CELEX: 62016TJ0334
Pritožba
Javni uslužbenci
Začasni uslužbenci
Premestitev sedeža CEPOL iz Bramshilla (Združeno kraljestvo) v Budimpešto (Madžarska)
Prerazporeditev osebja
Akt, zoper katerega ni pravnega sredstva
Nedopustnost tožbe pred Sodiščem za uslužbence

Pritožnice, osebe FN, FP in FQ, s pritožbo, vloženo na podlagi člena 9 Priloge I k Statutu Sodišča Evropske unije, predlagajo razveljavitev sodbe Sodišča za uslužbence Evropske unije (tretji senat) z dne 11. aprila 2016, FN in drugi/CEPOL (
F‑41/15
DISS II, v nadaljevanju: izpodbijana sodba,
EU:F:2016:70
), s katero je to sodišče zavrnilo njihovo tožbo za, prvič, razglasitev ničnosti sklepa direktorja Evropske policijske akademije (postala Agencija Evropske unije za usposabljanje na področju preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj (CEPOL)) št. 17/2014/DIR z dne 23. maja 2014 o selitvi CEPOL v Budimpešto (Madžarska) (v nadaljevanju: izpodbijani sklep) in po potrebi sklepov CEPOL z dne 28. novembra 2014, s katerimi so bile zavrnjene njihove pritožbe zoper izpodbijani sklep (v nadaljevanju: sklepi o zavrnitvi pritožb), ter drugič, naj se CEPOL naloži, naj povrne domnevno utrpelo škodo.
Dejansko stanje
Dejansko stanje spora je navedeno v vlogah strank pred Sodiščem za uslužbence in v točkah od 7 do 38 izpodbijane sodbe. Za potrebe te sodbe ga je mogoče povzeti, kot sledi.
Svet Evropske unije je 22. decembra 2000 sprejel Sklep 2000/820/PNZ o ustanovitvi CEPOL (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 36).
S Soglasnim sklepom predstavnikov držav članic, ki so se sestali na ravni voditeljev držav ali vlad, z dne 13. decembra 2003 o kraju sedežev nekaterih uradov in agencij Evropske unije (2004/97/ES, Euratom) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 5, str. 12) je bil kot sedež CEPOL določen Bramshill (Združeno kraljestvo).
Svet je 20. septembra 2005 sprejel Sklep 2005/681/PNZ o ustanovitvi CEPOL in razveljavitvi Sklepa 2000/820 (
UL 2005, L 256, str. 63
). Člen 4 Sklepa 2005/681 določa, da je „[s]edež CEPOL-a […] v Bramshillu, v Združenem kraljestvu“.
CEPOL je med letoma 2009 in 2012 zaposlila pritožnice kot začasne uslužbenke na podlagi člena 2 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije (v nadaljevanju: PZDU). Člen 2, drugi odstavek, njihovih pogodb o zaposlitvi je določal, da je „kraj zaposlitve […] uradni sedež CEPOL v Bramshillu, v Združenem kraljestvu“.
Minister za notranje zadeve Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska je 12. decembra 2012 obvestil direktorja CEPOL o odločitvi svojega ministrstva o zaprtju nacionalnega centra za usposabljanje policije, nameščenega v kompleksu v Bramshillu, v katerem so bili tudi prostori CEPOL. Minister za notranje zadeve je navedel, da bo ta kompleks prodan do leta 2014 in da je seznanjen z namenom Evropske komisije, da na začetku leta 2013 predlaga sprejetje nove uredbe o ureditvi delovanja CEPOL oziroma o morebitni določitvi združitve te agencije z Evropskim policijskim uradom (Europol). Pojasnil je, da bi bilo sprejemanje te nove uredbe priložnost za države članice, da se dogovorijo o določitvi novega sedeža CEPOL, če bi ta agencija ostala polnopravna agencija Evropske unije.
Ob robu seje sestave Sveta „pravosodje in notranje zadeve“8. oktobra 2013 so države članice soglasno odločile, da bo CEPOL ostala polnopravna agencija Unije in da bo po zapustitvi kompleksa v Bramshillu nameščena v Budimpešti.
