CELEX: 62020CJ0674
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Iekšējais tirgus
LESD 114. panta 2. punkts
Noteikumu par nodokļiem izslēgšana
Direktīva 2000/31/EK
Informācijas sabiedrības pakalpojumi
Elektroniskā tirdzniecība
Nekustamā īpašuma starpnieku telemātikas portāls
1. panta 5. punkta a) apakšpunkts
Nodokļu aplikšanas jomas izslēgšana
Noteikšana
Reģionālais tiesiskais regulējums par nodokli tūristu izmitināšanas uzņēmumiem
Tiesību norma, kurā starpniekam ir noteikts pienākums pēc rakstiska lūguma sniegt nodokļu administrācijai noteiktu informāciju par šo uzņēmumu darbību, lai identificētu šī nodokļa maksātāju
LESD 56. pants
Diskriminācijas neesamība
Ierobežojuma neesamība

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (“Direktīva par elektronisko tirdzniecību”) (
OV 2000, L 178, 1. lpp.
) 1. panta 5. punkta a) apakšpunktu un 15. panta 2. punktu un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/123/EK (2006. gada 12. decembris) par pakalpojumiem iekšējā tirgū (
OV 2006, L 376, 36. lpp.
) 1.–3. pantu, kā arī LESD 56. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar
Airbnb Ireland UC
celto prasību atcelt Briseles reģiona 2016. gada 23. decembra rīkojuma par reģionālo nodokli tūristu izmitināšanas uzņēmumiem 12. pantu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2000/31
Atbilstoši Direktīvas 2000/31 12. apsvērumam:
“Dažas darbības jāizslēdz no šīs direktīvas darbības jomas, balstoties uz to, ka brīvību piedāvāt pakalpojumus šajās jomās šajā stadijā nevar garantēt saskaņā ar Līgumu vai esošajiem sekundārajiem tiesību aktiem; šo darbību izslēgšana neierobežo dokumentus, kas var izrādīties nepieciešami pienācīgai iekšējā tirgus darbībai; aplikšana ar nodokļiem, jo īpaši pievienotās vērtības nodokli, ar ko apliek daudzus šajā direktīvā ietvertos pakalpojumus, ir jāizslēdz no šīs direktīvas sfēras.”
Šīs direktīvas 13. apsvērums ir formulēts šādi:
“Šīs direktīvas mērķis nav fiskālo saistību noteikumu izveidošana, kā arī tā neveic Kopienas dokumentu sastādīšanu attiecībā uz elektroniskās tirdzniecības fiskālajiem aspektiem.”
Minētās direktīvas 21. apsvērumā ir noteikts:
“Koordinēto jomu darbības sfēra neierobežo turpmāko Kopienas saskaņošanu attiecībā uz informācijas sabiedrības pakalpojumiem un uz turpmākiem tiesību aktiem, ko pieņem valsts līmenī saskaņā ar Kopienas tiesībām; koordinētā joma ietver tikai prasības attiecībā uz tiešsaistes darbībām, tādām kā tiešsaistes informācija, tiešsaistes reklamēšana, tiešsaistes pirkšana, tiešsaistes līgumu slēgšana [..].”
Direktīvas 2000/31 1. pantā “Mērķis un piemērošanas joma” ir noteikts:
“1.   Šī direktīva cenšas veicināt pienācīgu iekšējā tirgus darbību, nodrošinot brīvu informācijas sabiedrības pakalpojumu apriti starp dalībvalstīm.
2.   Šī direktīva līdz līmenim, kas nepieciešams, lai sasniegtu 1. punktā minēto mērķi, saskaņo konkrētus valsts noteikumus par informācijas sabiedrības pakalpojumiem attiecībā uz iekšējo tirgu, pakalpojumu sniedzēju reģistrācijas vietu, komercziņojumiem, elektroniskajiem kontraktiem, starpnieku saistībām, rīcības kodeksiem, strīdu noregulējumu bez tiesas, sūdzību ierosināšanu tiesā un sadarbību starp dalībvalstīm.
[..]
5.   Šī direktīva neattiecas uz:
a)
nodokļu aplikšanas jomu;
[..].”
Šīs direktīvas 3. panta 2. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis koordinētajā jomā noteiktu iemeslu dēļ nedrīkst ierobežot brīvību piedāvāt informācijas sabiedrības pakalpojumus no citas dalībvalsts.”
