CELEX: 62015TJ0289
Společná zahraniční a bezpečnostní politika
Omezující opatření namířená proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu
Zmrazení finančních prostředků
Možnost kvalifikace orgánu třetího státu jako příslušného orgánu ve smyslu společného postoje 2001/931/SZBP
Skutkový základ rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků
Povinnost uvést odůvodnění
Nesprávné posouzení
Právo na vlastnictví

Skutečnosti předcházející sporu
Rezoluce Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 1373 (2001)
Dne 28. září 2001 přijala Rada bezpečnosti Organizace spojených národů rezoluci 1373 (2001), ve které stanovila rozsáhlé strategie pro boj proti terorismu, a zejména pro boj proti jeho financování. Odstavec 1 písm. c) této rezoluce mimo jiné stanovil, že všechny státy bezodkladně zmrazí finanční prostředky a jiný finanční majetek nebo hospodářské zdroje osob, které páchají teroristické činy nebo se je pokusí spáchat nebo se zúčastní takových činů nebo napomáhají jejich spáchání, subjektů vlastněných nebo kontrolovaných těmito osobami a osob a subjektů jednajících jménem takových osob a subjektů nebo podle jejich pokynů.
Uvedená rezoluce neobsahovala seznam osob, subjektů či skupin, vůči kterým se měla tato omezující opatření použít.
Právo Evropské unie
Vzhledem k tomu, že Rada Evropské unie považovala za nutné, aby Evropská unie přijala opatření k provedení rezoluce 1373 (2001), dne 27. prosince 2001 přijala společný postoj 2001/931/SZBP o uplatnění zvláštních opatření k boji proti terorismu (
Úř. věst. 2001, L 344, s. 93
; Zvl. vyd. 18/01, s. 217). Zejména článek 2 společného postoje 2001/931 stanovil, že dojde ke zmrazení finančních prostředků a jiného finančního majetku nebo hospodářských zdrojů osob, skupin a subjektů zapojených do teroristických činů a uvedených na seznamu v příloze zmíněného společného postoje.
Téhož dne přijala Rada za účelem provedení opatření, která jsou popsána ve společném postoji 2001/931, na unijní úrovni nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu (
Úř. věst. 2001, L 344, s. 70
; Zvl. vyd. 18/01, s. 207), jakož i rozhodnutí 2001/927/ES, kterým se stanoví seznam podle čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 (
Úř. věst. 2001, L 344, s. 83
).
Na seznamu připojeném ke společnému postoji 2001/931 a na seznamu zahrnutém v rozhodnutí 2001/927 byl uveden i název „Hamas-Izz al-Din al-Qassem (teroristické křídlo hnutí Hamás)“. Tyto dva akty byly na základě čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 a čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 pravidelně aktualizovány, přičemž „Hamas-Izz al-Din al-Qassem“ na uvedených seznamech zůstával zapsán.
Dne 12. září 2003 přijala Rada společný postoj 2003/651/SZBP, kterým se aktualizuje společný postoj 2001/931 a kterým se zrušuje společný postoj 2003/482/SZBP (
Úř. věst. 2003, L 229, s. 42
), a rozhodnutí 2003/646/ES, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a kterým se zrušuje rozhodnutí 2003/480/ES (
Úř. věst. 2003, L 229, s. 22
). Na seznamech souvisejících s těmito akty byl zapsán název „Hamás (včetně Hamas-Izz al-Din al-Qassem)“.
Název této organizace zůstal zapsán i na seznamech připojených k později přijatým aktům.
Napadené akty
Dne 20. února 2015 Rada sdělila advokátovi žalobce, proč chce ponechat název žalobce na seznamech těch, kterým se zmrazují finanční prostředky, a informovala ho, že se může k tomuto záměru do 6. března 2015 vyjádřit a zaslat jí jakýkoliv důkazní materiál.
Žalobce na tento dopis neodpověděl.
Dne 26. března 2015 přijala Rada rozhodnutí (SZBP) 2015/521, kterým se aktualizuje a mění seznam osob, skupin a subjektů, na něž se vztahují články 2, 3 a 4 společného postoje 2001/931, a kterým se zrušuje rozhodnutí 2014/483/SZBP (
Úř. věst. 2015, L 82, s. 107
), a prováděcí nařízení (EU) 2015/513, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a kterým se zrušuje prováděcí nařízení (EU) č. 790/2014 (
Úř. věst. 2015, L 82, s. 1
) (dále jen společně „napadené akty“). Název „Hamás (včetně Hamas-Izz al-Din al-Qassem)“ byl na seznamech připojených k těmto aktům (dále jen „sporné seznamy“) ponechán.
Dopisem ze dne 27. března 2015 zaslala Rada advokátovi žalobce důvodovou zprávu, ve které vysvětlila, proč je název „Hamás (včetně Hamas-Izz al-Din al-Qassem)“ na sporných seznamech ponechán, a sdělila mu, že na základě čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 je možné požádat o přezkum těchto seznamů.
Žalobce na tento dopis neodpověděl.
V důvodové zprávě připojené k dopisu ze dne 27. března 2015 (dále jen „důvodová zpráva k napadeným aktům“) Rada vycházela z těchto vnitrostátních rozhodnutí: zaprvé z usnesení Secretary of State for the Home Department (ministr vnitra Spojeného království, dále jen „Home Secretary“) ze dne 29. března 2001, kterým se mění UK Terrorism Act 2000 (zákon Spojeného království o terorismu z roku 2000) a kterým se zakazuje činnost Hamas-Izz al-Din al-Qassem považovaného za organizaci zapojenou do teroristických činů (dále jen „rozhodnutí Home Secretary“), zadruhé z rozhodnutí United States Secretary of State (americká ministryně zahraničních věcí, Spojené státy) ze dne 8. října 1997, kterým byl Hamás pro účely Immigration and Nationality Act (zákon Spojených států o přistěhovalectví a státní příslušnosti, dále jen „INA“) kvalifikován jako zahraniční teroristická organizace (dále jen „americké rozhodnutí z roku 1997“), zatřetí z rozhodnutí amerického ministra zahraničních věcí ze dne 31. října 2001 přijatého na základě Executive Order č. 13224 (výnos prezidenta č. 13224) (dále jen „americké rozhodnutí z roku 2001“) a začtvrté z rozhodnutí ze dne 23. ledna 1995 přijatého na základě Executive Order č. 12947 (výnos prezidenta č. 12947) (dále jen „americké rozhodnutí z roku 1995“).
V hlavní části důvodové zprávy k napadeným aktům Rada předně konstatovala, že všechna tato vnitrostátní rozhodnutí jsou rozhodnutími příslušného orgánu ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, která jsou stále platná. Dále uvedla, že se zabývala tím, zda má k dispozici informace, které by svědčily ve prospěch vynětí žalobce ze sporných seznamů, a že žádné takové nenalezla. Nakonec uvedla, že důvody pro zařazení Hamásu na sporné seznamy přetrvávají, a dospěla k závěru, že jeho název má na sporných seznamech i nadále zůstat.
Důvodová zpráva k napadeným aktům kromě toho obsahovala přílohu A týkající se „rozhodnutí příslušného orgánu Spojeného království“ a přílohu B týkající se „rozhodnutí příslušných orgánů Spojených států“. Obě přílohy obsahovaly popis vnitrostátních právních předpisů, na jejichž základě byla rozhodnutí vnitrostátních orgánů přijata, definice pojmů terorismu, které se vyskytovaly v těchto právních předpisech, popis přezkumu uvedených rozhodnutí, popis skutkových okolností, z nichž uvedené orgány vycházely, a závěr, že tyto skutkové okolnosti představují „teroristické činy“ ve smyslu čl. 1 odst. 3 společného postoje 2001/931.
V bodě 15 přílohy A důvodové zprávy k napadeným aktům Rada uvedla, že ve Spojeném království přezkoumávala předmětný zákaz v říjnu roku 2014 meziresortní vládní skupina pro přezkum zákazů, která na základě uvedených okolností dospěla k závěru, že se lze důvodně domnívat, že Hamas-Izz al-Din al-Qassem je i nadále zapojen do terorismu.
V bodě 17 přílohy B důvodové zprávy k napadeným aktům Rada poukázala na různé události, které se odehrály mezi lety 2003 a 2011 a na jejichž základě americké orgány kvalifikovaly žalobce jako zahraniční teroristickou organizaci, přičemž neupřesnila, která rozhodnutí se o těchto událostech zmiňovala.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Žalobce podal projednávanou žalobu návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 2. června 2015.
Rozhodnutím předsedy Tribunálu ze dne 18. června 2015 byla věc přidělena šestému senátu.
