CELEX: 62018CJ0317
Преюдициално запитване
Директива 2001/23/ЕО
Прехвърляния на предприятия
Гарантиране на правата на работниците и служителите
Понятие „работник или служител“
Съществени промени в условията на труд в ущърб на работника или служителя

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 4, параграф 2 ДЕС и на член 2, параграф 1, буква г) от Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (
ОВ L 82, 2001 г., стр. 16
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 20).
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑жа Cátia Correia Moreira и Município de Portimão (община Портиман, Португалия) по повод законосъобразността на прекратяването на трудовия ѝ договор.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2001/23 кодифицира Директива 77/187/ЕИО на Съвета от 14 февруари 1977 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности (
OВ L 61, 1977 г., стр. 26
), изменена с Директива 98/50/ЕО на Съвета от 29 юни 1998 г. (
OВ L 201, 1998 г., стр. 88
) (наричана по-нататък „Директива 77/187“).
Съображения 3 и 8 от Директива 2001/23 гласят:
„(3)
Необходимо е да се осигури закрила на работниците и служителите при смяна на работодателя, в частност за да се гарантират техните права.
[…]
(8)
Съображенията във връзка с правната сигурност и прозрачността наложиха изясняване на правната концепция за прехвърляне в светлината на практиката на Съда на [Европейския съюз]. Това изясняване не променя приложното поле на Директива [77/187], както тя беше разтълкувана от Съда“.
Член 1, параграф 1 от Директива 2001/23 предвижда:
„а)
Настоящата директива се прилага към всички прехвърляния на предприятия, стопански дейности или обособени части от предприятия или стопански дейности на друг работодател в резултат на юридическо прехвърляне или сливане.
б)
Съгласно буква а) и следващите разпоредби на настоящия член по смисъла на настоящата директива прехвърляне е налице, когато има прехвърляне на стопански субект, който запазва своята идентичност, което означава организирано групиране на ресурси с цел извършване на стопанска дейност, независимо от това дали дейността е основна или спомагателна.
в)
Настоящата директива се прилага към публични и частни предприятия, които извършват стопанска дейност, независимо дали са създадени със стопанска или нестопанска цел. Административното преобразуване на публични административни органи или прехвърлянето на административни функции между публични административни органи не се смята за прехвърляне по смисъла на настоящата директива“.
Член 2 от тази директива предвижда:
„1.   По смисъла на настоящата директива:
[…]
г)
„работник или служител“ означава лице, което в съответната държава членка е защитено съгласно националното трудово законодателство.
2.   Настоящата директива не накърнява националното законодателство по отношение на определението за трудов договор или трудово правоотношение.
[…]“.
Член 3, параграф 1, първа алинея от Директивата предвижда:
„Правата и задълженията на прехвърлителя във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения се прехвърлят на приобретателя по силата на прехвърлителната сделка“.
Съгласно член 4 от същата директива:
„1.   Прехвърлянето на предприятието, стопанската дейност или частта от предприятието или стопанската дейност само по себе си не представлява основание за уволнения от прехвърлителя или приобретателя. Тази разпоредба не засяга уволненията по икономически, технически или организационни причини, които налагат промени в работната сила.
Държавите членки могат да приемат разпоредби, съгласно които първата алинея не се прилага към определени категории работници и служители, които не са обхванати от законодателството или практиката на държавите членки във връзка със закрилата срещу съкращения.
2.   Ако трудовият договор или трудовото правоотношение се прекратява поради това че прехвърлянето предполага съществени промени в условията на труд в ущърб на работника, работодателят се счита за отговорен за прекратяването на трудовия договор или трудовото правоотношение“.
Текстът на член 1, параграф 1 от Директива 2001/23 е по същество идентичен с този на член 1, параграф 1 от Директива 77/187.
Португалското право
Член 8, алинея 4 от Конституцията гласи:
„Договорите на Европейския съюз и разпоредбите, приети от неговите институции в рамките на тяхната компетентност, се прилагат във вътрешния правен ред в съответствие с правото на Съюза при спазване на основните принципи на демократичната правова държава“.
Член 47, параграф 2 от Конституцията предвижда:
„Всички граждани имат право на достъп до публична служба при условия на равенство и свобода като общо правило чрез конкурс“.
