą dėl mediacijos pateikti kompetentingam teismui patvirtinti. Teismas gali atsisakyti patvirtinti susitarimą, tik jeigu jis prieštarauja viešajai tvarkai arba jeigu susitarimas, sudarytas taikant šeimos mediacijos procedūrą, prieštarauja nepilnamečių vaikų interesams. Nutartis dėl patvirtinimo turi tokį pat poveikį kaip teismo sprendimas, todėl patvirtintas susitarimas tampa vykdytinas.
Teisminė mediacija reiškia, kad ginčą nagrinėjantis teismas gali bendru šalių prašymu arba savo paties iniciatyva, bet su šalių sutikimu nurodyti taikyti mediacijos procedūrą, kol byla neperduota svarstyti. Vykdant mediacijos procedūrą teismas ir toliau nagrinėja bylą ir bet kada gali imtis, kaip jis pats mano, būtinų priemonių. Be to, mediatoriaus arba vienos iš šalių prašymu jis gali nutraukti mediacijos procedūrą. Jeigu vykdant mediacijos procedūrą bent iš dalies sudarytas mediacijos susitarimas, šalys arba viena iš šalių gali prašyti teismo patvirtinti tą susitarimą; teismas gali atsisakyti patvirtinti susitarimą, tik jeigu šis prieštarauja viešajai tvarkai arba jeigu susitarimas, sudarytas taikant šeimos mediacijos procedūrą, prieštarauja nepilnamečių vaikų interesams. Jeigu taikant mediacijos procedūrą nesudaromas visapusiškas mediacijos susitarimas, byla teisme nagrinėjama toliau.
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Advokatų tarybos pareiškė ieškinį
Grondwettelijk Hof
(Konstitucinis Teismas, Belgija) dėl 2017 m. balandžio 9 d. įstatymo panaikinimo. Grįsdamos šį ieškinį jos, be kita ko, nurodo pagrindą, susijusį su tam tikrų Belgijos Konstitucijos nuostatų, siejamų su Direktyvos 2009/138 201 straipsniu, pažeidimu.
Konkrečiai kalbant, advokatų tarybos teigia, kad minėtas įstatymas neatitinka šio 201 straipsnio, nes jame iš esmės nenumatyta draudėjo teisė sudarant teisinių išlaidų draudimo sutartį pasirinkti advokatą mediacijos procedūroje. Iš tiesų, advokatų tarybų teigimu, kadangi šią procedūrą apima sąvoka „teismo procesas“, kaip tai suprantama pagal minėtą 201 straipsnį, draudėjas turi turėti šią teisę.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad iki 2017 m. balandžio 9 d. įstatymo įsigaliojimo visose teisinių išlaidų draudimo sutartyse turėjo būti numatyta draudėjo laisvė „per teismo procesą arba administracinę procedūrą“ pasirinkti advokatą arba kitą kvalifikuotą asmenį. Nors pagal minėtą įstatymą ši pasirinkimo laisvė buvo išplėsta arbitražo procedūrai, ji nebuvo taikoma mediacijos procedūrai, motyvuojant tuo, kad, pirma, atstovo dalyvavimas nepagerina mediacijos ir, antra, ji nebūtinai grindžiama teisiniais argumentais.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, žinoma, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, jog sąvoka „teismo procesas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2009/138 201 straipsnį, turi būti aiškinama plačiai, siekiant apsaugoti draudėjų interesus, suteikiant jiems bendrą ir savarankišką teisę laisvai pasirinkti teisinį atstovą laikantis šiame straipsnyje nustatytų ribų.
Vis dėlto pagal šią jurisprudenciją negalima užtikrintai nustatyti, ar ši teisė taikoma ir mediacijos procedūrai, kaip antai nagrinėjamai pagrindinėje byloje. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Belgijos teisėje nustatyta mediacijos procedūra savo pobūdžiu panaši ir į taikų ginčo sprendimą, ir į teismo procesą. Konkrečiai kalbant, viena vertus, kaip ir taikaus susitarimo procedūra, mediacijos procedūra siekiama, kad bylos šalys sudarytų mediacijos susitarimą. Kita vertus, mediacijos procedūra yra analogiška teismo procesui, nes paprastai ji vykdoma po taikaus susitarimo, ji reglamentuojama Teismų kodekse ir dėl jos gali būti sudarytas mediacijos susitarimas vadovaujant įgaliotajam mediatoriui, kurį gali patvirtinti kompetentingas teismas, priimdamas teismo sprendimo galią turintį nutarimą dėl patvirtinimo.