Rozhodnutím ze dne 28. července 2015 předseda šestého senátu Tribunálu podle čl. 69 písm. d) jednacího řádu rozhodl, že se řízení přerušuje do doby, než Soudní dvůr ukončí řízení ve věcech C‑599/14 P, Rada v. LTTE, a C‑79/15 P, Rada v. Hamás.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 16. září 2015 podala Evropská komise návrh na vstup do řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání Rady.
Dne 3. října 2016 byla věc přidělena prvnímu senátu.
Dopisem ze dne 27. července 2017 byli účastníci řízení vyzváni, aby se vyjádřili k důsledkům, které je třeba pro posuzovanou věc dovodit z rozsudků ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
), a ze dne 26. července 2017, Rada v. Hamás (
C‑79/15 P
,
EU:C:2017:584
).
Rada odpověděla na tuto žádost dne 14. září 2017.
Dne 27. listopadu 2017 předložila Rada žalobní odpověď.
Rozhodnutím ze dne 6. prosince 2017 povolil předseda prvního senátu vedlejší účastenství Komise. Komise předložila spis vedlejší účastnice řízení ve stanovené lhůtě a hlavní účastníci řízení se k němu vyjádřili rovněž ve stanovené lhůtě.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 12. července 2018.
Žalobce navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené akty v rozsahu, v němž se týkají žalobce „včetně Hamas-Izz al-Din al-Qassem“;
–
uložil Radě náhradu nákladů řízení.
Rada, podporovaná Komisí, navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl žalobu v plném rozsahu;
–
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Žalobce uplatňuje sedm žalobních důvodů, které vycházejí z:
–
porušení čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931;
–
pochybení ve vztahu k věcné správnosti skutkových zjištění;
–
nesprávného posouzení, pokud jde o teroristickou povahu organizace Hamás;
–
porušení zásady nevměšování;
–
porušení povinnosti uvést odůvodnění;
–
porušení zásady dodržování práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu v rámci vnitrostátních řízení;
–
porušení práva na vlastnictví.
Pátý žalobní důvod bude posouzen na druhém místě.
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931
V rámci prvního žalobního důvodu žalobce vznáší připomínky k identifikaci organizací, kterých se týkají rozhodnutí orgánů Spojeného království a amerických orgánů, a následně namítá, že Rada porušila čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, pokud tato rozhodnutí kvalifikovala jako rozhodnutí přijatá příslušnými orgány ve smyslu tohoto ustanovení.
Ponechání jména osoby či názvu subjektu na seznamu těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, je v podstatě prodloužením prvotního zařazení na seznam, a jeho předpokladem je tedy trvání nebezpečí, že dotyčná osoba nebo subjekt jsou zapojeny do teroristických činností, tak jak bylo toto nebezpečí původně konstatováno Radou na základě vnitrostátního rozhodnutí, jež sloužilo jako základ pro toto prvotní zařazení (rozsudky ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
, a ze dne 26. července 2017, Rada v. Hamás,
C‑79/15 P
,
EU:C:2017:584
, bod
).
Tento žalobní důvod je tedy relevantní.
Poté, co bude vymezeno, jakých organizací se týkají rozhodnutí, z nichž Rada vycházela, bude třeba posoudit nejprve námitky směřující proti rozhodnutím amerických orgánů a následně námitky, které se týkají jak rozhodnutí amerických orgánů, tak rozhodnutí orgánů Spojeného království.
K identifikaci organizací, kterých se týkají rozhodnutí orgánů Spojeného království a rozhodnutí amerických orgánů
Žalobce uvádí, že napadené akty vychází podle důvodové zprávy, kterou mu zaslala Rada, z rozhodnutí Home Secretary, které zakazuje činnost ozbrojené složky Hamásu Hamas-Izz al-Din al-Qassem, a ze tří amerických rozhodnutí, která se týkají Hamásu bez bližšího upřesnění.
Žalobce pochybuje, že by americké orgány měly v úmyslu zařadit Hamás na seznam jako celek, a má za to, že Rada, která se domnívala, že americké orgány toto v úmyslu měly, provedla extenzivní výklad jejich rozhodnutí, který ze seznamů zveřejněných uvedenými orgány jednoznačně nevyplýval.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že v amerických rozhodnutích je výslovně zmíněn „Hamás“, přičemž v americkém rozhodnutí z roku 1997 je nadto uveden tucet dalších názvů, včetně „brigád Izz-Al-Din Al-Qassam“, pod nimiž bylo toto hnutí rovněž známo.
Na rozdíl od toho, co naznačuje žalobce, nelze tuto okolnost vykládat tak, že by americké orgány tímto způsobem chtěly předmětné rozhodnutí o zařazení na seznam omezit pouze na „Hamas-Izz al-Din al-Qassem“. Předně je třeba podotknout, že mezi těmito dalšími názvy jsou i názvy odkazující na Hamás jako celek, jako je například „Islamic Resistance Movement“, což je anglický překlad názvu „Harakat Al-Muqawama Al-Islamia“, který se mezi těmito názvy také objevuje, a „Hamás“ je jeho zkratka. Dále je třeba uvést, že tyto různé názvy byly zmíněny pouze proto, aby byla zajištěna účinnost opatření přijatého vůči Hamásu v praxi a toto opatření ho mohlo postihnout prostřednictvím všech jeho známých názvů a složek.
Z těchto úvah vyplývá, že rozhodnutí Home Secretary se týká Hamas-Izz al-Din al-Qassem, zatímco americká rozhodnutí se týkají Hamásu, včetně Hamas-Izz al-Din al-Qassem.
K námitkám směřujícím proti rozhodnutím amerických orgánů
Žalobce se domnívá, že Rada nemohla založit napadené akty na rozhodnutích amerických orgánů, jelikož Spojené státy jsou třetí stát a jeho orgány v zásadě nejsou „příslušnými orgány“ ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931.
Žalobce v této souvislosti primárně namítá, že systém zavedený čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 je založen na důvěře ve vnitrostátní orgány, která vychází ze zásady loajální spolupráce mezi Radou a členskými státy Unie, ze sdílení společných hodnot, které jsou zakotveny ve Smlouvách, a z vázanosti jednotnými právními normami, včetně Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 a Listiny základních práv Evropské unie. V orgány třetích států mít tuto důvěru nelze.
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle Soudního dvora se pojem „příslušný orgán“ použitý v čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 neomezuje jen na orgány členských států, ale může v zásadě zahrnovat také orgány třetích států (rozsudek ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
).
Výklad, který zvolil Soudní dvůr lze odůvodnit zaprvé zněním čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, který neomezuje pojem „příslušné orgány“ pouze na orgány členských států, a zadruhé cílem tohoto společného postoje, který byl přijat k provedení rezoluce Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 1373 (2001), jež se zaměřuje na zintenzivnění boje proti terorismu v celosvětovém měřítku prostřednictvím systematické a těsné spolupráce všech států (rozsudek ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
).
Pokud by bylo připuštěno, že orgán třetího státu může představovat příslušný orgán ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, žalobce podpůrně namítá, že platnost aktů přijatých Radou závisí také na tom, zda Rada mimo jiné prověřila, jestli je americká právní úprava v souladu se zásadou dodržování práva na obhajobu a s právem na účinnou soudní ochranu.
V projednávaném případě však Rada podle žalobce v odůvodnění napadených aktů v podstatě pouze popsala řízení o přezkumu a poznamenala, že lze podat opravný prostředek; otázkou, zda je zaručeno právo na obhajobu a právo na účinnou soudní ochranu, se nezabývala.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že podle Soudního dvora platí, že vychází-li Rada z rozhodnutí třetího státu, musí ověřit, zda bylo toto rozhodnutí přijato při dodržení práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
).
Rada musí v důvodových zprávách ke svým aktům poskytnout údaje, na jejichž základě bude možné učinit závěr, že toto ověření provedla (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
).
Rada musí za tímto účelem v těchto důvodových zprávách uvést důvody, proč má za to, že rozhodnutí třetího státu, o něž se opírá, bylo přijato při dodržení práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu (rozsudek ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
).
Z judikatury vyplývá, že argumentace týkající se tohoto posouzení, která se musí v důvodových zprávách objevit, může být stručná (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
).
Argumenty, které žalobce vznesl v souvislosti se zásadou dodržování práva na obhajobu a s právem na účinnou soudní ochranu, je třeba posoudit právě s ohledem na judikaturu připomenutou v bodech 47 až 50 výše.