Saskaņā ar minētās direktīvas 3. panta 4. punktu atkāpe no šī aizlieguma ir iespējama tikai sabiedriskās kārtības, sabiedrības veselības aizsardzības, sabiedrības drošības vai patērētāju aizsardzības apsvērumu dēļ, ja vien tā ir samērīga, ņemot vērā izvirzīto mērķi.
Šīs pašas direktīvas 15. panta 2. punkts ir formulēts šādi:
“Dalībvalstis var paredzēt pienākumu informācijas sabiedrības pakalpojumu sniedzējiem nekavējoties informēt kompetentās valsts iestādes par iespējamām veiktajām nelegālajām darbībām vai informāciju, ko sniedz pakalpojumu sniedzēju pakalpojumu saņēmēji, vai pienākumu kompetentajām iestādēm pēc to pieprasījuma darīt zināmu informāciju, kas ļauj noteikt tos pakalpojumu saņēmējus, ar kuriem pakalpojumu sniedzējiem ir glabāšanas līgumi.”
Direktīva 2006/123
Direktīvas 2006/123 1. pantā “Temats [Priekšmets]” ir noteikts:
“1.   Šajā direktīvā ir paredzēti vispārīgi noteikumi, lai atvieglinātu to, kā pakalpojumu sniedzēji īsteno brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu brīvu apriti, vienlaikus saglabājot augstu pakalpojumu kvalitātes līmeni.
[..]”
Saskaņā ar šīs direktīvas 2. pantu “Piemērošanas joma”:
“1.   Šo direktīvu piemēro pakalpojumiem, ko sniedz pakalpojumu sniedzēji, kuri veic uzņēmējdarbību kādā dalībvalstī.
[..]
3.   Šo direktīvu nepiemēro nodokļu jomai.”
Šīs pašas direktīvas 3. pantā “Saistība ar citiem [Savienības] tiesību aktiem” ir paredzēts:
“1.   Ja šīs direktīvas noteikumi ir pretrunā ar kādiem noteikumiem citā [Savienības] tiesību aktā, ar kuru regulē īpašus aspektus piekļuvei kādai pakalpojumu darbībai vai tās veikšanai konkrētās nozarēs vai konkrētās profesijās, šā cita [Savienības] tiesību akta noteikumi prevalē, un tos piemēro attiecīgajās nozarēs vai profesijās. [..]
[..]
3.   Dalībvalstis šīs direktīvas noteikumus piemēro saskaņā ar Līguma noteikumiem par tiesībām veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu brīvu apriti.”
Beļģijas tiesības
Ar Briseles reģiona 2016. gada 23. decembra rīkojumu par reģionālo nodokli tūristu izmitināšanas uzņēmumiem (
Moniteur belge
, 2017. gada 6. janvāris, 509. lpp.; turpmāk tekstā – “2016. gada 23. decembra rīkojums”) ir ieviests vienotas likmes nodoklis par izmitināšanas vietā pavadīto nakti, ko maksā ikviens tūristu izmitināšanas uzņēmuma operators, tostarp par tūristu izmitināšanu mājās, ja tas tiek darīts par atlīdzību (turpmāk tekstā – “vienotas likmes tūrisma nodoklis”).
Saskaņā ar 2016. gada 23. decembra rīkojuma 2. panta 8. punktu starpnieks ir definēts kā “ikviena fiziska vai juridiska persona, kas par atlīdzību padara izmitināšanas vienību pieejamu tūrisma tirgū, lai nodrošinātu tūristu izmitināšanas uzņēmuma reklāmu vai piedāvātu pakalpojumus, kurus izmantojot, operatori un tūristi viens ar otru var tieši sazināties”.
Saskaņā ar šī rīkojuma 3. pantu vienotas likmes tūrisma nodoklis tiek aprēķināts, pamatsummu par izmitināšanas vienību, kura izmitināšanai mājās ir samazināta, reizinot ar nakšu skaitu, ko tūristi ir pavadījuši šajā izmitināšanas vienībā.
No minētā rīkojuma 4. panta izriet, ka vienotas likmes tūrisma nodokli maksā tūristu izmitināšanas uzņēmuma operators vai, ja tas ir maksātnespējīgs vai nezināms, nekustamā īpašuma īpašnieks, un no šī paša rīkojuma 7. panta izriet, ka šī nodokļa maksātājam ir jāiesniedz nodokļu administrācijai ikmēneša deklarācija.
