CELEX: 62020CJ0221
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Dane
Smernica 92/83/EHS
Spotrebné dane
Pivo
Článok 4 ods. 2
Možnosť uplatniť znížené sadzby spotrebnej dane na pivo vyrábané nezávislými malými pivovarmi
Zaobchádzanie s dvomi alebo viacerými malými pivovarmi ako s jediným nezávislým malým pivovarom
Povinnosť prebratia

Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 4 ods. 2 druhej vety smernice Rady 92/83/EHS z 19. októbra 1992 o zosúladení štruktúr spotrebných daní pre etanol a alkoholické nápoje (
Ú. v. ES L 316, 1992, s. 21
; Mim. vyd. 09/001, s. 206).
Tieto návrhy boli podané v rámci konaní začatých na podnet A Oy (C‑221/20) a B Oy (C‑223/20), spoločností vykonávajúcich pivovarnícku činnosť, z dôvodu, že sa im na účely získania zníženej spotrebnej dane nepriznalo zaobchádzanie ako s jediným nezávislým malým pivovarom.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 92/83
Článok 4 ods. 1 a 2 smernice 92/83 stanovuje:
„1.   Členské štáty môžu uplatňovať zredukované [znížené –
neoficiálny preklad
] daňové sadzby, ktoré môžu byť diferencované podľa ročnej produkcie príslušných pivovarov, a to na pivo vyrábané v nezávislých malých pivovaroch v rámci nasledujúcich limitov:
–
zredukované [znížené –
neoficiálny preklad
] sadzby sa nesmú uplatňovať na podniky vyrábajúce viac ako 200000 hl piva ročne,
–
zredukované [znížené –
neoficiálny preklad
] sadzby, ktoré by mohli klesnúť pod hodnotu minimálnej sadzby, nesmú byť viac ako 50 % pod hodnotu štandardnej národnej sadzby spotrebnej dane.
2.   Na účely zredukovaných [znížených –
neoficiálny preklad
] sadzieb platí, že pojem ‚nezávislý malý pivovar‘ predstavuje pivovar, ktorý je právne a hospodársky nezávislý od ostatných pivovarov, ktorý používa priestory a budovy fyzicky sa nachádzajúce mimo priestorov a budov akéhokoľvek iného pivovaru a ktorý nepracuje na základe licencie. Avšak ak dva alebo viac malých pivovarov spolupracuje a ich celková ročná produkcia neprekračuje hodnotu 200000 hl, tieto pivovary sa môžu považovať za samostatne nezávislé malé pivovary [za jediný nezávislý malý pivovar –
neoficiálny preklad
].“
Smernica 92/84
V siedmom odôvodnení smernice Rady 92/84/EHS z 19. októbra 1992 o aproximácii sadzieb spotrebnej dane na alkohol a alkoholické nápoje (
Ú. v. ES L 316, 1992, s. 29
; Mim. vyd. 09/001, s. 213) sa uvádza:
„Keďže pivo sa v členských štátoch zdaňuje na rozličných základoch; tieto rôzne postupy môžu byť naďalej povolené, pokiaľ sa stanoví minimálny odvod vypočítaný podľa obsahu kmeňovej sladiny a obsahu alkoholu vo výrobku [Keďže metódy zdaňovania piva sa v jednotlivých členských štátoch líšia a keďže je vhodné umožniť pretrvanie týchto rozdielov, najmä stanovením minimálnej sadzby vyjadrenej tak vo vzťahu k pôvodnej hustote, ako aj obsahu alkoholu vo výrobku –
neoficiálny preklad
].“
Fínske právo
Ustanovenie § 9 prvého a tretieho odseku alkoholi‑ja alkoholijuomaverolaki (1471/1994) [zákon o dani z alkoholu a alkoholických nápojov (1471/1994)], v znení platnom do 31. decembra 2014, stanovuje:
„Ak daňovník predloží dôveryhodné dôkazy, ktoré preukazujú, že pivo bolo vyrobené podnikom, ktorý je právne a hospodársky nezávislý od iných podnikov v rovnakom odvetví činnosti a ktorých objem piva vyrábaného v kalendárnom roku nepresiahne 10000000 litrov, daň z alkoholických nápojov uplatniteľná na pivo sa znižuje:
1.
o 50 %, pokiaľ množstvo piva, ktoré podnik vyrobí za kalendárny rok, neprevyšuje 200000 litrov;
2.
o 30 %, pokiaľ množstvo piva, ktoré podnik vyrobí za kalendárny rok, predstavuje viac ako 200000 litrov, ale neprevyšuje 3000000 litrov;
3.
o 20 %, pokiaľ množstvo piva, ktoré podnik vyrobí za kalendárny rok, predstavuje viac ako 3000000 litrov, ale neprevyšuje 5500000 litrov;
4.
o 10 %, pokiaľ množstvo piva, ktoré podnik vyrobí za kalendárny rok, predstavuje viac ako 5500000 litrov, ale neprevyšuje 10000000 litrov.