Co se týče dodržování práva na obhajobu, žalobce namítá, že Rada v důvodové zprávě k napadeným aktům neuvedla, proč po příslušném ověření dospěla k závěru, že ve Spojených státech je ve správních řízeních, jejichž předmětem je kvalifikování určité organizace jako teroristické, tato zásada zaručena.
Americká právní úprava nevyžaduje, aby byla rozhodnutí přijatá v této oblasti doručena ani aby byla odůvodněna. Žalobce uvádí, že ačkoliv článek 219 INA, na němž je založeno americké rozhodnutí z roku 1997, stanoví povinnost zveřejnit rozhodnutí o zařazení na seznam ve Federálním rejstříku, v případě výnosu prezidenta č. 13224, na němž je založeno americké rozhodnutí z roku 2001, toto neplatí, jelikož tento výnos s žádným takovým opatřením nepočítá.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle judikatury platí, že zásada dodržování práva na obhajobu vyžaduje, aby osoby, jichž se týkají rozhodnutí, která významně ovlivňují jejich zájmy, mohly užitečně vyjádřit stanovisko ke skutečnostem, které jsou jim vytýkány a mohou sloužit k odůvodnění předmětných rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. září 2013, Texdata Software,
C‑418/11
,
EU:C:2013:588
, bod
a citovaná judikatura).
V případě opatření, na jejichž základě se na seznam těch, kterým se zmrazují finanční prostředky, zapisují jména osob nebo názvy subjektů, z této zásady vyplývá, že důvody přijetí těchto opatření musí být těmto osobám nebo subjektům sděleny současně s jejich přijetím nebo okamžitě po něm (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2011, Francie v. People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, bod
).
Stejně tak jako v případě práva na účinnou soudní ochranu Rada v bodě 16 přílohy B důvodové zprávy k napadeným aktům uvedla následující:
„Pokud jde o řízení o přezkumu a popis dostupných procesních prostředků, Rada má za to, že právní úprava Spojených států zajišťuje ochranu práva na obhajobu […]“
Informace, které Rada uvedla v důvodové zprávě k napadeným aktům, se pak liší v závislosti na zkoumaných amerických rozhodnutích.
Co se týče výnosů prezidenta č. 12947 a č. 13224, na nichž jsou založena americká rozhodnutí z let 1995 a 2001, Rada v rámci obecného popisu, který dodala, neuvedla, že by americké orgány měly povinnost dotčeným osobám zaslat odůvodnění, nebo tato rozhodnutí dokonce zveřejnit.
Z toho vyplývá, že ve vztahu k těmto dvěma rozhodnutím nebylo ověřeno, zda je dodržováno právo na obhajobu, a napadené akty tudíž z těchto rozhodnutí na základě judikatury připomenuté v bodech 47 až 50 výše nemohou vycházet.
Co se dále týče amerického rozhodnutí z roku 1997, je pravda, že Rada vysvětlila, že rozhodnutí o kvalifikování určitého subjektu jako zahraniční teroristické organizace nebo rozhodnutí přijatá v návaznosti na zrušení této kvalifikace jsou zveřejňována ve Federálním rejstříku. Neuvedla však žádnou informaci o tom, zda v projednávaném případě zveřejněné americké rozhodnutí z roku 1997 obsahovalo nějaké odůvodnění. Z důvodové zprávy k napadeným aktům kromě toho nevyplývá ani to, že by žalobci bylo kromě výroku rozhodnutí nějakým způsobem zpřístupněno i nějaké odůvodnění.
Za těchto podmínek je třeba posoudit, zda informace, že je rozhodnutí zveřejněno v úředním věstníku třetího státu, postačuje k tomu, aby bylo možné učinit závěr, že Rada v souladu s judikaturou citovanou v bodech 47 až 50 výše splnila svoji povinnost ověřit, zda bylo ve třetích státech, v nichž byla přijata rozhodnutí, která slouží jako podklad napadených aktů, dodrženo právo na obhajobu.
Za tímto účelem je třeba poukázat na věc, v níž byly vydány rozsudky ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
), a ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada (
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
). V této věci Rada v důvodové zprávě k předmětným aktům uvedla, že rozhodnutí orgánů dotčeného třetího státu byla zveřejněna v úředním věstníku tohoto státu; žádnou další informaci přitom neposkytla (rozsudek ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada,
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, bod
).
V rozsudku ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE (
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, body
a
), vzal Soudní dvůr do úvahy všechny zmínky o rozhodnutích orgánů třetího státu uvedené v důvodové zprávě k nařízení Rady jako celek a rozhodl, že nepostačovaly k tomu, aby mohlo být konstatováno, že tento orgán v souladu se svými povinnostmi ověřil dodržování práva na obhajobu v tomto třetím státě.
Ke stejnému závěru je nutno na základě totožných důvodů dospět i v posuzované věci, a to pokud jde o jedinou informaci uvedenou v důvodové zprávě k napadeným aktům, podle které bylo americké rozhodnutí z roku 1997 v tomto státě zveřejněno ve Federálním rejstříku.
Aniž je třeba se zabývat otázkou dodržování práva na účinnou soudní ochranu, z výše uvedených důvodů je nutné konstatovat, že odůvodnění týkající se amerických rozhodnutí je v projednávaném případě nedostatečné, takže napadené akty z těchto rozhodnutí nemohou vycházet.
Vzhledem k tomu, že čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 nevyžaduje, aby se akty Rady opíraly o vícero rozhodnutí příslušných orgánů, napadené akty mohly vycházet pouze z rozhodnutí Home Secretary, takže v posuzování žaloby je třeba pokračovat, a to v omezeném rozsahu, v němž se napadené akty opírají o posledně uvedené rozhodnutí.
K námitkám, které směřují jak proti rozhodnutím amerických orgánů, tak proti rozhodnutím orgánů Spojeného království
Žalobce namítá, že rozhodnutí amerických orgánů a orgánů Spojeného království, o která se opírají napadené akty, nejsou „rozhodnutí příslušných orgánů“ ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, a to ze tří důvodů.
Tyto důvody budou posouzeny níže v rozsahu, v němž se v souladu s bodem 66 výše týkají rozhodnutí přijatého Home Secretary.
–
K upřednostnění justičních orgánů
Žalobce tvrdí, že Rada může podle čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 vycházet ze správních rozhodnutí pouze tehdy, pokud v oblasti boje proti terorismu nemají pravomoc justiční orgány. V projednávaném případě se přitom o takovou situaci nejedná, jelikož justiční orgány ve Spojeném království pravomoc v této oblasti mají. Rada tudíž v napadených aktech nemohla vzít do úvahy rozhodnutí Home Secretary.
Rada s touto argumentací nesouhlasí.
V tomto ohledu je třeba uvést, že okolnost, že rozhodnutí je správní, a nikoli soudní povahy, není podle judikatury pro uplatnění čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 rozhodující, jelikož samotné znění tohoto ustanovení výslovně uvádí, že za příslušný orgán ve smyslu tohoto ustanovení může být považován i orgán jiné než soudní povahy (rozsudky ze dne 23. října 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, body
a
, a ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada,
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, bod
).
I když čl. 1 odst. 4 druhý pododstavec společného postoje 2001/931 upřednostňuje rozhodnutí justičních orgánů, v žádném případě nevylučuje možnost zohlednění rozhodnutí správních orgánů, pokud mají tyto orgány na základě vnitrostátního práva skutečně pravomoc k přijetí omezujících opatření namířených proti skupinám zapojeným do terorismu, a dále pokud tyto orgány, byť pouze správní povahy, mohou být přesto považovány za „rovnocenné“ justičním orgánům (rozsudek ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada,
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, bod
).
Podle judikatury musí být správní orgány považovány za rovnocenné justičním orgánům, pokud lze jejich rozhodnutí soudně přezkoumat (rozsudek ze dne 23. října 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, bod
).
Skutečnost, že soudy dotčeného státu mají pravomoc v oblasti potlačování terorismu, tedy nebrání tomu, aby Rada vzala v úvahu rozhodnutí vnitrostátního správního orgánu pověřeného přijímáním omezujících opatření v oblasti terorismu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada,
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, bod
).
Z informací poskytnutých Radou v projednávaném případě vyplývá, že rozhodnutí Home Secretary lze napadnout opravným prostředkem u Proscribed Organisations Appeal Commission (odvolací komise pro zakázané organizace, Spojené království), která rozhoduje v souladu se zásadami soudního přezkumu, a že každý účastník řízení může proti rozhodnutí odvolací komise pro zakázané organizace podat u odvolacího soudu odvolání týkající se právních otázek, a to se souhlasem této komise nebo – pokud komise tento souhlas neudělí – se souhlasem odvolacího soudu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. prosince 2006, Organizace Mudžáhidů íránského lidu v. Rada,
T‑228/02
,
EU:T:2006:384
, bod
).