2016. gada 23. decembra rīkojuma 12. pantā ir paredzēts:
“Briseles reģionā esošo tūristu izmitināšanas uzņēmumu starpniekiem, kas veic starpnieka lomu vai reklāmas darbības, pēc rakstiska pieprasījuma ir jāsniedz valdības izraudzītiem ierēdņiem informācija par tūristu izmitināšanas uzņēmuma operatoru un tā koordinātēm, kā arī par iepriekšējā gadā izmantoto nakšu un izmitināšanas vienību skaitu.
Starpniekam, kas neatbild uz iepriekšējā daļā minēto rakstisko informācijas pieprasījumu, var piemērot administratīvo sodu 10000 EUR.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Pēc 2016. gada 23. decembra rīkojuma stāšanās spēkā Briseles reģiona nodokļu administrācija 2017. gada 10. februārī nosūtīja
Airbnb
Ireland
informācijas pieprasījumu par vienotas likmes tūrisma nodokļa maksātājiem, kas izmanto tā pakalpojumus (turpmāk tekstā – “pirmais informācijas pieprasījums”).
2017. gada 31. martā
Airbnb
Ireland
iebilda pret šo pieprasījumu un piedāvāja to apspriest ar reģionālajām iestādēm. 2017. gada 8. augustā šī administrācija uzņēmumam nosūtīja jaunu, konkrētāku informācijas pieprasījumu par deviņiem tūristu izmitināšanas uzņēmumiem, kas atrodas Briseles reģionā (turpmāk tekstā – “otrais informācijas pieprasījums”).
2017. gada 8. septembrī
Airbnb
Ireland
norādīja, ka tas uz to neatbildēs, līdz ar to 2017. gada 10. novembrī Briseles reģiona nodokļu administrācija uzņēmumam noteica deviņus naudas sodus – katru 10000 EUR.
Laikposmā starp pirmo un otro informācijas pieprasījumu – 2017. gada 10. jūlijā –
Airbnb
Ireland
vērsās iesniedzējtiesā, proti,
Cour constitutionnelle
(Konstitucionālā tiesa, Beļģija), ar prasību atcelt 2016. gada 23. decembra rīkojuma 12. pantu.
Norādījusi, ka no parlamenta darba dokumentiem izriet, ka 2016. gada 23. decembra rīkojuma mērķis, ieviešot vienotas likmes tūrisma nodokli, bija likt tūrisma nozarei piedalīties tūrisma radīto finanšu izmaksu segšanā un saskaņot Briseles reģiona tūristu izmitināšanas uzņēmumu aplikšanu ar nodokļiem, iesniedzējtiesa precizēja, ka starpnieki, kāds ir arī
Airbnb Ireland
, nav ne minētā nodokļa maksātāji, ne arī tiem ir pienākums to iekasēt, savukārt šī rīkojuma 12. pantā tiem ir noteikts pienākums pēc nodokļu administrācijas rakstiska pieprasījuma sniegt informāciju, par kura neizpildi tiem tiek uzlikts administratīvs naudas sods 10000 EUR.
Norādot, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru starpniecības pakalpojums, kura mērķis, izmantojot e‑platformu, ir par samaksu ļaut sazināties potenciālajiem īrniekiem un profesionāliem vai neprofesionāliem izīrētājiem, kas piedāvā īstermiņa izmitināšanas pakalpojumus, vienlaikus sniedzot arī zināmu skaitu pakalpojumu, kuri papildina starpniecības pakalpojumu, ir jākvalificē kā “informācijas sabiedrības pakalpojums”, uz ko attiecas Direktīva 2000/31 (spriedums, 2019. gada 19. decembris, AirbnbIreland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
,
69.
punkts), iesniedzējtiesa – kura uzskata, ka 2016. gada 23. decembra rīkojumā paredzētie starpnieki galvenokārt ir šāda starpniecības pakalpojuma sniedzēji, – vēlas noskaidrot, vai šajā lietā ir piemērojama minētā direktīva, ņemot vērā, ka šīs direktīvas 1. panta 5. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka tā neattiecas uz “nodokļu aplikšanas jomu”.