…
Ak dva alebo viaceré podniky uvedené v prvom pododseku navzájom spolupracujú v oblasti výroby alebo prevádzky, neznamená to, že medzi nimi existuje právna alebo hospodárska závislosť. Za spoluprácu v oblasti výroby alebo prevádzky sa považuje obstarávanie surovín a materiálov, ktoré sú potrebné na výrobu piva, ako aj balenie piva, marketing a odbyt. Podmienkou uplatnenia tohto odseku však je, že celková produkcia piva vyrobeného týmito podnikmi za kalendárny rok neprevyšuje 10000000 litrov.“
Ustanovenie § 9 prvého a tretieho odseku zákona o dani z alkoholu a alkoholických nápojov v znení uplatniteľnom od 1. januára 2015 stanovuje:
„Ak daňovník predloží dôveryhodné dôkazy, ktoré preukazujú, že pivo bolo vyrobené pivovarom, ktorý je právne a hospodársky nezávislý od akéhokoľvek iného pivovaru, ktorý je fyzicky odlišný od akéhokoľvek iného pivovaru, ktorý nevyrába na základe licencie a ktorého objem piva vyrobeného v kalendárnom roku nepresiahne 15000000 litrov, daň z alkoholických nápojov uplatniteľná na pivo sa zníži:
1.
o 50 %, pokiaľ množstvo piva, ktoré pivovar vyrobí za kalendárny rok, neprevyšuje 500000 litrov;
2.
o 30 %, pokiaľ množstvo piva, ktoré pivovar vyrobí za kalendárny rok, predstavuje viac ako 500000 litrov, ale neprevyšuje 3000000 litrov;
3.
o 20 %, pokiaľ množstvo piva, ktoré pivovar vyrobí za kalendárny rok, predstavuje viac ako 3000000 litrov, ale neprevyšuje 5500000 litrov;
4.
o 10 %, pokiaľ množstvo piva, ktoré pivovar vyrobí za kalendárny rok, predstavuje viac ako 5500000 litrov, ale neprevyšuje 10000000 litrov.
…
Ak dva alebo viaceré pivovary uvedené v prvom pododseku navzájom spolupracujú v oblasti výroby alebo prevádzky, neznamená to, že medzi nimi existuje právna alebo hospodárska závislosť. Za spoluprácu v oblasti výroby alebo prevádzky sa považuje obstarávanie surovín a materiálov, ktoré sú potrebné na výrobu piva, ako aj balenie piva, jeho predaj a odbyt. Podmienkou uplatnenia tohto odseku však je, že celkový objem produkcie piva vyrobeného týmito pivovarmi za kalendárny rok predstavuje najviac 15000000 litrov.“
Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
V rokoch 2015 a 2016 Tulli (Správny orgán pre clo a spotrebné dane, Fínsko) uskutočnil kontroly v A a B, spoločnostiach vykonávajúcich predovšetkým pivovarnícke činnosti, so zameraním na daň z alkoholu a alkoholických nápojov, ktorú boli tieto spoločnosti povinné zaplatiť za obdobie od 1. mája 2013 do 31. decembra 2015 (v prípade A) a od 1. januára 2013 do 31. decembra 2014 (v prípade B).