Evropski parlament in Svet sta 15. maja 2014 sprejela Uredbo (EU) št. 543/2014 o spremembi Sklepa 2005/681 (
UL 2014, L 163, str. 5
). V skladu s členom 1 te uredbe je bil člen 4 Sklepa 2005/681 spremenjen tako: „Sedež CEPOL je v Budimpešti na Madžarskem“.
Direktor CEPOL je 23. maja 2014 kot organ, pristojen za sklepanje pogodb (v nadaljevanju: OPSP), sprejel izpodbijani sklep. Člen 1 tega sklepa, naslovljen „Datum selitve“, določa, da se „[o]d celotnega osebja […] pričakuje, da 1. oktobra 2014 oziroma na dan, dogovorjen med direktorjem in [zadevnim] članom osebja, začne delati na novem sedežu CEPOL […] v Budimpešti, [in da] bo nespoštovanje tega navodila šteto za odstop z učinkom od 30. septembra 2014“.
Člen 2 izpodbijanega sklepa, naslovljen „Obveščanje CEPOL s strani osebja“, določa:
„Vsi člani osebja morajo direktorja do 30. junija 2014 pisno obvestiti o svojem namenu vrnitve k CEPOL na novem [sedežu];
če [zadevni] član osebja direktorja v tem roku obvesti, da se ne želi preseliti v Budimpešto, lahko direktor to informacijo uporabi za začetek postopka za sestavo rezervnega seznama v zvezi z delovnim mestom tega člana osebja.
Člani osebja so opozorjeni na odpovedni rok v primeru odstopa, ki je določen v njihovi pogodbi. [O] spremembi pogojev glede odpovednega roka se je mogoče individualno dogovoriti z direktorjem“.
Pritožnice so 30. junija 2014 direktorja CEPOL obvestile, da želijo nadaljevati svoja delovna razmerja na novem sedežu CEPOL v Budimpešti, da pa jih njihov odgovor ne zavezuje in ne prejudicira zakonitosti postopka.
Pritožnice so 13. avgusta 2014, 18. avgusta 2014 in 19. avgusta 2014 vložile pritožbo zoper izpodbijani sklep na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi). Oseba FP je v bistvu trdila, da izpodbijani sklep na eni strani krši njeno pogodbo o zaposlitvi, ker enostransko spreminja njen kraj zaposlitve, in na drugi strani njena zakonita pričakovanja glede plače, ki so odvisna od uporabe korekcijskega koeficienta, določenega za Združeno kraljestvo.
Osebi FQ in FN sta trdili, da je sprememba kraja zaposlitve neobičajen in nepredvidljiv dogodek in da jima te spremembe ni mogoče naložiti brez njunega soglasja in brez ustreznega finančnega nadomestila. Oseba FQ je grajala tudi to, da se bo od takrat za njeno plačo namesto mnogo višjega korekcijskega koeficienta, ki se uporabi za Združeno kraljestvo in za katerega je pričakovala, da bo do njega upravičena v celotnem obdobju njene zaposlitve, uporabljal korekcijski koeficient, določen za Madžarsko. V teh okoliščinah je oseba FQ menila, da bi ji moralo biti priznano ustrezno finančno nadomestilo.
Oseba FN se je sklicevala tudi na kršitev načela varstva legitimnih pričakovanj glede na jasna in natančna zagotovila, ki naj bi ji bila dana, da bo delala v Bramshillu v celotnem obdobju njene pogodbe. Poleg tega je na eni strani grajala kratkost roka, ki jim je bil dan za obvestitev CEPOL o tem, ali se imajo namen vrniti na novi sedež CEPOL v Budimpešti, in na drugi strani to, da ji je bila z izpodbijanim sklepom kot edina alternativa k prerazporeditvi ponujen odstop brez finančnega nadomestila.
Pritožnice so 1. oktobra 2014 začele delati na novem sedežu CEPOL v Budimpešti.