Šiomis aplinkybėmis
Grondwettelijk Hof
(Konstitucinis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar [Direktyvos 2009/138] 201 straipsnio 1 dalies a punkte vartojama sąvoka „teismo procesas“ aiškintina taip, kad ji apima neteisminę ir teisminę mediacijos procedūras, kaip jos suprantamos pagal [Teismų kodekso] 1723/1–1737 straipsnius?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje pateikta sąvoka „teismo procesas“ apima teisminę ar neteisminę mediacijos procedūrą, kurioje dalyvauja arba gali dalyvauti teismas, nesvarbu, ar vykstant šiai procedūrai, ar jai pasibaigus.
Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia priminti, kad pagal šio 201 straipsnio 1 dalies a punktą kiekvienoje teisinių išlaidų draudimo sutartyje aiškiai nurodoma, kad kai kreipiamasi į advokatą ar kitą asmenį, kuris pagal nacionalinės teisės aktus turi reikiamą kvalifikaciją ginti draudėją, jam atstovauti arba ginti jo interesus bet kokioje administracinėje procedūroje ar teismo procese, tas draudėjas turi teisę laisvai pasirinkti tokį advokatą arba kitą asmenį.
Kadangi šioje nuostatoje iš esmės pakartojamas Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punktas, su pastarąja nuostata susijusi jurisprudencija yra svarbi aiškinant minėto 201 straipsnio 1 dalies a punktą.
Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę konstatuoti, visų pirma, kad Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalis, reglamentuojanti teisę laisvai pasirinkti atstovą, yra visuotinė ir privaloma (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Eschig,
C‑199/08
,
EU:C:2009:538
,
punktą; 2011 m. gegužės 26 d. Sprendimo Stark,
C‑293/10
,
EU:C:2011:355
,
punktą ir 2013 m. lapkričio 7 d. Sprendimo Sneller,
C‑442/12
,
EU:C:2013:717
,
punktą).
Be to, iš pačios Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punkto formuluotės matyti, kad sąvoka „tyrimas [administracinė procedūra]“ turi būti suprantama kaip priešinga sąvokai „teismo procesas“ (šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo Massar,
C‑460/14
,
EU:C:2016:216
,
punktą ir 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo AK,
C‑5/15
,
EU:C:2016:218
,
punktą). Be to, sąvokų „tyrimas [administracinė procedūra]“ arba „teismo procesas“ aiškinimas negali būti apribotas darant skirtumą tarp teismo ar administracinės procedūros parengiamojo etapo ir sprendimų priėmimo etapo (šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo Massar,
C‑460/14
,
EU:C:2016:216
,
punktą ir 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo AK,
C‑5/15
,
EU:C:2016:218
,
punktą).
Vis dėlto nei Direktyvos 87/344 4 straipsnio 1 dalies a punkte, nei Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punkte nepateikta sąvokos „teismo procesas“ apibrėžtis.
Šiomis sąlygomis, remiantis suformuota jurisprudencija, aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos tekstą, bet ir į jos kontekstą ir teisės aktu, kuriame ji įtvirtinta, siekiamus tikslus (2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo Massar,
C‑460/14
,
EU:C:2016:216
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija bei 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo AK,
C‑5/15
,
EU:C:2016:218
,
punktas).
Visų pirma reikia priminti, kad, kaip matyti iš Direktyvos 2009/138 16 konstatuojamosios dalies, šios direktyvos, visų pirma jos 201 straipsnio, susijusio su laisvu advokato arba atstovo pasirinkimu, tikslas yra tinkamai apsaugoti draudėjų interesus. Dėl teisės pasirinkti advokatą arba atstovą visuotinumo ir privalomumo negalima šios direktyvos 201 straipsnio 1 dalies a punkto aiškinti siaurai (šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo Massar,
C‑460/14
,
EU:C:2016:216
,
punktą ir 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo AK,
C‑5/15
,
EU:C:2016:218
,
punktą).