Съгласно член 53 от Конституцията:
„На работниците и служителите се гарантира сигурност на труда. Незаконните уволнения или уволненията, основани на политически или идеологически мотиви, са забранени“.
Член 11 от Código do Trabalho (Кодекс на труда) гласи:
„Трудовият договор е договор, по силата на който физическо лице се задължава срещу заплащане да предостави труда си на друго или други лица в рамките на тяхната организация и под тяхно ръководство“.
Член 161 от Кодекса на труда гласи:
„С договор за определена работа може да бъде заета длъжност в администрацията или приравнена на нея, ръководна или началническа длъжност на пряко подчинение на администрацията или на генералния директор или приравнен на него, функция на личен секретар на лицето, назначено на някоя от тези длъжности или, при условие че актът за уреждане на колективните трудови правоотношения предвижда това, функция, чието естество предполага и отношения на доверие между лицето, назначено на тези длъжности, и началническата функция“.
Член 162, параграфи 1, 2 и 5 от Кодекса на труда предвижда:
„1.   Може да заема длъжност или функция по договор за определена работа работник или служител на предприятието или друго наето за тази цел лице.
2.   В случай на наемане на работник или служител за изпълнение на функции по договор за определена работа съответното лице може да бъде назначено на постоянна работа след изтичане на договора за определена работа.
[…]
5.   Прослуженото време по договор за определена работа се отчита при изчисляване на трудовия стаж на работника или служителя като прослужено в притежаваната степен“.
Член 163, параграфи 1 и 2 от Кодекса на труда гласи:
„1.   Всяка от страните може да прекрати договора за определена работа с писмено предизвестие от не по-малко от 30 или 60 дни, в зависимост от срока на договора за определена работа, съответно до две години или по-дълго.
2.   Липсата на предизвестие не е пречка за прекратяване на договора за определена работа, като неизправната страна дължи обезщетение на другата страна в съответствие с член 401“.
Член 285 от Кодекса на труда предвижда:
„1.   При прехвърляне на каквото и да е основание на предприятие или стопанска дейност, както и на обособена част от предприятие или стопанска дейност, представляващи стопанска единица, приобретателят поема правата и задълженията на работодателя по трудовите договори със съответните работници или служители и отговорността за плащане на глобите, наложени за нарушения на трудовото законодателство.
2.   През годината, следваща прехвърлянето, прехвърлителят отговаря солидарно за задълженията, възникнали до датата на прехвърлянето.
3.   Предвиденото в предходните параграфи се прилага и при прехвърлянето, преотстъпването или възстановяването на прякото стопанисване на предприятието, стопанската дейност или стопанската единица, като в случаите на преотстъпване или възстановяване солидарно отговаря лицето, което непосредствено преди това е стопанисвало предприятието.
4.   Предвиденото в предходните параграфи не е приложимо в случая на работник или служител, когото прехвърлителят е преместил в друго място на стопанска дейност или в друга стопанска единица по смисъла на член 194 преди прехвърлянето, като го е оставил на неговата длъжност, с изключение на предвиденото относно отговорността на приобретателя за плащането на глобите, наложени за нарушение на трудовото законодателство.
5.   Стопанският субект представлява организирано групиране на ресурси с цел извършване на основна или спомагателна стопанска дейност.
6.   Нарушенията на правилата, установени в параграф 1 и в първата част на параграф 3, представляват много тежко нарушение“.
Член 62 от Lei n.° 50/2012 aprova o regime jurídico da actividade empresarial local e das participações locais e revoga as Leis n.os 53‑F/2006, de 29 de dezembro, e 55/2011, de 15 de novembro (Закон № 50/2012 за одобрение на правния режим на дейността на местните предприятия и на дяловото или акционерното участие на местните органи, и за отмяна на Закони № 53‑F/2006 от 29 декември и № 55/2001 от 15 ноември), от 31 август 2012 г. (
Diário da República
, 1-ва серия, № 169, от 31 август 2012 г.), в редакцията му, приложима към спора по главното производство, относно прекратяването на местните предприятия, предвижда:
„1.   Без да се изключва прилагането на член 35 от Código das Sociedades Comerciais (Кодекс на търговските дружества), задължително, в шестмесечен срок се взема решение за прекратяване на местно предприятие, когато е налице някой от следните случаи:
[…]
5.   Освен в случаите по следващия параграф спрямо персонала, който действително полага труд в местните предприятия, попадащи в някоя от хипотезите по параграф 1, и за който не са приложими предвидените в Закон № 12‑А/2008 от 27 февруари 2008 г. инструменти за трудова мобилност, се прилага трудовото законодателство.