Kým A a B vo svojich daňových priznaniach pre daň z alkoholu a alkoholických nápojov deklarovali zdaniteľné dodávky piva v kategórii výrobkov, na ktoré sa uplatňuje daň znížená o 50 %, správny orgán pre clo a spotrebné dane dospel k záveru, že tieto spoločnosti si nemohli uplatniť nárok na takéto zníženie, pretože ich nebolo možné považovať za právne a hospodársky nezávislé pivovary v zmysle § 9 zákona o dani z alkoholu a alkoholických nápojov, a to najmä preto, že spoluvlastníkom oboch týchto spoločností bola tretia osoba, ktorá zároveň vykonávala funkciu ich konateľa. Tento úrad ďalej v súvislosti so spoločným zdanením A a B pripomenul, že fínsky zákonodarca úmyselne v tomto § 9 neupravil možnosť zaobchádzať s dvomi alebo viacerými malými pivovarmi ako s jediným pivovarom. Z vyššie uvedených dôvodov dotknutý správny orgán na základe dodatočných daňových výmerov z 9. decembra 2016 uložil A a B povinnosť zaplatiť vyššiu daň a penále.
Keďže ich správnym žalobám nebolo vyhovené, A a B podali žalobu na Helsingin hallinto‑oikeus (Správny súd Helsinki, Fínsko). Rozhodnutiami z 5. novembra 2018 tento súd zamietol uvedené žaloby jednak z dôvodu, že A a B nemali nárok na zníženú sadzbu dane upravenú v § 9 zákona o dani z alkoholu a alkoholických nápojov, a jednak preto, že Fínska republika v súvislosti so spoločným zdanením neprebrala článok 4 ods. 2 druhú vetu smernice 92/83 ani nebola povinná tak urobiť.
A a B podali odvolania na Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd, Fínsko), ktorý je vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania.
Tento súd uvádza, že neexistuje jednoznačná odpoveď na otázku, či členský štát, ktorý uplatňuje znížené sadzby spotrebnej dane na pivo vyrábané v nezávislých malých pivovaroch v zmysle článku 4 smernice 92/83, musí zároveň uplatniť aj článok 4 ods. 2 druhú vetu tejto smernice, alebo či sa uplatnenie tohto posledného uvedeného ustanovenia ponecháva na voľnú úvahu tohto členského štátu.
Za týchto okolností Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky, ktoré majú v oboch veciach C‑221/20 a C‑223/20 rovnaké znenie:
1.
Má sa článok 4 smernice [92/83] vykladať v tom zmysle, že členský štát, ktorý podľa tohto ustanovenia uplatňuje na pivo, ktoré vyrábajú nezávislé malé pivovary, znížené sadzby spotrebnej dane, musí uplatňovať aj ustanovenie o spoločnom zdaňovaní malých pivovarov, ktoré sa nachádza v článku 4 ods. 2 druhej vete tejto smernice, alebo závisí uplatňovanie tohto posledného uvedeného ustanovenia od voľnej úvahy dotknutého členského štátu?
2.
Má článok 4 ods. 2 druhá veta smernice [92/83] priamy účinok?“
Konanie pred Súdnym dvorom
Rozhodnutím Súdneho dvora zo 14. júla 2020 boli veci C‑221/20 a C‑223/20 spojené na spoločné konanie na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania a rozsudku.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej prejudiciálnej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 2 druhá veta smernice 92/83 vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie nevyhnutne predpokladá jeho vykonanie členským štátom, ktorý uplatňuje znížené sadzby spotrebnej dane na pivo vyrábané v nezávislých malých pivovaroch v súlade s článkom 4 ods. 1 a článkom 4 ods. 2 prvou vetou tejto smernice.
Na úvod treba poznamenať, že žalobkyne vo veci samej, ktoré formálne nespochybnili prípustnosť návrhov na začatie prejudiciálneho konania v tejto veci, vo svojich pripomienkach v zásade namietajú, že na rozdiel od záverov obsiahnutých v dodatočných výmeroch z 9. decembra 2016, uvedených v bode 8 tohto rozsudku, z legislatívnych prác, ktoré viedli k prijatiu ustanovení, na ktoré sa odkazuje v bodoch 5 a 6 tohto rozsudku, nevyplýva, že článok 4 ods. 2 druhá veta smernice 92/83 nebol prebratý do fínskeho práva. Rovnako sa Európska komisia vo svojich písomných pripomienkach pýtala, či tieto ustanovenia vzhľadom na ich znenie mohli predstavovať prebratie tohto článku 4 ods. 2 druhej vety.
Treba však pripomenúť, že v zmysle ustálenej judikatúry Súdnemu dvoru neprináleží vyjadrovať sa k výkladu vnútroštátnych ustanovení, keďže takýto výklad patrí výlučne do právomoci vnútroštátneho súdu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júna 2018, Grupo Norte Facility,
C‑574/16
,
EU:C:2018:390
, bod
a citovanú judikatúru).