Taigi, kiek tai susiję su sąvoka „tyrimas [administracinė procedūra]“, kaip ji suprantama pagal šią nuostatą, Teisingumo Teismas nusprendė, kad ši sąvoka apima, be kita ko, procedūrą, per kurią viešoji įstaiga leidžia darbdaviui atleisti teisinių išlaidų draudimu apdraustą darbuotoją, ir skundo nagrinėjimo viešojoje įstaigoje etapą, per kurį ši įstaiga priima sprendimą, dėl kurio galima pareikšti ieškinį teisme (šiuo klausimu žr. atitinkamai 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo Massar,
C‑460/14
,
EU:C:2016:216
,
punktą ir 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo AK,
C‑5/15
,
EU:C:2016:218
,
punktą).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas konstatavo, kad dėl tokio sąvokos „tyrimas [administracinė procedūra]“ aiškinimo, kuriuo ši sąvoka apribojama vien teismo procesais administracinėje srityje, t. y. procesais, kurie vyksta pačiuose teismuose, Europos Sąjungos teisės aktų leidėjo aiškiai nurodytas žodžių junginys „tyrimas [administracinė procedūra]“ prarastų savo prasmę (šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo Massar,
C‑460/14
,
EU:C:2016:216
,
punktą ir 2016 m. balandžio 7 d. Sprendimo AK,
C‑5/15
,
EU:C:2016:218
,
punktą).
Todėl, kaip savo išvados 81 punkte pažymi generalinis advokatas, sąvoka „procedūra“ apima ne tik ieškinio pareiškimo ar nagrinėjimo etapą pačiuose teismuose, bet ir ikiteisminį etapą, kuris gali baigtis teismo procesu.
Sąvoką „teismo procesas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2009/138 201 straipsnį, reikia aiškinti taip pat plačiai kaip ir sąvoką „tyrimas [administracinė procedūra]“, nes būtų nenuoseklu šias dvi sąvokas aiškinti skirtingai, atsižvelgiant į teisę pasirinkti advokatą arba atstovą.
Darytina išvada, kad sąvoka „teismo procesas“ negali būti apribota nei vien neadministracinėmis procedūromis, vykstančiomis pačiuose teismuose, nei darant skirtumą tarp tokios procedūros parengiamojo etapo ir sprendimų priėmimo etapo. Taigi bet kuris etapas, net preliminarus, kuris gali baigtis teismo procesu, turi būti laikomas patenkančiu į sąvoką „teismo procesas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2009/138 201 straipsnį.
Nagrinėjamu atveju, kiek tai susiję su teismine mediacija, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad ieškinį nagrinėjantis teismas būtinai turi nutarti dėl šios mediacijos ir kad tai yra teismo proceso, pradėto pačiame teisme, kuris iš principo yra saistomas šalių galbūt pasiekto mediacijos susitarimo, etapas.
Šiomis aplinkybėmis, jei būtų nuspręsta, kad ši mediacija taip pat nėra „teismo procesas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2009/138 201 straipsnį, vien dėl šio etapo iš draudėjo atimama teisė pasirinkti advokatą ar atstovą. Taigi neginčytina, kad draudėjui reikia teisinės apsaugos etape, kuris, kai yra prasidėjęs, yra sudedamoji teismo, kuris nurodė jį taikyti, proceso dalis. Be to, toks aiškinimas atitinka šio sprendimo 26 punkte primintą Direktyvos 2009/138 tikslą, kuriuo siekiama užtikrinti tinkamą draudėjų apsaugą, nes jis leidžia jiems toliau naudotis to paties atstovo pagalba tikrame teismo proceso etape.
Be to, dėl neteisminės mediacijos procedūros pažymėtina, kad aplinkybė, jog ji nevykdoma teisme, taip pat neleidžia jos neįtraukti į sąvoką „teismo procesas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2009/138 201 straipsnį.
Iš tiesų tokia mediacijos procedūra gali lemti atitinkamų šalių susitarimą, kurį vienos iš jų prašymu gali patvirtinti teismas. Be to, vykstant patvirtinimo procedūrai šis teismas privalo atsižvelgti į šio susitarimo turinį, kaip jį apibrėžė šalys per mediacijos procedūrą, išskyrus atvejus, kai jis prieštarauja viešajai tvarkai arba tam tikrais atvejais nepilnamečių vaikų interesams.