Za těchto podmínek vše nasvědčuje tomu, že rozhodnutí Home Secretary lze soudně přezkoumat, takže tento správní orgán je podle judikatury uvedené v bodech 72 a 73 výše nutno považovat za rovnocenný justičnímu orgánu, a jak tvrdí Rada, představuje tedy příslušný orgán ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, a to v souladu s judikaturou, v níž byl tento závěr vysloven již několikrát (rozsudky ze dne 23. října 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, a ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada,
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
).
Žalobce uznává, že Tribunál již v několika rozsudcích připustil, že Home Secretary má povahu příslušného orgánu, ale zdůrazňuje, že v těchto věcech bylo kromě rozhodnutí tohoto správního orgánu přijato i soudní rozhodnutí, což se v projednávaném případě nestalo.
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, je třeba v tomto ohledu uvést, že ve věcech, které vedly k přijetí rozsudků týkajících se aktů, jež se opíraly o rozhodnutí Home Secretary, nebylo kromě dotčených rozhodnutí správních orgánů přijato i soudní rozhodnutí. Takové rozhodnutí například nebylo přijato ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada (
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
). Ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 23. října 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada (
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
), Tribunál vycházel ze správního rozhodnutí a kromě toho se opřel i o rozhodnutí soudní. Takto ale postupoval za velmi specifických okolností, kdy žalobce zpochybnil správní rozhodnutí na vnitrostátní úrovni, což se v projednávaném případě nestalo.
Z výše uvedených úvah vyplývá, že napadené akty nelze zrušit z toho důvodu, že Rada v důvodové zprávě k nim odkázala na rozhodnutí Home Secretary, který je správním orgánem.
–
Ke skutečnosti, že rozhodnutí Home Secretary spočívá v sestavení seznamu teroristických organizací
Žalobce namítá, že činnost příslušných orgánů, kterých se týkají napadené akty, a to včetně Home Secretary, v praxi spočívá v tom, že sestavují seznamy teroristických organizací, na které se bude uplatňovat režim různých omezení. Tato činnost nepředstavuje represivní pravomoc srovnatelnou se „zahájením vyšetřování nebo trestního stíhání“ nebo s „odsouzením“, což jsou pravomoci, které má mít podle čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 „příslušný orgán“.
Rada s touto argumentací nesouhlasí.
V tomto ohledu je třeba uvést, že společný postoj 2001/931 podle judikatury nevyžaduje, aby bylo rozhodnutí příslušného orgánu přijato v rámci trestního řízení
stricto sensu
, pokud je s ohledem na cíle sledované uvedeným společným postojem v rámci provádění rezoluce Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 1373(2001) předmětem dotčeného vnitrostátního řízení boj proti terorismu v širokém smyslu (rozsudek ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada,
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, bod
).
Soudní dvůr v tomto smyslu konstatoval, že ochrana dotčených osob není ohrožena, jestliže rozhodnutí vnitrostátního orgánu není přijato v rámci řízení, jímž mají být uloženy trestní sankce, ale v rámci řízení, jehož cílem je uložit opatření preventivního typu (rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa,
C‑539/10 P a C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, bod
).
V projednávaném případě je třeba uvést, že rozhodnutí Home Secretary ukládá organizacím považovaným za teroristické zákazy, a spadá tak – jak to vyžaduje judikatura – do rámce vnitrostátního řízení, jehož primárním cílem je uložit žalobci v souvislosti s bojem proti terorismu preventivní nebo represivní opatření (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada,
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, bod
).
Pokud jde o okolnost, že činnost dotčeného orgánu vede k sestavení seznamu osob či subjektů zapojených do terorismu, je třeba zdůraznit, že tato okolnost sama o sobě neznamená, že tento orgán před zápisem těchto osob nebo subjektů na tyto seznamy neprovedl individuální posouzení každého z nich, ani že toto posouzení musí být nutně svévolné nebo že musí postrádat právní základ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada,
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, bod
).
Nejde tudíž ani tak o okolnost, že činnost dotčeného orgánu vede k sestavení seznamu osob či subjektů zapojených do terorismu, jako spíš o to, že tato činnost je vykonávána s dostatečnými zárukami, aby Radě umožnila opřít o ni své rozhodnutí o zápisu na seznam (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada,
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, bod
).
Žalobce tedy nesprávně tvrdí, že připustit, že se příslušný orgán může vyznačovat pravomocí sestavovat seznam, by z principu odporovalo společnému postoji 2001/931.
Tento závěr nevyvrací ani ostatní argumenty žalobce.
Žalobce zaprvé tvrdí, že Rada může podle čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 zohlednit pouze seznamy sestavené Radou bezpečnosti Organizace spojených národů.
Tento argument nelze připustit, jelikož účelem poslední věty čl. 1 odst. 4 prvního pododstavce společného postoje 2001/931 je pouze to, aby Rada mohla provést zápis i na základě jiných podkladů, než jsou rozhodnutí příslušných vnitrostátních orgánů.
Žalobce zadruhé zdůrazňuje, že vzhledem k tomu, že unijní seznam přejímá obsah seznamů navržených příslušnými orgány, je v podstatě seznamem seznamů, a v důsledku toho na něj dopadá působnost vnitrostátních správních opatření, která přijaly případně i orgány třetích států, přičemž dotčené osoby o tom nejsou informovány a nemohou se tomu účinně bránit.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že – jak uvádí žalobce – Rada při určování osob či subjektů, na které se budou vztahovat opatření spočívající ve zmrazení finančních prostředků, vychází ze závěrů příslušných orgánů.
V rámci společného postoje 2001/931 byla mezi orgány členských států a unijními orgány zavedena specifická forma spolupráce, v jejímž rámci má Rada povinnost spolehnout se v největší možné míře na posouzení příslušných vnitrostátních orgánů (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. října 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, bod
, a ze dne 4. prosince 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada,
T‑284/08
,
EU:T:2008:550
, bod
).
Rada se v zásadě nemá vyjadřovat k tomu, zda orgány členských států dodržují základní práva dotčené osoby, jelikož tuto pravomoc mají příslušné vnitrostátní orgány (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. července 2007, Sison v. Rada,
T‑47/03
, nezveřejněný,
EU:T:2007:207
, bod
).
Ve výjimečných případech, kdy žalobce na základě konkrétních informací zpochybňuje, že orgány členských států dodržely základní práva, musí skutečnost, že tato práva byla skutečně dodržena, ověřit Tribunál.
Pokud jde naproti tomu o orgány třetích států, jak bylo uvedeno v bodech 47 a 48 výše, Rada je povinna ověřit, že tyto záruky byly skutečně dodrženy, i bez návrhu a své rozhodnutí v tomto směru odůvodnit.
–
Ke skutečnosti, že nebylo uvedeno, ze kterých závažných a věrohodných důkazů a stop vychází rozhodnutí Home Secretary
Žalobce se v podstatě domnívá, že pokud Rada vycházela ze správního, a nikoliv soudního rozhodnutí, měla v napadených aktech doložit, že toto rozhodnutí bylo přijato „na základě závažných a věrohodných důkazů nebo stop“, jak to vyžaduje čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931.
Vzhledem k tomu, že se tato argumentace netýká kvalifikace „rozhodnutí přijatého příslušnými orgány“ ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, která je předmětem tohoto žalobního důvodu, nýbrž odůvodnění napadených aktů, bude posouzena v rámci pátého žalobního důvodu, kde je rovněž uplatněna.
Závěry
Z bodů 47 až 65 výše je patrné, že napadené akty nemohou vycházet z amerických rozhodnutí, jelikož Rada nesplnila povinnost uvést odůvodnění, když neověřila, zda je ve Spojených státech dodržováno právo na obhajobu.
Z bodů 38 až 40 výše kromě toho vyplývá, že rozhodnutí amerických orgánů, kterých se týká tento žalobní důvod, se vztahovala na celý Hamás, zatímco rozhodnutí orgánů Spojeného království se vztahovalo pouze na Hamas-Izz al-Din al-Qassem.
Žalobce je toho názoru, že napadené akty musí být v důsledku této okolnosti v rozsahu, v němž se týkají Hamásu, zrušeny a nadále platit mohou pouze v rozsahu, v němž se vztahují na Hamas-Izz al-Din al-Qassem.
Rada se domnívá, že tato dvě „hnutí“ nebo „skupiny v rámci hnutí“ od sebe nelze odlišovat, jelikož v žalobě, jež vedla k rozsudku ze dne 14. prosince 2018, Hamás v. Rada (
T-400/10 RENV
,
EU:T:2018:966
), žalobce popsal svoji organizaci tak, že zahrnuje obě tato hnutí.