Súdny dvor teda nemá právomoc rozhodnúť o otázke, či § 9 tretí odsek zákona o dani z alkoholu a alkoholických nápojov v znení uplatniteľnom pred 1. januárom 2015 a v znení uplatniteľnom od tohto dátumu predstavuje prebratie článku 4 ods. 2 druhej vety smernice 92/83.
Prináleží mu však odpovedať na otázku položenú vnútroštátnym súdom, vychádzajúc z predpokladu stanoveného týmto súdom, podľa ktorého článok 4 ods. 2 druhá veta smernice 92/83 nebol prebratý do fínskeho práva.
V tejto súvislosti treba v prvom rade pripomenúť, že na účely výkladu ustanovenia práva Únie je potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a všeobecnú štruktúru právnej úpravy, ktorej je súčasťou, ako aj ciele, ktoré sleduje (rozsudok z 30. januára 2020, Tim,
C‑395/18
,
EU:C:2020:58
, bod
a citovaná judikatúra).
V súlade s článkom 4 ods. 1 smernice 92/83 môžu členské štáty uplatňovať znížené daňové sadzby na pivo vyrábané v nezávislých malých pivovaroch, ktoré nevyrábajú viac ako 200000 hektolitrov piva ročne, avšak tieto znížené sadzby nesmú byť nižšie o viac ako o 50 % štandardnej vnútroštátnej sadzby spotrebnej dane.
Pokiaľ ide o článok 4 ods. 2 tejto smernice, vo svojej prvej vete spresňuje, že za nezávislý malý pivovar sa považuje pivovar, ktorý je právne a hospodársky nezávislý od akéhokoľvek iného pivovaru, ktorý využíva priestory, ktoré sú fyzicky odlišné od zariadení akéhokoľvek iného pivovaru, a ktorý nepracuje na základe licencie, pričom vo svojej druhej vete dodáva: „avšak ak dva alebo viac malých pivovarov spolupracuje a ich celková ročná produkcia neprekračuje hodnotu 200000 hl, tieto pivovary sa môžu považovať za [jediný nezávislý malý pivovar]“.
Zo znenia článku 4 ods. 2 smernice 92/83 a najmä z príslovky „avšak“, ktorá je uvedená v druhej vete tohto odseku a ktorá zmierňuje znenie definície uvedenej v prvej vete tohto článku, vyplýva, že dva alebo viac malých pivovarov, ktoré spolupracujú, možno aj napriek zneniu tejto prvej vety považovať za jediný nezávislý malý pivovar v zmysle tohto ustanovenia, a to bez ohľadu na existenciu právnej alebo hospodárskej závislosti, pokiaľ tieto malé pivovary v skutočnosti nevytvárajú ekonomické zoskupenie, ktorého výroba prekračuje hranice stanovené v článku 4 uvedenej smernice. Cieľom kritéria nezávislosti je zabezpečiť, aby mali z tejto zníženej sadzby dane skutočne prospech pivovary, pre ktoré veľkosť predstavuje hendikep, a nie pivovary, ktoré sú členmi skupiny (rozsudok z 2. apríla 2009, Glückauf Brauerei,
C‑83/08
,
EU:C:2009:228
, bod
a citovaná judikatúra).
Súdny dvor ďalej pripomenul, že cieľom smernice 92/83 je predísť tomu, aby sa výhoda z takéhoto zníženia spotrebných daní priznala pivovarom, ktorých veľkosť a kapacita produkcie by mohli byť pôvodom narušení vnútorného trhu (rozsudok z 2. apríla 2009, Glückauf Brauerei,
C‑83/08
,
EU:C:2009:228
, bod
). Takýto cieľ však nijako nebráni uplatneniu znížených sadzieb spotrebnej dane na pivo vyrábané dvoma alebo viacerými malými pivovarmi, ktorých kumulovaná výroba neprekračuje hranice stanovené v článku 4 tejto smernice.
Na základe vyššie uvedených úvah však nemožno dospieť k záveru, že článok 4 ods. 2 druhá veta smernice 92/83 nevyhnutne predpokladá prijatie vykonávacích opatrení členským štátom, ktorý uplatňuje znížené sadzby spotrebnej dane na pivo vyrábané nezávislými malými pivovarmi, v zmysle článku 4 ods. 2 prvej vety tejto smernice.