Iš to daryti išvada, kad šalių per teisminės ar neteisminės mediacijos procedūrą pasiekto susitarimo pasekmė yra ta, kad jis yra privalomas jurisdikciją turinčiam teismui, kuris jį patvirtina, ir, tapęs vykdytinas, sukelia tokias pačias pasekmes kaip ir teismo sprendimas.
Šiomis aplinkybėmis atrodo, kad advokato ar atstovo vaidmuo mediacijos procedūroje yra net svarbesnis nei pateikiant skundą administravimo institucijai, kaip antai minėtą šio sprendimo 27 punkte, kurio baigtis nesaisto nei galimos vėlesnės administracinės instancijos, nei administracinio teismo.
Vykstant procedūrai, kuri gali galutinai lemti draudėjo teisinę padėtį, neturint realios galimybės pakeisti šios padėties pareiškiant ieškinį teisme, draudėjui reikia teisinės apsaugos ir, atsižvelgiant į mediacijos susitarimo patvirtinimo pasekmes, draudėjo, kuris pasinaudojo mediacijos procedūra, interesai būtų geriau apsaugoti, jeigu jis, kaip ir draudėjas, kuris tiesiogiai kreipiasi į teismą, galėtų remtis Direktyvos 2009/138 201 straipsnyje numatyta teise laisvai pasirinkti atstovą.
Antra, kiek tai susiję su šio 201 straipsnio kontekstu, reikia pažymėti, kad Direktyvos 2009/138 II antraštinės dalies II skyriaus 4 skirsnio, kuriame reglamentuojamas teisinių išlaidų draudimas, taikymo sritis šios direktyvos 198 straipsnyje apibrėžiama ypač plačiai, nes pagal šią nuostatą minėtas skirsnis taikomas teisinių išlaidų draudimui, kuriuo draudžiant draudimo įmonė už draudimo įmokas įsipareigoja padengti teismo proceso išlaidas ir suteikti kitas su draudimo apsauga tiesiogiai susijusias paslaugas visų pirma siekiant ginti draudėją arba jam atstovauti civiliniame, baudžiamajame, administraciniame ar kitokiame procese arba dėl bet kokio tam asmeniui pareikšto reikalavimo.
Toks šio skirsnio taikymo srities apibrėžimas patvirtina platų šiame skirsnyje numatytų draudėjų teisių aiškinimą, be kita ko, teisę pasirinkti atstovą, numatytą Direktyvos 2009/138 201 straipsnyje.
Be to, pati Sąjungos teisė skatina mediacijos procedūras; advokatų tarybų teigimu, tai daroma 2008 m. gegužės 21 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2008/52/EB dėl tam tikrų mediacijos civilinėse ir komercinėse bylose aspektų (
OL L 136, 2008, p. 3
) arba remiantis pirmine teise, visų pirma SESV 81 straipsnio 2 dalies g punktu, pagal kurį vykstant teisminiam bendradarbiavimui civilinėse bylose Sąjungos teisės aktų leidėjas patvirtina priemones, kuriomis siekiama užtikrinti „alternatyvių ginčo sprendimo būdų kūrimą“. Taigi būtų nenuoseklu, jei Sąjungos teisėje būtų skatinama naudoti tokius metodus ir kartu būtų ribojamos teisės subjektų, nusprendusių remtis šiais metodais, teisės.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 2009/138 201 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje pateikta sąvoka „teismo procesas“ apima teisminę ar neteisminę mediacijos procedūrą, kurioje dalyvauja arba gali dalyvauti teismas, nesvarbu, ar vykstant šiai procedūrai, ar jai pasibaigus.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:

2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/138/EB dėl draudimo ir perdraudimo veiklos pradėjimo ir jos vykdymo (Mokumas II) 201 straipsnio 1 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad šioje nuostatoje pateikta sąvoka „teismo procesas“ apima teisminę ar neteisminę mediacijos procedūrą, kurioje dalyvauja arba gali dalyvauti teismas, nesvarbu, ar vykstant šiai procedūrai, ar jai pasibaigus.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: nyderlandų.