Direktor CEPOL je 28. novembra 2014 kot OPSP zavrnil pritožbe pritožnic. Direktor CEPOL je v ta namen poudaril, prvič, da je odločitev o premestitvi sedeža CEPOL sprejel zakonodajalec Unije, ki ima v zvezi s tem široko polje proste presoje, drugič, da pritožnicam ni bilo dano nobeno natančno zagotovilo glede upravičenosti do korekcijskega koeficienta, ki se uporablja za Združeno kraljestvo, za celotno trajanje njihove zaposlitve, tretjič, da je OPSP v skladu s sodno prakso lahko v interesu službe odločil, da svoje uslužbence prerazporedi na druge kraje zaposlitve dela, četrtič, da ni bilo v interesu službe CEPOL, da osebje ostane v Bramshillu, medtem ko so od določenega trenutka dejavnosti in delovna mesta CEPOL nameščena v Budimpešti, petič, na tem mestu v odločbah o zavrnitvi pritožb oseb FN in FQ, da je bilo osebje CEPOL, čeprav je bil natančen časovni načrt objavljen šele maja 2014, že dolgo obveščeno o spremembi sedeža CEPOL, in da je mogoče kratek rok za odgovor, ki je bil določen v izpodbijanem sklepu, pojasniti z nujnostjo hitre organizacije selitve CEPOL zaradi zahteve ministra Združenega kraljestva za notranje zadeve za sprostitev kompleksa v Bramshillu do 30. septembra 2014, in šestič, v zvezi z zahtevo osebe FQ po finančnem nadomestilu, da je ta oseba pod pogoji iz Kadrovskih predpisov upravičena do nadomestila stroškov za selitev ter do dnevnic in nadomestila za nastanitev.
Postopek na prvi stopnji in izpodbijana sodba
Osebe FK, FL, FM in FO ter pritožnice so s sodbo, ki je v sodno tajništvo Sodišča za uslužbence Evropske unije prispela 9. marca 2015 in ki je bila vpisana pod številko F‑41/15, predlagale zlasti razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa in po potrebi sklepov o zavrnitvi pritožb ter da naj se CEPOL naloži povračilo domnevno utrpele škode.
Predsednik tretjega senata Sodišča za uslužbence, ki mu je bila tožba dodeljena, je s sklepom z dne 16. septembra 2015, FK in drugi/CEPOL (
F‑41/15
, neobjavljen,
EU:F:2015:104
), na podlagi člena 44(2) Poslovnika Sodišča za uslužbence odločil, da iz primera osebe FK izloči primer oseb FL, FM in FO na eni strani ter primer pritožnic na drugi. Tožba v zadevi F‑41/15 je bila tako v delu, v katerem so jo vložile pritožnice, vpisana pod številko F‑41/15 DISS II.
Z dopisom sodnega tajništva Sodišča za uslužbence z dne 27. oktobra 2015 so bile pritožnice obveščene, da je Sodišče za uslužbence na podlagi člena 55(1) Poslovnika odločilo, da je potrebna druga izmenjava vlog. V tem okviru je bilo pritožnicam v bistvu naloženo, naj v replikah predstavijo svoja stališča o dopustnosti predlogov za razglasitev ničnosti in za plačilo odškodnine.
Sodišče za uslužbence je 11. aprila 2016 izdalo izpodbijano sodbo, s katero je zavrnilo tožbo pritožnic in jim naložilo plačilo vseh stroškov.
Na prvem mestu je Splošno sodišče v točkah od 47 do 49 ugovora nedopustnosti CEPOL, ki sta se nanašala na potrdilno naravo izpodbijanega sklepa in na to, da naj bi bil ta sklep le konkretizacija – na podlagi vezane pristojnosti – sklepa zakonodajalca Unije o prenosu sedeža CEPOL v Budimpešto, zoper katerega pritožnice niso vložile tožbe in za katerega niso trdile, da ni zakonit, zavrnilo iz teh razlogov:
„47
Najprej je treba opozoriti, da čeprav ni sporno, da so tožeče stranke posamično privolile v to, da začnejo delati v Budimpešti, zaradi te privolitve izpodbijani sklep ne more izgubiti narave akta, ki posega v položaj (sodba z dne 11. julija 1996, Ortega Urretavizcaya/Komisija,
T‑587/93
,
EU:T:1996:100
, točka
).
Dalje, Splošno sodišče meni, da je OPSP CEPOL v obravnavanem primeru z izpodbijanim sklepom celotnemu osebju Agencije sporočil, da je na podlagi Sklepa 2005/681/PNZ, kakor je bil spremenjen z Uredbo št. 543/2014, določil kraj in datum nove razporeditve osebja Agencije. Iz izpodbijanega sklepa je namreč razvidno, da kot načelo določa, da osebje Agencije začne delati v Budimpešti 1. oktobra 2014.