V tomto ohledu Rada cituje body 7 a 8 této žaloby:
„Hamás se skládá z Politického byra a ozbrojené složky – Brigád Ezzedine Al-Qassam [= Hamas IDQ]. Vedení Hamásu je dvouhlavé. Domácí vedení rozdělené na Západní břeh Jordánu a Pásmo Gazy a exilové vedení nacházející se v Sýrii […] … I když je ozbrojená složka relativně samostatná, vztahují se na ni všeobecné strategie připravené Politickým byrem. Politické byro přijímá rozhodnutí a Brigády je na základě silné solidarity, jež je důsledkem náboženského aspektu hnutí, respektují.“
Jak bylo rozhodnuto v bodě 293 rozsudku ze dne 14. prosince 2018, Hamás v. Rada (
T‑400/10 RENV
,
EU:T:2018:966
), toto tvrzení má značnou důkazní sílu, jelikož – jak zdůrazňuje Rada – jedná se o tvrzení samotného žalobce a žalobce jej ve věci, v níž byl vydán uvedený rozsudek, uplatnil v rámci své žalobní argumentace.
Žalobce ve svém spise účastníka řízení vysvětlil, že tato dvě „hnutí“ nebo „skupiny v rámci hnutí“ ve skutečnosti nelze zaměňovat ani spojovat, jelikož fungují zcela samostatně.
Tribunál v rámci organizačních procesních opatření žalobce požádal, aby svá tvrzení doložil důkazy, žalobce však žádný takový důkaz nebyl schopen předložit.
Za těchto podmínek nelze pro účely vymezení důsledků odpovědi poskytnuté v rámci projednávané žaloby na první žalobní důvod konstatovat, že organizace Hamas-Izz al-Din al-Qassem se odlišuje od organizace Hamás (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 29. dubna 2015, Bank of Industry and Mine v. Rada,
T‑10/13
,
EU:T:2015:235
, body
,
a
, a ze dne 29. dubna 2015, National Iranian Gas Company v. Rada,
T‑9/13
,
EU:T:2015:236
, body
a
).
To platí tím spíše, že ačkoliv byla opatření spočívající ve zmrazení finančních prostředků vůči Hamásu přijata již před několika lety, nesnažila se tato organizace od organizace Hamas-Izz al-Din al-Qassem, která byla podle jejího názoru jako jediná zodpovědná za spáchání činů, které vedly k přijetí těchto opatření, distancovat, a to způsobem, který by rozptýlil veškeré pochybnosti, a doložit tak Radě, že do těchto činů není nikterak zapojena.
Z toho vyplývá, že tento žalobní důvod musí být zamítnut.
K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění
Jak již bylo uvedeno v bodě 97 výše, žalobce tvrdí, že Rada měla v důvodových zprávách k napadeným aktům uvést, o které „závažné a věrohodné důkazy a stopy“ se opírala rozhodnutí příslušných orgánů.
Rada podporovaná Komisí má za to, že tento argument není opodstatněný.
S ohledem na bod 66 výše musí být tento žalobní důvod posouzen pouze v tom rozsahu, v němž se týká rozhodnutí Home Secretary.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že tento žalobní důvod je věcně nesprávný. Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, totiž Rada uvedla skutkové okolnosti, na kterých bylo založeno rozhodnutí Home Secretary, v bodě 14 přílohy A důvodové zprávy k napadeným aktům.
Tento argument je pak v každém případě neopodstatněný.
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle čl. 1 odst. 4 prvního pododstavce společného postoje 2001/931 se seznamy těch, kterým se zmrazují finanční prostředky, vypracovávají na základě přesných informací nebo materiálů v příslušném spisu, ze kterých vyplývá, že příslušný orgán přijal ve vztahu k dotyčným osobám a subjektům rozhodnutí, které se týká zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání za teroristický čin, pokus o spáchání teroristického činu, účast na něm nebo napomáhání k jeho spáchání, a to „na základě závažných a věrohodných důkazů nebo stop“, nebo odsouzení za takové činy.
Ze znění tohoto ustanovení vyplývá, že požadavek, který musí ověřit Rada před zapsáním osob nebo subjektů na seznamy za účelem zmrazení finančních prostředků na základě rozhodnutí příslušných orgánů, aby byla tato rozhodnutí přijata „na základě závažných a věrohodných důkazů nebo stop“, se vztahuje na rozhodnutí, která se týkají zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání, ale neuplatní se na rozhodnutí o odsouzení.
Takto provedené rozlišení mezi oběma druhy rozhodnutí vyplývá z použití zásady loajální spolupráce mezi orgány a členskými státy, kterou se řídí přijímání omezujících opatření v oblasti boje proti terorismu a podle níž musí Rada založit zápis teroristických osob nebo subjektů na seznamy za účelem zmrazení finančních prostředků na rozhodnutích přijatých vnitrostátními orgány aniž by musela, ba ani mohla tato rozhodnutí zpochybnit.
Takto pojatá zásada loajální spolupráce se použije na vnitrostátní rozhodnutí o odsouzení s tím důsledkem, že Rada nesmí před zapsáním osob nebo subjektů na seznamy za účelem zmrazení finančních prostředků ověřovat, že jsou tato rozhodnutí založena na závažných a věrohodných důkazech nebo stopách, a musí se v tomto ohledu spolehnout na posouzení učiněné vnitrostátním orgánem.
Co se týče rozhodnutí, která se týkají zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání, dochází k nim z povahy věci na počátku nebo v průběhu řízení, které ještě nedospělo ke svému konci. Aby byla zajištěna efektivita tohoto boje, bylo považováno za účelné, aby se Rada mohla za účelem přijetí omezujících opatření opřít o taková rozhodnutí, i když mají pouze přípravnou povahu, přičemž je k ochraně osob, vůči nimž jsou tato řízení vedena, současně stanoveno, že toto použití bude podléhat tomu, že Rada ověří, že daná rozhodnutí spočívají na závažných a věrohodných důkazech nebo stopách.
V projednávaném případě je rozhodnutí Home Secretary konečné v tom smyslu, že po jeho přijetí již není nutné žádné další vyšetřování. Jak nadto vyplývá z odpovědi Rady na otázku Tribunálu, jeho předmětem je zákaz činnosti žalobce ve Spojeném království spojený s trestněprávními důsledky pro osoby, které by s žalobcem ve větší či menší míře udržovaly nějaké vztahy.
Rozhodnutí Home Secretary za těchto podmínek nepředstavuje rozhodnutí o zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání a je nutné jej považovat za rozhodnutí o odsouzení, takže Rada podle čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 v důvodové zprávě k napadeným aktům nemusela uvést, které závažné důkazy a stopy sloužily jako podklad pro rozhodnutí tohoto orgánu.
Skutečnost, že Home Secretary je správní orgán, je v tomto ohledu irelevantní, jelikož jak vyplývá z bodů 75 a 76 výše, jeho rozhodnutí lze soudně přezkoumat, a je tedy nutné jej považovat za orgán rovnocenný justičnímu orgánu.
Pátý žalobní důvod je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněný.
Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z pochybení ve vztahu k věcné správnosti skutkových zjištění
V bodě II.7 důvodové zprávy k napadeným aktům Rada uvedla, že rozhodnutí příslušných orgánů, z nichž vycházela při zápisu názvu žalobce na sporné seznamy, jsou stále platná.
V bodě 15 přílohy A důvodové zprávy Rada dodala, že zákaz činnosti žalobce ve Spojeném království přezkoumávala meziresortní vládní skupina pro přezkum zákazů, která dospěla na základě příkladmo citovaných skutečností k závěru, že Hamas-Izz al-Din al-Qassem je do terorismu i nadále zapojen.
Jedná se o tato skutková zjištění. Zaprvé během konfliktu mezi Izraelem a Pásmem Gazy bylo v létě roku 2014 při raketovém útoku zabito šest izraelských civilistů a jeden thajský státní příslušník a raketové útoky postihly také německou výletní loď. Zadruhé Hamás prostřednictvím sociálních médií varoval – kromě jiných společností – i leteckou společnost Spojeného království, že zamýšlí zaútočit na Ben Gurionovo letiště v Tel Avivu (Izrael) a že tyto útoky by mohly mít za následek civilní oběti, a v červenci roku 2014 se o útok na toto letiště skutečně pokusil.
Rada v odpovědi na otázku, kterou jí položil Tribunál, potvrdila, že na základě přezkumu rozhodnutí Home Secretary provedeného meziresortní vládní skupinou pro přezkum zákazů, nedošlo k přijetí nového rozhodnutí.