6.   Местните предприятия в ликвидация могат да прехвърлят на публичноправните субекти — съдружници или акционери, своите работници или служители по трудов договор в съответствие с предвиденото в член 58 от Закон № 12‑А/2008 от 27 февруари 2008 г. само ако тези работници или служители извършват или са необходими за извършването на дейности, които се прехвърлят при вливането или вътрешното възлагане на дейността.
[…]
11.   Разпоредбите на параграфи 6—10 се прилагат само по отношение на работниците или служителите с договор за неопределено време, които са били наети на работа поне една година преди датата на решението за прекратяване на местното предприятие, като в случай на възникване на трудово правоотношение за неопределен срок с публичноправен субект на тези работници или служители не се дължи обезщетение за закриване на предишната длъжност.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 19 април 2005 г. г‑жа Correia Moreira сключва с Expo Arade, Animmação e Gestão do Parque de Feiras e Exposições de Portimão EM договор за обучение на работното място.
На 2 януари 2006 г. г‑жа Correia Moreira сключва с посоченото предприятие трудов договор със срок една година за изпълнение на функциите на специалист по човешки ресурси.
На 1 ноември 2008 г. г‑жа Correia Moreira сключва с Portimão Urbis EM SA (наричано по-нататък „Portimão Urbis“) договор за определена работа за изпълнение на функциите началник отдел „Административно управление и човешки ресурси“. Договорът продължава до 30 юни 2010 г.
На 1 юли 2010 г. г‑жа Correia Moreira сключва нов договор с Portimão Urbis за определена работа за изпълнение на същите функции. Страните прекратяват договора на 1 юли 2013 г.
На същата дата тя сключва нов договор с Portimão Urbis за определена работа за изпълнение на същите функции за администриране на отдел „Административно управление и човешки ресурси“, но с намаляване на брутното ѝ възнаграждение.
На 15 октомври 2014 г. община Портиман одобрява прекратяването и ликвидацията на Portimão Urbis като част от план за вътрешно възлагане на част от дейностите на това дружество на общината и външно възлагане на други дейности на друго общинско предприятие, а именно Empresa Municipal de Águas e Resíduos de Portimão EM SA (наричано по-нататък „EMARP“).
Община Портиман и EMARP запазват всички права по трудовите договори, сключени от Portimão Urbis.
Г‑жа Correia Moreira е включена в списъка на служителите, определени за „вътрешно възлагане“ в община Портиман, които сключват с общината споразумение за прехвърляне в обществен интерес, и е назначена за изпълнение на административни дейности и управление на човешки ресурси. В периода между 1 януари 2015 г. и 20 април 2017 г. тя изпълнява функциите на висш експерт в областта на човешките ресурси в община Портиман.
През юли 2015 г. служителите, засегнати от плана за вътрешно възлагане, сред които и г‑жа Correia Moreira, са уведомени от община Портиман, че участието им в планирания конкурс ще има за последица, при условие че го издържат успешно, назначаването им на държавна служба в първа стъпка със задължение да останат в нея най-малко 10 години. Служителите, определени за „външно възлагане“ към EMARP, не са подложени на такава конкурсна процедура.
Обявен е конкурс, в който г‑жа Correia Vreira участва. Към датата на изтичане на конкурса и независимо, че е класирана на първо място в списъка, тя е уведомена, че възнаграждението ѝ ще бъде по-ниско от получаваното от нея в Portimão Urbis, като тя не се съгласява с това.
На 26 април 2017 г. Portimão Urbis съобщава на г‑жа Correia Moreira прекратяването на трудовия ѝ договор поради прекратяване на дружеството.
На 2 януари 2018 г. в Търговския регистър е вписана ликвидацията на Portimão Urbis.
Г‑жа Correia Moreira иска от Tribunal Judicial da Comarca de Faro (Окръжен съд Фаро, Поругалия) да установи факта на прехвърлянето на трудовия ѝ договор с Portimão Urbis към община Портиман, считано от 1 януари 2015 г., поради прехвърляне на предприятието, в което тя работи. С оглед на това прехвърляне тя иска от запитващата юрисдикция да установи, че последващото прекратяване на трудовия договор е незаконно и тя трябва да бъде включена в щатното разписание на община Портиман при същите условия като действащите с Portimão Urbis към 1 януари 2015 г.