Iesniedzējtiesa it īpaši vēlas noskaidrot, kā ir jāinterpretē šī frāze un kā šajā ziņā ir jākvalificē 2016. gada 23. decembra rīkojuma 12. pants. Šis pants ietilpst nodokļu tiesiskajā regulējumā, bet
Airbnb
Ireland
tomēr apgalvo, ka Direktīvas 2000/31 1. panta 5. punkta a) apakšpunktā paredzētā izslēgšana, kas ir interpretējama šauri, šajā gadījumā nav piemērojama, līdz ar to minētā rīkojuma 12. pants ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā. 12. pants, ņemot vērā tajā noteikto paziņošanas pienākumu, neatbilst Direktīvas 2000/31 3. panta 4. punktā paredzētajiem nosacījumiem, ar kādiem dalībvalstis drīkst veikt pasākumus, kas ierobežo informācijas sabiedrības pakalpojumu brīvu apriti.
Šādos apstākļos
Cour constitutionnelle
(Konstitucionālā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas [2000/31] 1. panta 5. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts tiesību akti, ar kuriem starpniecības pakalpojumu sniedzējiem, kuri, izmantodami elektronisko platformu, par atlīdzību ļauj sazināties potenciālajiem īrniekiem un profesionāliem vai neprofesionāliem izīrētājiem, lai piedāvātu īstermiņa izmitināšanas pakalpojumus, ir noteikts pienākums, kura neizpildes gadījumā piemēro administratīvo sodu, pēc nodokļu administrācijas rakstiska pieprasījuma sniegt “informāciju par operatoru un tūristu izmitināšanas uzņēmumu koordinātēm, kā arī par iepriekšējā gadā izmantoto nakšu skaitu un ekspluatēto vienību skaitu”, lai identificētu personas, kurām jāmaksā reģionālais nodoklis par tūristu izmitināšanas uzņēmumiem, un to apliekamos ienākumus, ietilpst “nodokļu aplikšanas jomā” un tāpēc ir jāuzskata par izslēgtiem no šīs direktīvas piemērošanas jomas?
2)
Apstiprinošas atbildes gadījumā uz pirmo jautājumu, vai Direktīvas [2006/123] 1.–3. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šī direktīva ir piemērojama tādiem valsts tiesību aktiem kā pirmajā prejudiciālajā jautājumā minētie? Attiecīgā gadījumā, vai [LESD] 56. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams šāda veida tiesību aktiem?
3)
Vai Direktīvas [2000/31] 15. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir piemērojams pirmajā prejudiciālajā jautājumā aprakstītajiem valsts tiesību aktiem un ka ar to tiek atļauti šādi tiesību akti?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2000/31 1. panta 5. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts nodokļu tiesiskā regulējuma norma, kurā starpniekiem attiecībā uz tūristu izmitināšanas uzņēmumiem, kas atrodas kādā šīs dalībvalsts reģionā un kuru labā tie veic starpnieka pienākumus vai reklāmas darbības, ir noteikts pienākums pēc nodokļu administrācijas rakstiska pieprasījuma sniegt tai informāciju par tūristu izmitināšanas uzņēmumu operatoru un tā koordinātēm, kā arī par iepriekšējā gadā izmantoto nakšu un izmitināšanas vienību skaitu, pēc sava rakstura ir jāuzskata par nesaraujami saistītu ar tiesisko regulējumu, kurā tā ietilpst, un tādējādi tā ietilpst “nodokļu aplikšanas jomā”, kas skaidri ir izslēgta no šīs direktīvas piemērošanas jomas.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka Direktīva 2000/31 ir pieņemta, pamatojoties it īpaši uz EKL 95. pantu, kura teksts ir pārņemts LESD 114. pantā, kura 2. punktā no tā piemērošanas jomas ir izslēgti “noteikumi par nodokļiem”. 2004. gada 29. aprīļa spriedumā Komisija/Padome (
C‑338/01
,
EU:C:2004:253
,
63.
punkts) Tiesa norādīja, ka šī frāze attiecas ne tikai uz visām nodokļa aplikšanas jomām, nenošķirot attiecīgo nodokļu vai nodevu veidus, bet arī uz visiem šīs jomas aspektiem, neatkarīgi no tā, vai runa ir par materiālajām vai procesuālajām tiesību normām. Tā arī precizēja, ka jebkura veida nodokļu iekasēšanas kārtība nav nošķirama no nodokļu vai nodevu sistēmas, kurā tā ietilpst (spriedums, 2004. gada 29. aprīlis, Komisija/Padome,
C‑338/01
,
EU:C:2004:253
,
66.
punkts).