V bodě 10 přílohy B důvodové zprávy k napadeným aktům Rada kromě toho uvedla, že dne 27. července 2012 byl ukončen poslední přezkum amerického rozhodnutí z roku 1997, kterým byl Hamás kvalifikován jako zahraniční teroristická organizace, a že vláda na jeho základě dospěla k závěru, že okolnosti, ze kterých toto rozhodnutí vychází, se nezměnily natolik, aby odůvodnily zrušení této kvalifikace.
V bodě 17 přílohy B důvodové zprávy k napadeným aktům Rada kromě toho poukázala na různé události, které se odehrály mezi lety 2003 a 2011 a na jejichž základě americké orgány kvalifikovaly žalobce jako zahraniční teroristickou organizaci, přičemž neupřesnila, odkud se o těchto událostech dozvěděla.
Na otázku, která jí byla v tomto směru položena v rámci organizačního procesního opatření, Rada odpověděla, že některé z těchto událostí vyšly najevo v rámci přezkumu amerického rozhodnutí z roku 1997, který proběhl v roce 2008 a v důvodové zprávě k napadeným aktům není zmíněn.
V bodě 17 přílohy B důvodové zprávy k napadeným aktům jsou uvedena tato skutková zjištění:
–
Hamás se přihlásil k odpovědnosti za sebevražedný útok spáchaný v září roku 2003, při němž v okolí nemocnice Assof Harofeh a vojenské základny Tzrifin (Izrael) zahynulo devět vojáků izraelských ozbrojených sil a bylo zraněno 30 osob;
–
v lednu roku 2004 zničil v Jeruzalémě sebevražedný atentátník autobus v blízkosti sídla předsedy vlády; při útoku zahynulo jedenáct civilistů a třicet dalších bylo zraněno; k odpovědnosti za útok se společně přihlásily Hamás a Brigáda mučedníků Al-Aksá;
–
v lednu roku 2005 teroristé aktivovali výbušné zařízení na palestinské straně hraničního přechodu Karni a prorazili otvor, jímž palestinští ozbrojenci pronikli na izraelskou stranu; při útoku zahynulo šest izraelských civilistů a pět dalších bylo zraněno; k odpovědnosti za útok se společně přihlásily Hamás a Brigáda mučedníků Al-Aksá;
–
v lednu roku 2007 se Hamás přihlásil k odpovědnosti za únos tří dětí v Pásmu Gazy;
–
v lednu roku 2008 zabil palestinský ostřelovač z Pásma Gazy jednadvacetiletého ekvádorského dobrovolníka, který pracoval na poli v kibucu Ein Hashlosha (Izrael); k odpovědnosti za tento útok se přihlásil Hamás;
–
v únoru roku 2008 zabil sebevražedný atentátník Hamásu v nákupním centru v Dimoně (Izrael) starší ženu a zranil třicet osm dalších osob; druhého teroristu zastřelil přítomný policista dříve, než odpálil svůj pás s výbušninami; Hamás tento útok označil za „hrdinský“;
–
dne 14. června 2010 v Hebronu (Západní břeh Jordánu) stříleli ozbrojení útočníci na policejní vůz, jednoho policistu zabili, dva další zranili; během společné akce izraelské Bezpečnostní služby, izraelské policie a Tsahalu byli útočníci dne 22. června 2010 zajati; příslušníci jednotky Hamásu odpovědné za útok při výsleších uvedli, že jednotka vznikla již před několika lety a že se vyzbrojili mimo jiné útočnými puškami typu kalašnikov; během výslechů bylo rovněž zjištěno, že jednotka plánovala provést další útoky, včetně únosu vojáka a civilisty z bloku Ecion severně od hory Hebron;
–
v dubnu roku 2011 Hamás odpálil protitankovou střelu Kornet, která zasáhla izraelský školní autobus; jeden šestnáctiletý student utrpěl velmi vážná zranění, řidič autobusu byl zraněn lehce; střela použitá při útoku je schopná prorazit pancéřování moderního tanku;
–
dne 20. srpna 2011 odpálili útočníci ve městě Ofakim (Izrael) raketové střely na skupinu lidí; zranili dvě děti a dalšího civilistu; k odpovědnosti za tento útok se přihlásil Hamás.
V bodě 32 rozsudku ze dne 26. července 2017, Rada v. Hamás (
C‑79/15 P
,
EU:C:2017:584
), Soudní dvůr rozhodl, že skutečnost, že vnitrostátní rozhodnutí, jež sloužilo jako základ pro prvotní zařazení, zůstává – stejně jako v projednávaném případě – v platnosti, sama o sobě nedovoluje usuzovat na to, že trvá nebezpečí zapojení dotyčné osoby či subjektu do teroristických činností, a Rada je tedy povinna založit ponechání jména této osoby nebo názvu tohoto subjektu na uvedeném seznamu na aktualizovaném posouzení situace s přihlédnutím k novějším skutkovým okolnostem dokládajícím, že toto nebezpečí stále trvá.
V projednávaném případě je třeba s ohledem na body 124 až 131 výše konstatovat, že Rada založila opětovné zapsání názvu žalobce na sporné seznamy zaprvé na tom, že stále platila rozhodnutí kvalifikovaná jako rozhodnutí příslušných orgánů ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, a zadruhé na skutkových zjištěních uvedených v bodě 15 přílohy A a v bodě 17 přílohy B důvodové zprávy k napadeným aktům, která představovala novější informace, na něž poukázala sama Rada, a dokládala, že nebezpečí zapojení Hamásu do činnosti teroristických organizací stále trvá.
Žalobce se v rámci druhého žalobního důvodu domnívá, že pokud Rada vycházela ze skutkových okolností zmíněných v napadených aktech, porušila povinnost uvést odůvodnění, a že se rovněž dopustila pochybení ve vztahu k věcné správnosti skutkových zjištění.
S ohledem na odpověď na pátý žalobní důvod a argumentaci uvedenou v bodech 115 až 122 a 133 výše, je třeba tento žalobní důvod posoudit pouze v tom rozsahu, v němž se týká skutkových zjištění zmíněných v bodě 15 přílohy A a v bodě 17 přílohy B důvodové zprávy k napadeným aktům.
K porušení povinnosti uvést odůvodnění
Žalobce namítá, že skutkové okolnosti zmíněné v bodě 15 přílohy A a v bodě 17 přílohy B důvodové zprávy k napadeným aktům jsou popsány velmi neurčitě, jelikož není uvedeno, kdy a kde se odehrály, a Rada zároveň nevysvětlila, proč byla odpovědnost za tyto skutky přičtena právě Hamásu.
Unijní soud je podle Soudního dvora povinen ověřit zejména to, zda byla dodržena povinnost uvést odůvodnění stanovená v článku 296 SFEU, a zda jsou tudíž uváděné důvody dostatečně přesné a konkrétní (rozsudky ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
, a ze dne 26. července 2017, Rada v. Hamás,
C‑79/15 P
,
EU:C:2017:584
, bod
).
Z odůvodnění vyžadovaného článkem 296 SFEU musejí podle ustálené judikatury jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, aby se tak dotčená osoba mohla seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a aby příslušný soud mohl provést přezkum (viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Rada v. Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, bod
a citovaná judikatura).
Není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož dostatečnost odůvodnění musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (rozsudky ze dne 15. listopadu 2012, Rada v. Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, bod
, a ze dne 14. října 2009, Bank Melli Iran v. Rada,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, bod
).
Konkrétně je třeba uvést, že akt nepříznivě zasahující do právního postavení osoby je dostatečně odůvodněn, jestliže byl vydán v souvislostech, které jsou dotčené osobě známy a které jí umožňují pochopit dosah opatření, které vůči ní bylo přijato (rozsudky ze dne 15. listopadu 2012, Rada v. Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, bod
, a ze dne 14. října 2009, Bank Melli Iran v. Rada,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, bod
).
Vzhledem k tomu, že v projednávaném případě se skutkové okolnosti, které Rada zmínila v bodě 15 přílohy A a v bodě 17 přílohy B důvodové zprávy k napadeným aktům, odehrály v souvislostech, které byly žalobci známy, je třeba konstatovat, že jsou popsány natolik přesně a konkrétně, že je žalobce může zpochybnit a Tribunál je může přezkoumat, ačkoliv není výslovně uvedeno, kde přesně nebo kdy přesně se odehrály ani proč byla odpovědnost za tyto skutky přičtena Hamásu.
První část druhého žalobního důvodu je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněnou.