Освен това тя иска община Портиман да бъде осъдена да ѝ изплати разликата между заплатата, която общината е била длъжна да ѝ заплаща след въпросното прехвърляне, и действително платената заплата. На последно място, тя иска община Портиман да бъде осъдена да ѝ изплати обезщетение за неимуществени вреди.
Община Портиман се противопоставя на исканията на г‑жа Correia Moreira, като поддържа, на първо място, че не е имало прехвърляне на предприятието, тъй като общинското предприятие е било прекратено със закон, а общината единствено е поела правомощията, които първоначално са му били възложени, на второ място, че г‑жа Correia Moreira е изпълнявала функции по силата на договор за определена работа и не е имала качеството работник или служител на Portimão Urbis, и на трето място, че община Портиман само е спазила правния режим, произтичащ от член 62 от Закон № 50/2012 от 31 август 2012 г., в редакцията, приложима към спора в главното производство, съгласно който всички длъжностни лица на общините се назначават при специални условия и ред и са подчинени на принципа на равнопоставеност по отношение на достъпа до публична служба, закрепен в член 47, параграф 2 от Конституцията.
При тези обстоятелства Tribunal Judicial da Comarca de Faro (Окръжен съд Фаро, Португалия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Като се има предвид, че под „работник или служител“ се разбира всяко лице, което се закриля в качеството му на работник или служител съгласно националното трудово законодателство на съответната държава членка, може ли лице, сключило трудов договор за изпълнение на определена работа с прехвърлителя, да се счита за „работник или служител“ по смисъла на член 2, параграф 1, буква г) от Директива 2001/23 и да се ползва от закрилата, предвидена в посочената правна уредба?
2)
Допуска ли правото на Съюза, и по-специално Директива 2001/23 във връзка с член 4, параграф 2 от Договора за Европейския съюз национална правна уредба, която дори при прехвърляне, попадащо в приложното поле на Директивата, задължава работниците или служителите непременно да участват в открит конкурс и да сключат нов договор с приобретателя, когато става въпрос за община?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директива 2001/23, и по-специално член 2, параграф 1, буква г) от нея, трябва да се тълкува в смисъл, че лице, което е сключило с прехвърлителя договор за определена работа по смисъла на разглежданото в главното производство национално законодателство, може да се счита за „работник или служител“ и следователно да се ползва от закрилата, предоставена от тази директива.
В самото начало следва да се отбележи, че в преюдициалното си запитване запитващата юрисдикция се позовава изрично на решение от 20 юли 2017 г., Piscarreta Ricardo (
C‑416/16
,
EU:C:2017:574
, т.
), в което по същество Съдът е постановил, че член 1, параграф 1 от Директива 2001/23 трябва да се тълкува в смисъл, че положение, в което дейностите на общинско предприятие се прехвърлят към община, попада в приложното поле на тази директива, при условие че идентичността на това предприятие бъде запазена след прехвърлянето, което запитващата юрисдикция има за задача да установи.
Настоящото преюдициално запитване е подадено от същата юрисдикция като сезиралата Съда по делото в основата на цитираното в предходната точка решение и се отнася до операция от същия вид като разгледаната в това решение.
Изглежда, че в главното производство, що се отнася до условието за запазване на идентичността на прехвърленото предприятие, запитващата юрисдикция не вижда особен проблем, тъй като изхожда от предпоставката, че разглежданата в главното производство операция може да попадне в приложното поле на Директива 2001/23.
При това положение запитващата юрисдикция иска да се установи в контекста на прехвърляне като разглежданото в главното производство дали лице като жалбоподателката в главното производство може да се счита за „работник или служител“ по смисъла на член 2, параграф 1, буква г) от Директива 2001/23 предвид специфичното естество на договора ѝ с прехвърлителя.
В това отношение е важно да се припомни, че по смисъла на член 2, параграф 1, буква г) от Директива 2001/23 „работник или служител“ означава лице, което в съответната държава членка е защитено като такова съгласно националното трудово законодателство.