Tako sporočilo, čeprav se je z njim izvajal splošni akt Sveta in Parlamenta, pa je treba šteti za odločbo, ki posega v položaj tožečih strank, saj spreminja njihov kraj zaposlitve pod pogoji, ki naj bi bili nezakoniti. Izpodbijanemu sklepu je treba zato priznati naravo izpodbojnega akta (glej v tem smislu sodbo z dne 24. februarja 1981, Carbognani in Coda Zabetta/Komisija,
161/80 in 162/80
,
EU:C:1981:51
, točka
), zaradi česar je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je v zvezi s tem navedla CEPOL, zavrniti.“
Na drugem mestu je Sodišče za uslužbence v točkah 50 in 51 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je treba odločiti tako o zakonitosti izpodbijanega sklepa kot tudi o zakonitosti sklepov o zavrnitvi pritožb, ker so ti sklepi vsebovali nova stališča OPSP CEPOL, navedena v odgovor na zahteve in trditve, ki so jih pritožnice navedle v svojih pritožbah.
Na tretjem mestu je Sodišče za uslužbence zavrnilo tri tožbene razloge, ki so jih pritožnice navedle v utemeljitev svojih predlogov za razglasitev ničnosti in med katerimi se je prvi nanašal na kršitev člena 47 PZDU, drugi na kršitev pogodbenih določb, ki zavezujejo pritožnice v razmerju do CEPOL, in njihovih pridobljenih pravic, ter tretji na kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja ter načel varstva legitimnih pričakovanj in dobrega upravljanja.
Prvič, Sodišče za uslužbence je v točkah 56 in 57 izpodbijane sodbe kot brezpredmeten zavrnilo prvi tožbeni razlog, s katerim so pritožnice CEPOL v bistvu očitale, da je s tem, da je v členu 1 izpodbijanega sklepa določila, da bi se za njihovo zavrnitev začetka dela na novem sedežu CEPOL štelo, da pomeni odstop, kršila člen 47 PZDU. Sodišče za uslužbence je v ta namen ugotovilo, da OPSP CEPOL tega določila, na katerega je bil opozorjen, v primeru pritožnic ni uporabil, saj so sprejele, da se njihova delovna razmerja s CEPOL nadaljujejo in da 1. oktobra 2014 začnejo delati na novem sedežu CEPOL.
Sodišče za uslužbence je v točkah od 58 do 62 izpodbijane sodbe dodalo, da prvi tožbeni razlog vsekakor ni utemeljen. Potem ko je poudarilo, da je bilo v skladu s sodno prakso za to, da uslužbenec ne pride v kraj zaposlitve, mogoče šteti, da pomeni odstop v smislu člena 47 PZDU, je izpostavilo, da OPSP CEPOL pri izvajanju člena 4 Sklepa 2005/681, kakor je bil spremenjen z Uredbo št. 543/2014 in iz katerega izhaja, da je zakonodajalec Unije implicitno, vendar nujno odločil, da se osebje CEPOL prerazporedi v Budimpešto, ni imel nobenega polja proste presoje.
Sodišča za uslužbence pa je ugotovilo, da mora vsak uradnik ali uslužbenec Unije na eni strani vsako razporeditev, ki ustreza funkcionalni skupini in razredu njegove zaposlitve, v skladu z zahtevami službe v celotni Uniji sprejeti v katerem koli kraju delovanja institucije ali agencije, pri kateri je začel delati, in na drugi strani v skladu s členom 20 Kadrovskih predpisov, ki se v skladu s členoma 11 in 81 PZDU smiselno uporablja za začasne in pogodbene uslužbence, stanovati v kraju zaposlitve ali v taki oddaljenosti od njega, ki še omogoča neovirano opravljanje dela.
Sodišče za uslužbence je iz tega sklepalo, da OPSP CEPOL ni mogoče očitati, da je od osebja CEPOL zahteval, da začne delati na novem sedežu CEPOL v Budimpešti. Sodišče za uslužbence je zato tudi ob upoštevanju široke diskrecijske pravice CEPOL pri organizaciji in strukturiranju svojih služb presodilo, da je OPSP CEPOL vsekakor v posebnih okoliščinah obravnavanega primera ob izvajanju svoje široke diskrecijske pravice lahko odločil, de se to, da kateri od njenih uslužbencev zavrne začetek dela na novem sedežu v Budimpešti, enači z odstopom.