K pochybení ve vztahu k věcné správnosti skutkových zjištění
Žalobce tvrdí, že Rada je povinna prokázat věcnou správnost skutkových zjištění, která jsou uvedena v bodě 15 přílohy A a v bodě 17 přílohy B důvodové zprávy k napadeným aktům. Takový důkaz však v projednávaném případě nebyl předložen.
Žalobce konkrétně zpochybňuje událost z ledna roku 2004, tedy výbuch autobusu, který je zmíněn v bodě 17 přílohy B, jelikož k odpovědnosti za tento útok se nepřihlásil Hamás, nýbrž Brigády mučedníků Al-Aksá, což je ozbrojená složka hnutí Fatah.
Na jednání advokátka žalobce uvedla, že Hamás zpochybňuje všechna skutková zjištění, která Rada zmínila v napadených aktech.
V odpovědi na otázku položenou Tribunálem v rámci organizačního procesního opatření předložila Rada různé články a publikace, které měly prokázat správnost skutkových tvrzení.
V tomto ohledu je třeba uvést, že pokud jde o následná rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků, Soudní dvůr konstatoval, že unijní soud je povinen ověřit nejen to, zda byla dodržena povinnost uvést odůvodnění, které se týkají body 136 až 142 výše, ale také to, zda jsou tyto důvody podložené (rozsudky ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
, a ze dne 26. července 2017, Rada v. Hamás,
C‑79/15 P
,
EU:C:2017:584
, bod
).
Soudní dvůr rovněž usoudil, že dotyčná osoba nebo subjekt mohou v rámci žaloby podané proti rozhodnutí o ponechání svého jména nebo názvu na sporných seznamech zpochybnit všechny informace, o které se Rada opírá při prokazování, že nebezpečí jejich zapojení do teroristických činností trvá bez ohledu na to, zda tyto informace vycházejí z vnitrostátního rozhodnutí přijatého příslušným orgánem nebo z jiných zdrojů (rozsudky ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
, a ze dne 26. července 2017, Rada v. Hamás,
C‑79/15 P
,
EU:C:2017:584
, bod
).
Soudní dvůr dodal, že v případě zpochybnění legality přísluší Radě, aby prokázala, že jsou tvrzené skutečnosti podložené, a unijnímu soudu přísluší ověřit jejich věcnou správnost (rozsudky ze dne 26. července 2017, Rada v. LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, bod
, a ze dne 26. července 2017, Rada v. Hamás,
C‑79/15 P
,
EU:C:2017:584
, bod
).
V tomto ohledu je třeba uvést, že jak plyne z judikatury, zpochybňuje-li jeden účastník řízení důkazy předložené druhým účastníkem řízení, prvně uvedený musí kumulativně splnit dva požadavky.
Zaprvé jeho námitky nesmí být obecné, naopak musí být konkrétní a podrobné (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. září 2013, Duravit a další v. Komise,
T‑364/10
, nezveřejněný,
EU:T:2013:477
, bod
).
Zadruhé námitky týkající se věcné správnosti skutkových zjištění musí být jednoznačně uvedeny v prvním procesním úkonu týkajícím se napadeného aktu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. dubna 2015, Tomana a další v. Rada a Komise,
T‑190/12
,
EU:T:2015:222
, bod
). V projednávaném případě to znamená, že zohlednit lze pouze námitky, které byly vzneseny v žalobě.
Tyto požadavky mají umožnit žalovanému, aby se již ve fázi podání žaloby mohl dopodrobna seznámit s tím, co mu žalobce vytýká, a řádně si připravit svoji obranu.
V projednávaném případě je třeba uvést, že relativně jednoznačně a konkrétně bylo v žalobě zpochybněno pouze jedno ze skutkových zjištění zmíněných v bodě 15 přílohy A a v bodě 17 přílohy B důvodové zprávy k napadeným aktům, a to událost z ledna roku 2004; vůči ostatním skutkům nebyla v této fázi řízení vznesena žádná konkrétní námitka. Tyto ostatní skutky byly zpochybněny až na jednání, kdy žalobce v obecné rovině namítl, že „odpovědnost za události, na jejichž základě Rada odůvodňuje ponechání názvu této organizace na seznamu teroristických organizací, lze přičíst politické složce Hamásu“.
Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že takto formulované všeobecné zpochybnění v pozdější fázi řízení nesplňuje s ohledem na judikaturu podmínky pro to, aby mohlo být zohledněno, a že zpochybnění události, která se odehrála v lednu roku 2004 je v každém případě – a to i kdyby bylo opodstatněné – irelevantní, jelikož ostatní skutky, které Rada zmínila v bodě 15 přílohy A a v bodě 17 přílohy B důvodové zprávy k napadeným aktům, důvodně zpochybněny nebyly, a proto je lze zohlednit při zdůvodnění závěru, že trvá nebezpečí zapojení žalobce do teroristických činností.
Mezi těmito událostmi jsou i události, které se odehrály v letech 2011 až 2014 a které jsou za účelem odůvodnění napadených aktů nepochybně dostatečně aktuální.
Druhý žalobní důvod tedy musí být zamítnut.
Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nesprávného posouzení, pokud jde o teroristickou povahu organizace Hamás
Žalobce má za to, že se Rada při přijetí napadených aktů dopustila nesprávného posouzení, pokud jej kvalifikovala jako teroristickou organizaci. Domnívá se, že Tribunál má pravomoc ověřit, jak Rada kvalifikovala skutkové okolnosti, které považovala za teroristické činy, a že tento přezkum musí být proveden ve vztahu jak ke skutkovým zjištěním, na která poukázala sama Rada, tak ke skutkovým zjištěním, která byla uvedena v rozhodnutích příslušných orgánů.
K rozhodnutím příslušných orgánů
V souvislosti se skutkovými zjištěními uvedenými v rozhodnutích příslušných orgánů musí Tribunál podle žalobce prověřit, zda kvalifikace, kterou provedly tyto orgány, vychází z definice terorismu uvedené ve společném postoji 2001/931. V projednávaném případě tento přezkum nelze provést, jelikož Rada v souvislosti s touto kvalifikací neuvedla žádné informace.
V důsledku odpovědi na první žalobní důvod musí být tato část žalobního důvodu posouzena pouze v rozsahu, v němž se týká rozhodnutí Home Secretary.
Vzhledem k tomu, že v odpovědi na pátý žalobní důvod bylo rozhodnuto, že v důvodové zprávě k napadeným aktům nemusí být uvedeno, o jaké důkazy a stopy se toto rozhodnutí opírá, nelze po Radě požadovat, aby prověřila, jak tato skutková zjištění kvalifikoval vnitrostátní orgán, a aby v těchto aktech uvedla závěr této kvalifikace.
V projednávaném případě to platí tím spíše, že předmětné rozhodnutí bylo přijato v členském státě, který má podle čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 a čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 s Radou specifickým způsobem spolupracovat, přičemž Rada má v rámci této spolupráce povinnost se v co největší možné míře spolehnout na posouzení příslušného vnitrostátního orgánu (rozsudky ze dne 23. října 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, bod
, a ze dne 4. prosince 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada,
T‑284/08
,
EU:T:2008:550
, bod
).
Ke skutkovým zjištěním, na která poukázala sama Rada
V důvodových zprávách k napadeným aktům Rada kvalifikovala skutková zjištění uvedená v bodě 15 přílohy A jako teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 bodu iii) písm. a), d), f), g) a i) společného postoje 2001/931, které byly spáchány za účelem dosažení cílů uvedených v čl. 1 odst. 3 bodech i) a ii) téhož společného postoje, a skutková zjištění uvedená v bodě 17 přílohy B kvalifikovala jako teroristické činy ve smyslu čl. 1 odst. 3 bodu iii) písm. a), b), c) a f) společného postoje 2001/931, které byly spáchány za účelem dosažení cílů uvedených v čl. 1 odst. 3 bodech i) a ii) téhož společného postoje.
Žalobce tvrdí, že pokud Rada kvalifikovala předmětná skutková zjištění jako teroristické činy, pochybila. Předně podotkl, že Rada ve vztahu k němu tuto kvalifikaci neměla použít, jelikož ke všem předmětným činům došlo v rámci válečné okupace Palestiny ze strany Izraele. Dále uvedl, že i kdyby byly tyto skutky prokázány, neplyne z nich, že byly spáchány za účelem dosažení cílů, které Rada uvedla a které jsou zmíněny v čl. 1 odst. 3 bodech i), ii) a iii) společného postoje 2001/931.
Tyto dva argumenty ve skutečnosti souvisejí s otázkou, zda měla Rada při kvalifikaci skutkových zjištění uvedených v bodě 15 přílohy A a v bodě 17 přílohy B důvodové zprávy k napadeným aktům zohlednit okolnost, že se na izraelsko-palestinský konflikt vztahuje právo ozbrojených konfliktů.