Освен това в член 2, параграф 2, първа алинея посочената директива предвижда, че същата не накърнява националното законодателство по отношение на определението за трудов договор или трудово правоотношение.
От тези две разпоредби следва, че макар целта на Директива 2001/23 да е закрилата на работниците или служителите, държавите членки са компетентни да определят работника или служителя, както и неговия договор или трудово правоотношение в съответните си законодателства.
Макар Съдът да не е компетентен да тълкува националното право (определение от 21 октомври 2015 г., Kovozber,
C‑120/15
, непубликувано,
EU:C:2015:730
, т.
и цитираната съдебна практика), тъй като тази компетентност принадлежи на запитващата юрисдикция, последната отбелязва в акта си за преюдициално запитване, че договорът за определена работа, сключен с лице, което вече е работник или служител и няма друго предходно трудово правоотношение, се квалифицира като трудов договор.
Следователно изглежда, че лице, като жалбоподателката в главното производство, може да се счита за „работник или служител“ по смисъла на член 2, параграф 1, буква г) от Директива 2001/23 и договорът ѝ за определена работа може да се разглежда като трудов договор по смисъла на член 2, параграф 2, първа алинея от посочената директива.
При това положение от акта за преюдициално запитване следва, че закрилата, предоставена на този вид работник или служител, се различава от закрилата, предоставена на други работници, доколкото съответното национално законодателство допуска прекратяването на договор за определена работа с обикновено писмено предизвестие в относително кратък срок, без да се изисква посочването на каквото и да било основание.
В това отношение член 2, параграф 1, буква г) от Директива 2001/23 се ограничава с изискването дадено лице да бъде защитено като работник или служител съгласно съответното национално законодателство, без обаче да настоява за определено съдържание или определено качество на закрилата.
В действителност обаче придаването на релевантност на различията между работниците или служителите според съдържанието или качеството на тяхната закрила в съответствие с националното законодателство би лишило Директива 2001/23 от част от полезното ѝ действие.
От друга страна, следва да се отбележи, че както следва от съображение 3 от нея, Директива 2001/23 има за цел да гарантира запазването на правата на работниците и служителите при смяна на ръководителя на предприятието, а не по целесъобразност да разшири техните права. Следователно тази директива гарантира единствено че закрилата, с която се ползва дадено лице по силата на съответното национално законодателство, не се влошава само поради прехвърлянето.
В действителност предметът на посочената директива е да гарантира, доколкото е възможно, продължаването на трудовите договори или правоотношения с приобретателя без изменения, за да не се допуска съответните работници и служители да бъдат поставени в по-малко благоприятно положение единствено поради извършеното прехвърляне (решение от 6 април 2017 г., Unionen,
C‑336/15
,
EU:C:2017:276
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че Директива 2001/23 гарантира, че специфичната закрила, предвидена в националното законодателство, ще бъде запазена, без да се засяга нейното съдържание или качество.
С оглед на гореизложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че Директива 2001/23, и по-специално член 2, параграф 1, буква г) от нея, трябва да се тълкува в смисъл, че лице, което е сключило с прехвърлителя договор за определена работа по смисъла на разглежданото в главното производство национално законодателство, може да се счита за „работник или служител“ и следователно да се ползва от закрилата, предоставена от тази директива, при условие че е защитено като работник или служител съгласно това законодателство и е налице трудов договор към датата на прехвърляне, което следва да се провери от запитващата юрисдикция.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директива 2001/23 във връзка с член 4, параграф 2 ДЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която предвижда, че в случай на прехвърляне по смисъла на посочената директива и когато приобретателят е община, съответните работници и служители трябва, от една страна, да преминат публична конкурсна процедура, и от друга страна, да установят ново правоотношение с приобретателя.
От самото начало следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика обстоятелството, че приобретателят е публичноправно юридическо лице, не е от естество да изключи наличието на прехвърляне, спадащо към приложното поле на Директива 2001/23, независимо дали това юридическо лице е публично предприятие, натоварено с извършването на обществена услуга, или община. По този начин Съдът признава, че фактът, че приобретателят е община, сам по себе си не изключва възможността тази директива да се прилага по отношение на прехвърлянето на дейностите на дадено предприятие към община (вж. в този смисъл решение от 20 юли 2017 г., Piscarreta Ricardo,
C‑416/16
,
EU:C:2017:574
, т.