Otrkārt, šī interpretācija izriet arī no šo noteikumu vietas Līgumos. LESD 114. panta 2. punkts faktiski ietilpst LESD VII sadaļas, kas attiecas uz “kopīgiem noteikumiem par konkurenci, nodokļiem un tiesību aktu tuvināšanu”, 3. nodaļā “Tiesību aktu tuvināšana”, kura seko 2. nodaļai “Noteikumi par nodokļiem”. Tādējādi viss, kas ir saistīts ar minēto 3. nodaļu, proti, tiesību aktu tuvināšanu, neattiecas un nevar attiekties uz to, kas ietilpst minētajā 2. nodaļā, proti, noteikumiem par nodokļiem.
Treškārt, šāda pati argumentācija ir spēkā attiecībā uz atvasinātajām tiesībām, kas ir pieņemtas, pamatojoties uz EKL 95. pantu, pēc tam – uz LESD 114. pantu. Turklāt tas izriet no Direktīvas 2000/31 1. panta 5. punkta a) apakšpunktā izmantotā ietilpīgā termina, proti, “nodokļu aplikšanas joma”, kas tādējādi ir interpretējams plaši, gramatiskās interpretācijas, kā to ir atzinusi Tiesa, piemēram, saistībā ar jēdzienu “pārvadājumu joma”, kuram ir plašāks tvērums nekā jēdzienam “pārvadājumu pakalpojumi” (spriedums, 2015. gada 15. oktobris, GrupoItevelesa u.c.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
,
41.
punkts).
Ceturtkārt, šos apsvērumus apstiprina Direktīvas 2000/31 12. un 13. apsvērums, kuros ir noteikts, ka no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir izslēgta “aplikšana ar nodokļiem” un ka minētās direktīvas “mērķis nav fiskālo saistību noteikumu izveidošana”.
Šajā gadījumā ir skaidrs, ka tādi pakalpojumi kā
Airbnb
Ireland
sniegtie ir informācijas sabiedrības pakalpojumi, uz kuriem attiecas Direktīva 2000/31, jo Tiesa šādi ir definējusi starpniecības pakalpojumu, kura mērķis, izmantojot elektronisko platformu, ir par atlīdzību ļaut sazināties potenciālajiem īrniekiem un profesionāliem vai neprofesionāliem izīrētājiem, kas piedāvā īstermiņa izmitināšanas pakalpojumus, vienlaikus sniedzot arī zināmu skaitu pakalpojumu, kuri papildina šo starpniecības pakalpojumu (spriedums, 2019. gada 19. decembris, AirbnbIreland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
,
49.
un
69.
punkts).
Tomēr, kā iesniedzējtiesa to ir norādījusi, šīs direktīvas piemērojamība pamatlietā ir atkarīga no nosacījuma, ka 2016. gada 23. decembra rīkojuma 12. pantu, kurā starpniekiem ir noteikts pienākums attiecībā uz Briseles reģionā esošiem tūristu izmitināšanas uzņēmumiem, kuros tie veic starpnieka pienākumus vai reklāmas darbības, pēc nodokļu administrācijas rakstiska pieprasījuma sniegt tai informāciju par tūristu izmitināšanas uzņēmuma operatoru un tā koordinātēm, kā arī par iepriekšējā gadā izmantoto nakšu un izmitināšanas vienību skaitu, nevar uzskatīt par tādu, kas attiecas uz “nodokļu aplikšanas jomu”, jo pretējā gadījumā tas būtu ārpus Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomas saskaņā ar pēdējās minētās 1. panta 5. punkta a) apakšpunktu.