V tomto ohledu je třeba uvést, že existence ozbrojeného konfliktu ve smyslu mezinárodního humanitárního práva podle ustálené judikatury nevylučuje použití takových ustanovení unijního práva týkajících se prevence terorismu, jako je společný postoj 2001/931 a nařízení č. 2580/2001, na případné teroristické činy spáchané v tomto rámci (rozsudek ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada,
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, bod
; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 14. března 2017, A a další,
C‑158/14
,
EU:C:2017:202
, body
až
).
Společný postoj 2001/931 totiž nijak nerozlišuje, pokud jde o jeho působnost, podle toho, zda dotčený čin je, či není spáchán v rámci ozbrojeného konfliktu ve smyslu mezinárodního humanitárního práva. Cílem Unie a jejích členských států je boj proti terorismu bez ohledu na jeho formu v souladu s cíli platného mezinárodního práva (rozsudek ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada,
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, bod
).
Rada přijala společný postoj 2001/931 (viz body 5 až 7 odůvodnění tohoto společného postoje) a – v souladu s tímto společným postojem – nařízení č. 2580/2001 (viz body 3, 5 a 6 odůvodnění tohoto nařízení) zejména proto, aby na unijní úrovni provedla rezoluci Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 1373 (2001) (viz bod 1 výše), která „potvrzuje nezbytnost bojovat všemi prostředky, v souladu s Chartou OSN, proti ohrožením mezinárodního míru a bezpečnosti, která představují teroristické činy“, a „vyzývá členské státy, aby doplnily mezinárodní spolupráci přijetím dodatečných opatření, aby na svém území všemi dovolenými prostředky bránily a potíraly financování a přípravu jakéhokoliv teroristického činu“ (rozsudek ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada,
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, bod
).
Třetí žalobní důvod je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněný.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady nevměšování
Žalobce namítá, že Rada přijetím napadených aktů porušila zásadu nevměšování, která vyplývá z článku 2 Charty Organizace spojených národů a představuje zásadu
ius cogens
plynoucí ze svrchované rovnosti států v mezinárodním právu a podle které nelze žádný stát ani vládu státu považovat za teroristický subjekt.
Žalobce přitom není pouhou nevládní organizací, natož neformálním hnutím, ale představuje legální politické hnutí, které v Palestině zvítězilo ve volbách a tvoří jádro palestinské vlády. Vzhledem k tomu, že Hamás musel zastávat funkce, které překračují rámec funkcí běžné politické strany, jeho působení v Gaze lze ve skutečnosti přirovnat k činnosti státního orgánu a z tohoto důvodu jej nelze postihovat protiteroristickými opatřeními. Z osob a subjektů, jejichž jména a názvy jsou zapsány na sporné seznamy, se žalobce v takové situaci nachází jako jediný.
V tomto ohledu je třeba uvést, že zásada nevměšování, která patří mezi zásady obyčejového mezinárodního práva a je rovněž nazývána jako zásada nezasahování, zakládá právo každého svrchovaného státu spravovat si své záležitosti bez vnějšího zásahu a je logickým důsledkem zásady svrchované rovnosti států.
Jak uvedla Rada, tato zásada mezinárodního práva je zakotvena ve prospěch svrchovaných států, a nikoli ve prospěch skupin nebo hnutí (viz rozsudek ze dne 16. října 2014, LTTE v. Rada,
T‑208/11 a T‑508/11
,
EU:T:2014:885
, bod
a citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že Hamás není ani stát, ani vláda státu, zásady nevměšování se nemůže dovolávat.
Čtvrtý žalobní důvod tudíž musí být zamítnut jako neopodstatněný.
K šestému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady dodržování práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu v rámci vnitrostátních řízení
Žalobce tvrdí, že v projednávaném případě nebyla v rámci vnitrostátních řízení dodržena jeho procesní práva, jelikož nebyl informován o amerických rozhodnutích a o rozhodnutích Home Secretary, ačkoliv má Hamás v Dauhá (Katar) a v Gaze svoji pobočku. Vzhledem k tomu, že mu tato rozhodnutí nebyla doručena, neznal jejich odůvodnění a nemohl předložit své připomínky, staly se opravné prostředky, které případně mohl podat, neúčinnými.
Žalobce dospěl k závěru, že pokud Rada neprokázala, že se vlády Spojených států a Spojeného království pokusily Hamás vyrozumět, ale že tento pokus z důvodů nezávislých na jejich vůli nebyl úspěšný, napadené akty musí být zrušeny kvůli porušení zásady dodržování práva na obhajobu a práva na účinnou soudní ochranu.
S ohledem na závěr učiněný v bodě 66 výše musí být tento žalobní důvod posouzen pouze v rozsahu, v němž se týká rozhodnutí Home Secretary.
Na jednání však žalobce uvedl, že šestý žalobní důvod bere v rozsahu, v němž se týká tohoto rozhodnutí, zpět.
O šestém žalobním důvodu již tedy není namístě rozhodovat.
K sedmému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení práva na vlastnictví
Žalobce namítá, že zmrazení finančních prostředků představuje zásah do jeho práva na vlastnictví, který není odůvodněný, jelikož napadené akty jsou z důvodů vyložených v předchozích žalobních důvodech v rozporu s právními předpisy.
Rada podporovaná Komisí má za to, že je tento žalobní důvod neopodstatněný.
Vzhledem k tomu, že předchozí žalobní důvody byly zamítnuty, tento žalobní důvod je neopodstatněný, a musí být tudíž rovněž zamítnut.
V každém případě je třeba připomenout, že základní práva, zejména právo na vlastnictví, se v unijním právu netěší absolutní ochraně. Výkon těchto práv lze omezit, pokud jsou tato omezení zaprvé náležitě odůvodněna cíli obecného zájmu sledovanými Unií a zadruhé nepředstavují vzhledem k těmto cílům nepřiměřený či neúnosný zásah do jejich podstaty (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa,
C‑539/10 P a C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, bod
a citovaná judikatura)
Co se týče první podmínky, je třeba připomenout, že zmrazení finančních prostředků, finančního majetku a jiných hospodářských zdrojů osob a subjektů, které jsou podle pravidel stanovených nařízením č. 2580/2001 a společným postojem 2001/931 označeny za osoby zapojené do financování terorismu, cíl obecného zájmu sleduje, jelikož spadá do rámce boje proti ohrožením mezinárodního míru a bezpečnosti, která představují teroristické činy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa,
C‑539/10 P a C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud jde o druhou podmínku, je třeba uvést, že se nezdá, že by opatření spočívající ve zmrazení finančních prostředků, a zejména v ponechání názvu žalobce na sporných seznamech byla nepřiměřená či neúnosná nebo že by zasahovala do podstaty všech nebo některých základních práv.
Tento druh opatření je totiž v demokratické společnosti nezbytný pro boj proti terorismu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. října 2008, People’ s Mojahedin Organization of Iran v. Rada,
T‑256/07
,
EU:T:2008:461
, bod
a citovaná judikatura).
Opatření spočívající ve zmrazení finančních prostředků nadto nejsou absolutní, nýbrž stanoví možnost schválit použití zmrazených finančních prostředků pro nezbytné potřeby či úhradu některých závazků a udělit zvláštní povolení k tomu, aby byly zmrazené finanční prostředky, jiný finanční majetek nebo hospodářské zdroje uvolněny (viz rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa,
C‑539/10 P a C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, bod
a citovaná judikatura).
Ponechání jmen osob a názvů subjektů na seznamech těch, jimž se zmrazují finanční prostředky, je kromě toho pravidelně prověřováno, aby se zajistilo, aby jména a názvy těch, kteří již neodpovídají kritérií pro zařazení na tyto seznamy, z nich byly vyňaty (rozsudek ze dne 15. listopadu 2012, Al-Aqsa v. Rada a Nizozemsko v. Al-Aqsa,
C‑539/10 P a C‑550/10 P
,
EU:C:2012:711
, bod
).
Za těchto podmínek musí být sedmý žalobní důvod zamítnut jako neopodstatněný.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že žalobce neměl ve věci úspěch a Rada požadovala náhradu nákladů řízení, je důvodné žalobci uložit, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou.
Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu kromě toho platí, že orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, nesou vlastní náklady řízení.
Komise tedy ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (první rozšířený senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Hamás ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Radou Evropské unie.

3)
Evropská komise ponese vlastní náklady řízení.

Pelikánová
Valančius
Nihoul
Svenningsen
Öberg
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 6. března 2019.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.