—
и цитираната съдебна практика).
В това отношение обаче Съдът е уточнил, че от текста на член 1, параграф 1, буква в) от Директива 2001/23 следва, че за да бъде приложима тя, прехвърлянето трябва да се отнася до субект, извършващ стопанска дейност, независимо дали той има стопанска или нестопанска цел, и че в това отношение по принцип са изключени дейностите, свързани с упражняване на властнически правомощия (решение от 20 юли 2017 г., Piscarreta Ricardo,
C‑416/16
,
EU:C:2017:574
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
От прочита на втория въпрос следва, че запитващата юрисдикция изглежда приема, че разглежданото в главното производство прехвърляне попада в обхвата на Директива 2001/23 и че следователно дейностите, които са предмет на прехвърлянето, не са свързани с упражняването на властнически правомощия.
Следователно единствено въз основа на тази хипотеза, която следва да се провери от запитващата юрисдикция, Съдът отговаря на втория въпрос.
В това отношение съгласно член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 2001/23 правата и задълженията на прехвърлителя във връзка със съществуващите към датата на прехвърлянето трудови договори или трудови правоотношения се прехвърлят на приобретателя по силата на прехвърлителната сделка.
Както е припомнено в точка 49 от настоящото решение обаче, предметът на Директива 2001/23 е да предотврати възможността засегнатите работници да бъдат поставени в по-неблагоприятно положение само поради факта на прехвърлянето.
В случая от акта за преюдициално запитване следва, че съгласно приложимото национално законодателство, лице, като жалбоподателката в главното производство, поради прехвърлянето е длъжно, от една страна, да премине конкурсна процедура, а от друга страна, да установи ново правоотношение с приобретателя. От друга страна, ако в резултат на такава публична конкурсна процедура жалбоподателката в главното производство беше назначена на публична служба, това би станало чрез намаляване на заплатата ѝ за период от най-малко десет години.
Следва да се отбележи обаче, че такива изисквания, които, от една страна, променят договорените с прехвърлителя условия на труд на лице като жалбоподателката в главното производство, и от друга страна, могат да поставят работник или служител в по-неблагоприятно положение от това, в което се е намирал преди прехвърлянето, противоречат както на член 3, параграф 1, първа алинея от Директива 2001/23, така и на целта на посочената директива.
Що се отнася до позоваването от страна на запитващата юрисдикция на член 4, параграф 2 ДЕС, следва да се припомни, че тази разпоредба предвижда, че Съюзът зачита по-специално националната идентичност, присъща на основните политически и конституционни структури на държавите членки.
В това отношение е важно да се констатира, че посочената разпоредба не може да се тълкува като допускаща в областта, в която държавите членки са прехвърлили компетенциите си на Съюза както в областта на запазването на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, даден работник или служител да бъде лишен от закрилата, предоставена му от действащото в тази област право на Съюза.
С оглед на гореизложените съображения на втория въпрос следва да се отговори, че Директива 2001/23 във връзка с член 4, параграф 2 ДЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която предвижда, че в случай на прехвърляне по смисъла на посочената директива и когато приобретателят е община, съответните работници и служители трябва, от една страна, да преминат публична конкурсна процедура, и от друга страна, да установят ново правоотношение с приобретателя.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:

1)
Директива 2001/23/ЕО на Съвета от 12 март 2001 година относно сближаването на законодателствата на държавите членки във връзка с гарантирането на правата на работниците и служителите при прехвърляне на предприятия, стопански дейности или части от предприятия или стопански дейности, и по-специално член 2, параграф 1, буква г) от нея, трябва да се тълкува в смисъл, че лице, което е сключило с прехвърлителя договор за определена работа по смисъла на разглежданото в главното производство национално законодателство, може да се счита за „работник или служител“ и следователно да се ползва от закрилата, предоставена от тази директива, при условие че е защитено като работник или служител съгласно това законодателство и е налице трудов договор към датата на прехвърляне, което следва да се провери от запитващата юрисдикция.

2)
Директива 2001/23 във връзка с член 4, параграф 2 ДЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която предвижда, че в случай на прехвърляне по смисъла на посочената директива и когато приобретателят е община, съответните работници и служители трябва, от една страна, да преминат публична конкурсна процедура, и от друга страна, да установят ново правоотношение с приобретателя.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: португалски.