Šajā ziņā ir jāuzsver – lai gan ir tiesa, ka 2016. gada 23. decembra rīkojuma 12. pants pats par sevi attiecas nevis uz vienotas likmes tūrisma nodokļa maksātājiem, bet uz personām, kam ir bijusi starpnieka loma tūristu izmitināšanas vietas apsaimniekošanā par atlīdzību, un ka tā priekšmets ir informācijas sniegšana Briseles reģiona administrācijai, pretējā gadījumā tiek uzlikts naudas sods, šajā ziņā tomēr ir jāsecina, ka, pirmkārt, administrācija, kas ir šīs informācijas adresāte, ir nodokļu administrācija, otrkārt, kā to uzsver pati iesniedzējtiesa, šis pants ietilpst nodokļu tiesiskajā regulējumā, proti, 2016. gada 23. decembra rīkojumā, un, treškārt, informācija, kuru šajā tiesību normā ir paredzēts nosūtīt, pēc savas būtības ir nesaraujami saistīta ar minēto tiesisko regulējumu, jo tikai tā var atklāt faktisko minētā nodokļa maksātāju, šī nodokļa bāzi, proti, izmitināšanas mājās vietu, izmitināšanas vienību skaitu, kā arī nakšu skaitu un tādējādi tā apmēru.
Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka dalībvalsts nodokļu tiesiskā regulējuma noteikums, kurā starpniekiem attiecībā uz tūristu izmitināšanas uzņēmumiem, kas atrodas kādā šīs dalībvalsts reģionā un kuros tie veic starpnieka pienākumus vai reklāmas darbības, ir noteikts pienākums pēc reģionālās nodokļu administrācijas rakstiska pieprasījuma sniegt tai informāciju par tūristu izmitināšanas uzņēmuma operatoru un tā koordinātēm, kā arī par iepriekšējā gadā izmantoto nakšu un izmitināšanas vienību skaitu, pēc savas būtības ir jāuzskata par nesaraujami saistītu ar tiesisko regulējumu, kurā tas ietilpst, un tādējādi tas ietilpst “nodokļa aplikšanas jomā”, kas ir skaidri izslēgta no Direktīvas 2000/31 piemērošanas jomas.
Par otro jautājumu
Par pieņemamību
Itālijas un Austrijas valdības uzskata, ka otrais jautājums ir nepieņemams, jo iesniedzējtiesa nav sniegusi precizējumus, kas Tiesas Reglamenta 94. panta c) punktā ir prasīti, lai pamatotu atsaukšanos uz Direktīvas 2006/123 1.–3. pantu, kā arī LESD 56. pantu, un nav precizējusi, kādus secinājumus strīda atrisināšanai pamatlietā tā ir paredzējusi izdarīt no lūgtās šo tiesību normu interpretācijas. Tādējādi nepieciešamība uzdot šo jautājumu neizriet no iesniedzējtiesas nolēmuma.
Jākonstatē, ka otrais jautājums ir sadalīts divās daļās, no kurām pirmās mērķis ir noskaidrot, vai Direktīvas 2006/123 1.–3. pants pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir aplūkots pamatlietā, un otrā attiecas uz šāda tiesiskā regulējuma saderību ar LESD 56. pantu.
Runājot par otrā jautājuma pirmo daļu, ir skaidrs, ka iesniedzējtiesa nav sniegusi nekādas norādes, lai pamatotu to, ka ir minēts Direktīvas 2006/123 1.–3. pants, līdz ar to Tiesai nav zināmi ne iemesli, kas lika šai tiesai lūgt šo tiesību normu interpretāciju, ne saikne, kādu tā ir izveidojusi starp pēdējām minētajām un 2016. gada 23. decembra rīkojuma 12. pantu pretēji Reglamenta 94. panta c) punktā noteiktajām prasībām (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2020. gada 30. jūnijs, Airbnb Ireland un Airbnb Payments UK,
C‑723/19
, nav publicēts,
EU:C:2020:509
,
29.
punkts). Tādējādi otrā prejudiciālā jautājuma pirmā daļa ir nepieņemama.
Savukārt, runājot par otrā jautājuma otro daļu, lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu daļā, kurā iesniedzējtiesa ir rezumējusi visus
Airbnb
Ireland
izvirzītos pamatus, vairākkārt ir minēts LESD 56. pants. Līdz ar to Tiesa spēj noteikt skaidru saikni, kādu šī tiesa pamatlietas konkrētajos apstākļos ir izveidojusi starp šo tiesību normu un 2016. gada 23. decembra rīkojuma 12. pantu. Tādējādi otrā jautājuma otrā daļa ir jāuzskata par pieņemamu un uz to ir jāatbild pēc būtības.