Zo znenia článku 4 ods. 2 druhej vety smernice 92/83 a najmä z výrazu „sa môžu považovať“ použitého v tomto ustanovení totiž vyplýva, že normotvorca Únie zaviedol možnosť, nie však povinnosť členského štátu zaobchádzať s dvoma alebo viacerými malými pivovarmi, ktoré spolupracujú a ktorých celková ročná produkcia neprekračuje 200000 hektolitrov, ako s jediným nezávislým malým pivovarom aj napriek tomu, že tento členský štát nevyužil možnosť upravenú v článku 4 ods. 1 tejto smernice uplatniť zníženú sadzbu spotrebnej dane na pivo vyrábané nezávislými malými pivovarmi, ktorých ročná produkcia neprekročí 200000 hektolitrov.
Takýto doslovný výklad článku 4 ods. 2 druhej vety smernice 92/83 potvrdzuje aj štruktúra tohto článku 4 ako celku. Kým totiž odsek 1 uvedeného článku upravuje možnosť členských štátov uplatňovať znížené sadzby spotrebnej dane na pivo vyrábané nezávislými malými pivovarmi, ako sú definované v prvej vete odseku 2 toho istého článku, druhá veta tohto článku zmierňuje znenie uvedeného odseku 1, keď stanovuje, že členské štáty majú taktiež možnosť považovať dva alebo viaceré malé pivovary, ktoré navzájom spolupracujú, za jediný nezávislý malý pivovar, pokiaľ ich celková ročná produkcia neprekročí 200000 hektolitrov, a to bez ohľadu na to, že nepatria do pôsobnosti pojmu „nezávislý malý pivovar“ uvedeného v prvej vete.
V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že článok 4 smernice 92/83, ktorý stanovuje uplatnenie zníženej sadzby spotrebnej dane na pivo vyrábané nezávislými malými pivovarmi za určitých podmienok, predstavuje výnimku z uplatnenia štandardnej sadzby spotrebnej dane na pivo, takže podmienky uplatnenia uvedenej zníženej sadzby spotrebnej dane sa musia vykladať reštriktívne (rozsudok zo 4. júna 2015, Brasserie Bouquet,
C‑285/14
,
EU:C:2015:353
, bod
).
Z tejto požiadavky pritom nevyplýva, že pôsobnosť článku 4 tejto smernice sa musí rozšíriť aj na situácie, na ktoré by sa vzťahovala len v prípade, ak by bola splnená podmienka, že členské štáty využili možnosť priznanú týmto článkom.
Výklad uvedený v bode 25 tohto rozsudku je aj v súlade s kontextom, do ktorého patrí článok 4 smernice 92/83. Súdny dvor v tomto ohľade rozhodol, že je odôvodnené zohľadniť smernicu 92/84, ktorou sa stanovuje minimálna sadzba spotrebnej dane z piva, ktorej štruktúru určuje prvá z týchto smerníc (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. mája 2018, Kompania Piwowarska,
C‑30/17
,
EU:C:2018:325
, bod
). V siedmom odôvodnení smernice 92/84 sa však uvádza, že metódy zdaňovania piva sa v jednotlivých členských štátoch líšia a že je potrebné umožniť zachovanie takýchto rozdielov.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 4 ods. 2 druhá veta smernice 92/83 sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát, ktorý využije možnosť stanovenú v článku 4 ods. 1 tejto smernice uplatniť znížené sadzby spotrebnej dane na pivo vyrábané nezávislými malými pivovarmi, nie je povinný považovať za jediný nezávislý malý pivovar dva alebo viac malých pivovarov, ktoré spolupracujú a ktorých celková ročná výroba neprekračuje 200000 hektolitrov.
O druhej prejudiciálnej otázke
S prihliadnutím na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú položenú otázku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:

Článok 4 ods. 2 druhá veta smernice Rady 92/83/EHS z 19. októbra 1992 o zosúladení štruktúr spotrebných daní pre etanol a alkoholické nápoje sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát, ktorý využije možnosť stanovenú v článku 4 ods. 1 tejto smernice uplatniť znížené sadzby spotrebnej dane na pivo vyrábané nezávislými malými pivovarmi, nie je povinný považovať za jediný nezávislý malý pivovar dva alebo viac malých pivovarov, ktoré spolupracujú a ktorých celková ročná výroba neprekračuje 200000 hektolitrov.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: fínčina.