Drugič, Sodišče za uslužbence je v točkah od 68 do 74 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev, ki so jo pritožnice navedle v utemeljitev drugega tožbenega razloga in v skladu s katero je OPSP CEPOL s tem, da jih je prerazporedil brez njihovega soglasja, kršil njihove pogodbe o zaposlitvi in njihove pridobljene pravice.
Tretjič, Sodišče za uslužbence je v točkah od 81 do 99 izpodbijane sodbe zavrnilo tretji tožbeni razlog, s katerim so pritožnice najprej zatrjevale kršitev legitimnih pričakovanj, za katera so menile, da jih lahko utemeljijo z nespremenljivostjo kraja njihove zaposlitve, dalje kršitev načela dobrega upravljanja zaradi prekratkega roka za premislek, ki jim je bil določen za odločitev o tem, ali bodo svoja delovna razmerja s CEPOL nadaljevale v Budimpešti, in zaradi tega, ker CEPOL ni uvedla prehodne ureditve, in nazadnje kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja. Sodišče za uslužbence je v okviru preizkusa tega tožbenega razloga zavrnilo tudi trditev, ki so jo pritožnice navedle v utemeljitev drugega tožbenega razloga in v skladu s katero bi lahko OPSP CEPOL namesto spremembe njihovega kraja zaposlitve odločil, da jim ponudi delo na daljavo, in sicer z njihovega doma v Združenem kraljestvu, ob ohranitvi upravičenosti do korekcijskega koeficienta, ki se uporabi za to državo članico, oziroma da jim ponudi finančno nadomestilo ob prenehanju njihove zaposlitve ali brez takega prenehanja.
Na četrtem mestu je Splošno sodišče preučilo predloge pritožnic v zvezi z odškodnino. V točkah od 106 do 113 izpodbijane sodbe jih je zavrnilo iz teh razlogov:
„106
Predhodni postopek pri odškodninski tožbi se razlikuje glede na to, ali je bila škoda, katere povračilo se zahteva, povzročena z aktom, ki posega v položaj, v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov, ali z ravnanjem uprave, ki ni imelo narave odločbe. V prvem primeru mora zadevna oseba v določenih rokih pri organu, pristojnem za imenovanja ali OPSP, vložiti pritožbo zoper zadevni akt. V drugem primeru pa se mora upravni postopek začeti z vložitvijo zahteve v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov za plačilo odškodnine in po potrebi nadaljevati s pritožbo zoper odločbo o zavrnitvi zahteve (sklep z dne 25. februarja 1992, Marcato/Komisija,
T‑64/91
,
EU:T:1992:22
, točki
in
; sodba z dne 6. novembra 1997, Liao/Svet,
T‑15/96
,
EU:T:1997:169
, točka
, in sklep z dne 20. marca 2014, Michel/Komisija,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
, točka
).
V zvezi s tem je v skladu z ustaljeno sodno prakso pravna opredelitev pisanja uradnika kot ‚zahteve‘ v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov ali kot ‚pritožbe‘ v smislu člena 90(2) Kadrovskih predpisov odvisna izključno od presoje sodišča, in ne od volje strank (sodbi z dne 30. aprila 1998, Cordiale/Parlament,
T‑205/95
,
EU:T:1998:76
, točka
; in z dne 15. februarja 2011, AH/Komisija,
F‑76/09
,
EU:F:2011:12
, točka
, ter sklep z dne 16. decembra 2015, Bärwinkel/Svet,
F‑118/14
,
EU:F:2015:154
, točka
).
V obravnavanem primeru ni sporno, da OPSP v izpodbijanem sklepu ni sprejel stališča o finančnih posledicah glede na Kadrovske predpise za vsako od tožečih strank posebej. Natančneje, v tem sklepu ni nikakor navedena uporaba korekcijskega koeficienta, določenega za Madžarsko, namesto korekcijskega koeficienta, določenega za Združeno kraljestvo.