Par lietas būtību
Ar otrā jautājuma otro daļu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā nekustamā īpašuma starpniecības pakalpojumu sniedzējiem ir noteikts pienākums, neatkarīgi no to uzņēmējdarbības veikšanas vietas un no veida, kādā tie iesaistās, attiecībā uz tūristu izmitināšanas uzņēmumiem, kas atrodas kādā attiecīgās dalībvalsts reģionā un kuros tie veic starpnieka pienākumus vai reklāmas darbības, pēc reģionālās nodokļu administrācijas pieprasījuma sniegt tai informāciju par tūristu izmitināšanas uzņēmumu operatoru un tā koordinātēm, kā arī par iepriekšējā gadā izmantoto nakšu un izmitināšanas vienību skaitu, nav pretrunā LESD 56. pantā paredzētajam aizliegumam.
Vispirms ir jāuzsver, ka ar 2016. gada 23. decembra rīkojuma 12. pantu pienākums atbildēt uz nodokļu iestāžu informācijas pieprasījumu ir ieviests attiecībā uz visiem starpniekiem, kuru darbība ir saistīta ar tūristu izmitināšanas uzņēmumiem Briseles reģionā, neatkarīgi no šo starpnieku uzņēmējdarbības veikšanas vietas un tādējādi neatkarīgi no dalībvalsts, kurā tie reģistrēti, turklāt nav nozīmes arī veidam, kādā šie saimnieciskās darbības veicēji iesaistās – digitāli vai atbilstoši citām saziņas metodēm.
Tādējādi šāds tiesiskais regulējums nav diskriminējošs un kā tāds neattiecas uz starpniecības pakalpojumu sniegšanas nosacījumiem, bet tikai nosaka pakalpojumu sniedzējiem pienākumu pēc pakalpojuma sniegšanas saglabāt par to ziņas, lai no attiecīgajiem īpašniekiem varētu precīzi iekasēt nodokļus, kas ir saistīti ar attiecīgo īpašumu izīrēšanu.
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka valsts tiesību akti, kas ir piemērojami visiem saimnieciskās darbības subjektiem, kuri veic darbību valsts teritorijā, kuru mērķis nav regulēt kārtību, kādā attiecīgie uzņēmumi sniedz pakalpojumus, un kuru ierobežojošā iedarbība, ko tie varētu radīt pakalpojumu sniegšanas brīvībai, ir ārkārtīgi nejauša un ļoti netieša, lai tajos noteikto pienākumu varētu uzskatīt par tādu, kas varētu būt šķērslis šai brīvībai, nav pretrunā LESD 56. pantā noteiktajam aizliegumam (spriedums, 2014. gada 8. maijs, PelckmansTurnhout,
C‑483/12
,
EU:C:2014:304
,
25.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Teorētiski atzīstot šo nediskriminējošo raksturu,
Airbnb
Ireland
tomēr uzskata, ka praksē 2016. gada 23. decembra rīkojuma 12. pants īpaši ietekmē tādus starpniecības pakalpojumus, kādus tas sniedz.
Protams, tehnoloģiju attīstība, kā arī pašreizējā nekustamā īpašuma starpniecības pakalpojumu tirgus struktūra liek konstatēt, ka starpnieki, kas sniedz pakalpojumus, izmantojot telemātikas portālu, atbilstoši tādam tiesiskajam regulējumam kā pamatlietā aplūkotais, spēj izpildīt tādu pienākumu nodot informāciju nodokļu administrācijai, kas ir biežāks un plašāks nekā tas, kāds ir noteikts citiem starpniekiem. Tomēr šis plašākais pienākums tikai atspoguļo lielāku skaitu darījumu, ko veic minētie starpnieki, un attiecīgo to tirgus daļu. Tādējādi no tā neizriet nekāda diskriminācija.
Vēl ir jānorāda, ka nodokļu saistības pašu to rakstura dēļ pakalpojumu sniedzējiem rada papildu izdevumus.
Tiesai ir bijusi iespēja uzsvērt, ka LESD 56. pants neattiecas uz pasākumiem, kas tikai rada papildu izdevumus attiecīgā pakalpojuma sniegšanai un kas vienādi ietekmē pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm un vienas dalībvalsts iekšienē (skat. spriedumu, 2018. gada 22. novembris, Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank,
C‑625/17
,
EU:C:2018:939
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot, pat ja visiem starpniekiem noteiktais pienākums sniegt informāciju nodokļu administrācijai, ja tā to pieprasa, par tūristu izmitināšanas uzņēmumu operatoru un tā koordinātēm, kā arī par iepriekšējā gadā izmantoto nakšu un izmitināšanas vienību skaitu var radīt papildu izmaksas, kas it īpaši ir saistītas ar attiecīgo datu meklēšanu un glabāšanu, jānorāda, ka it īpaši digitāli sniegtu starpniecības pakalpojumu gadījumā tādi starpnieki kā
Airbnb
Ireland
attiecīgos datus saglabā, līdz ar to papildu izmaksas, kuras šis pienākums rada šiem starpniekiem, ir nelielas.
Šajā ziņā pietiek atsaukties uz
Airbnb
Ireland
paziņojumiem lietā, kurā ir taisīts 2019. gada 19. decembra spriedums AirbnbIreland (
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
), saskaņā ar kuriem tas norādīja, ka “sistēmu izīrētāju un īrnieku atsauksmēm, kas ir pieejama nākamajiem izīrētājiem un īrniekiem”, piedāvā kā pakalpojumu, kas mehāniski nozīmē ar to saistīto datu saglabāšanu.
Tādējādi uz otrā jautājuma otro daļu ir jāatbild, ka tāds tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā nekustamā īpašuma starpnieku pakalpojumu sniedzējiem, neatkarīgi no to uzņēmējdarbības veikšanas vietas un no veida, kādā tie iesaistās, attiecībā uz tūristu izmitināšanas uzņēmumiem, kas atrodas kādā attiecīgās dalībvalsts reģionā un kuros tie veic starpnieka pienākumus vai reklāmas darbības, ir noteikts pienākums pēc reģionālās nodokļu administrācijas rakstiska pieprasījuma sniegt tai informāciju par tūristu izmitināšanas uzņēmumu operatoru un tā koordinātēm, kā arī par iepriekšējā gadā izmantoto nakšu un izmitināšanas vienību skaitu, nav pretrunā LESD 56. pantā noteiktajam aizliegumam.
Par trešo jautājumu
Trešais prejudiciālais jautājums attiecas uz Direktīvas 2000/31 15. panta 2. punkta interpretāciju un ir balstīts uz pieņēmumu, ka minētā direktīva pamatlietā ir piemērojama. No atbildes, kas ir sniegta uz pirmo jautājumu, izriet, ka tas tā nav. Līdz ar to uz trešo jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
Dalībvalsts nodokļu tiesiskā regulējuma noteikums, kurā starpniekiem attiecībā uz tūristu izmitināšanas uzņēmumiem, kas atrodas kādā šīs dalībvalsts reģionā un kuros tie veic starpnieka pienākumus vai reklāmas darbības, ir noteikts pienākums pēc reģionālās nodokļu administrācijas rakstiska pieprasījuma sniegt tai informāciju par tūristu izmitināšanas uzņēmuma operatoru un tā koordinātēm, kā arī par iepriekšējā gadā izmantoto nakšu un izmitināšanas vienību skaitu, pēc savas būtības ir jāuzskata par nesaraujami saistītu ar tiesisko regulējumu, kurā tas ietverts, un tādējādi tas ietilpst“nodokļa aplikšanas jomā”, kas ir skaidri izslēgta no Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2000/31/EK (2000. gada 8. jūnijs) par dažiem informācijas sabiedrības pakalpojumu tiesiskiem aspektiem, jo īpaši elektronisko tirdzniecību, iekšējā tirgū (“Direktīva par elektronisko tirdzniecību”) piemērošanas jomas.

2)
Tiesiskais regulējums, kurā nekustamā īpašuma starpnieku pakalpojumu sniedzējiem, neatkarīgi no to uzņēmējdarbības veikšanas vietas un no veida, kādā tie iesaistās, attiecībā uz tūristu izmitināšanas uzņēmumiem, kas atrodas kādā attiecīgās dalībvalsts reģionā un kuros tie veic starpnieka pienākumus vai reklāmas darbības, ir noteikts pienākums pēc reģionālās nodokļu administrācijas rakstiska pieprasījuma sniegt tai informāciju par tūristu izmitināšanas uzņēmumu operatoru un tā koordinātēm, kā arī par iepriekšējā gadā izmantoto nakšu un izmitināšanas vienību skaitu, nav pretrunā LESD 56. pantā noteiktajam aizliegumam.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.