Tako je iz spisa razvidno, kot to trdi CEPOL, da so tožeče stranke, ki so takrat že sprejele, da bodo začele delati v Budimpešti, šele v okviru pritožb od OPSP uradno zahtevale, da se ob njihovem začetku dela sprejmejo ukrepi za pravično izravnavo znižanja njihovega neto dohodka, ki je v obravnavanem primeru zlasti posledica uporabe korekcijskega koeficienta, določenega za Madžarsko. Sodišče za uslužbence na podlagi tega ugotavlja, da je bil ta zahtevek tožečih strank, naj se jim prizna pravično finančno nadomestilo v zvezi z njihovim začetkom dela v Budimpešti, zahteva v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov, ki jo je OPSP zavrnil v okviru sklepov o zavrnitvi pritožb.
Zato je treba – glede na to, da tožeče stranke pred vložitvijo te tožbe niso vložile pritožb na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov zoper to, da je OPSP zavrnil, da bi se jim priznalo pravično finančno nadomestilo, do česar je prišlo v odločbah o zavrnitvi pritožb – predloge tožečih strank za plačilo odškodnine v povezavi s premoženjsko škodo, ki naj bi jo utrpele, zavrniti kot nedopustne zaradi nespoštovanja zahtev glede predhodnega postopka.
Vsekakor bi bilo treba – tudi če se predpostavi, da je mogoče predloge za izplačilo odškodnine v zvezi s premoženjsko škodo šteti za tesno povezane s predlogi za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa in sklepov o zavrnitvi pritožb – glede teh predlogov odločiti enako kot glede navedenih predlogov za razglasitev ničnosti, zaradi česar bi jih bilo treba vsekakor zavrniti (sodba z dne 15. decembra 2015, Bonazzi/Komisija,
F‑88/15
,
EU:F:2015:150
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega se, kot je bilo opozorjeno v točki 84 te sodbe, v okviru prerazporeditve zadevnih uradnikov in uslužbencev v drug kraj delovanja institucije ali agencije, pri kateri so začeli delati, za osebne in družinske ovire, ki jih lahko povzroči opravljanje službe v teh pogojih, priznajo finančna nadomestila iz Kadrovskih predpisov, med drugim izselitveni dodatek, nadomestilo za nastanitev, dnevnice ter povračilo stroškov selitve v nov kraj zaposlitve in potnih stroškov do novega matičnega kraja.
Zahtevke tožečih strank, da bi bile do korekcijskega koeficienta, ki se uporabi za Združeno kraljestvo, še naprej upravičene po začetku dela v Budimpešti, pa je mogoče le zavrniti, kot je bilo to ugotovljeno v točkah od 95 do 98 te sodbe“.
Sodišče za uslužbence je v točkah 117 in 118 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so predlogi za povračilo nepremoženjske škode pritožnic tesno povezani s predlogi za razglasitev ničnosti in da jih je treba zato zavrniti, saj so bili zavrnjeni tudi zadnjenavedeni predlogi.
Postopek pred Splošnim sodiščem in predlogi strank
Pritožnice so 20. junija 2016 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile to pritožbo. Pritožnice so istega dne v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile predlog za anonimnost, ki mu je Splošno sodišče ugodilo s sklepom z dne 15. julija 2016.
CEPOL je 21. septembra 2016 vložila odgovor na pritožbo.
Splošno sodišče je na obrazložen predlog pritožnic 1. decembra 2016 dovolilo drugo izmenjavo vlog v skladu s členom 201(1) Poslovnika Splošnega sodišča. Stranke so te vloge vložile v določenih rokih.
Pritožnice so 11. aprila 2017 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložile dopis, s katerim so podale obrazložen predlog na podlagi člena 207(1), da bi navedbe podale v okviru ustnega dela postopka. Splošno sodišče (pritožbeni senat) je na predlog sodnika poročevalca temu predlogu ugodilo in zato začelo ustni del postopka.
Splošno sodišče je s sklepom z dne 20. septembra 2017 na podlagi člena 28, od (1) do (3), Poslovnika in na predlog pritožbenega senata to zadevo predodelilo razširjeni sestavi.
Splošno sodišče je z dopisom z dne 9. novembra 2017 stranke v okviru ukrepov procesnega vodstva iz člena 89 Poslovnika pozvalo, naj pisno odgovorijo na vprašanji v zvezi z dopustnostjo predlogov za razglasitev ničnosti, vloženih na prvi stopnji. Natančneje, Splošno sodišče je stranke s prvim od teh vprašanj vprašalo, kako naj bi člen 1 izpodbijanega sklepa posegal v položaj pritožnic s tem, da je na eni strani določal, da se „[o]d celotnega osebja […] pričakuje, da 1. oktobra 2014 oziroma na dan, dogovorjen med direktorjem in [zadevnim] članom osebja, začne delati na novem sedežu CEPOL […] v Budimpešti“, in na drugi strani, da „b[i se] nespoštovanje tega navodila šte[lo] za odstop z učinkom od 30. septembra 2014“. Splošno sodišče je glede drugonavedenega dela vprašanja stranke pozvalo, naj pojasnijo, ali je treba člen 1 izpodbijanega sklepa razlagati tako, da bi se za člana osebja, ki 1. oktobra 2014 ne bi začel delati, samodejno, brez presoje od primera do primera štelo, da je odstopil.
Stranke so to zahtevo izpolnile v določenih rokih.
Splošno sodišče je v okviru ukrepov procesnega vodstva iz točke 38 zgoraj stranke pozvalo tudi, naj na obravnavi ustno odgovorijo na tri vprašanja v zvezi z vsebino zadeve in na vprašanje v zvezi s presojo Sodišča za uslužbence glede dopustnosti njihovih predlogov za povrnitev domnevno utrpele premoženjske škode. Natančneje, Splošno sodišče je stranke z zadnjenavedenim vprašanjem vprašalo, ali je Sodišče za uslužbence odločilo o obstoju neposredne povezave med temi predlogi in predlogi za razglasitev ničnosti izpodbijanega sklepa in sklepov o zavrnitvi pritožb ter ali je po potrebi svoje ugotovitve v zvezi s tem pravno zadostno obrazložilo.
Stranke so na obravnavi 16. januarja 2018 podale ustne navedbe in odgovorile na pisna in ustna vprašanja Splošnega sodišča.
Pritožnice Splošnemu sodišču predlagajo, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
zato:
–
izpodbijani sklep in po potrebi sklepe o zavrnitvi pritožb razglasi za nične;
–
CEPOL naloži povračilo utrpele premoženjske in nepremoženjske škode;
–
CEPOL naloži plačilo stroškov na obeh stopnjah.
CEPOL Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne;
–
potrdi izpodbijano sodbo;
–
pritožnicam naloži plačilo stroškov na obeh stopnjah.
Pritožba
Pritožnice v utemeljitev pritožbe navajajo tri pritožbene razloge. Pritožnice s prvima pritožbenima razlogoma, od katerih se prvi nanaša na napačno uporabo prava pri uporabi člena 47 PZDU, drugi pa na napačno uporabo prava pri razlagi pridobljenih pravic pritožnic in pogodbenih določb, ki jih zavezujejo v razmerju do CEPOL, in pri uporabi načela dobrega upravljanja in dolžnosti skrbnega ravnanja ter na kršitve načela enakega obravnavanja in obveznosti obrazložitve, grajajo zavrnitev njihovih predlogov za razglasitev ničnosti. S tretjim pritožbenim razlogom, ki se zlasti nanaša na kršitev člena 90 Kadrovskih predpisov, grajajo zavrnitev njihovih predlogov za povračilo domnevno utrpele premoženjske škode.
Pritožnice pa tega, da je Sodišče za uslužbence zavrnilo njihove predloge za povračilo domnevno utrpele nepremoženjske škode, ne izpodbijajo izrecno. Pritožnice so v pritožbi zgolj navedle, da je ta škoda neposredno povezana z njihovimi predlogi za razglasitev ničnosti. Sodišče za uslužbence pa je, kot je razvidno iz točke 32 zgoraj, v točkah 117 in 118 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so predlogi za povračilo domnevno utrpele nepremoženjske škode tesno povezani s predlogi za razglasitev ničnosti in da jih je treba zato zavrniti, saj so bili zavrnjeni tudi zadnjenavedeni predlogi.
V teh okoliščinah je treba na prvem mestu preučiti to, da so bili z izpodbijano sodbo zavrnjeni predlogi pritožnic za razglasitev ničnosti, in na drugem mestu to, da so bili z isto sodbo zavrnjeni njihovi predlogi za povračilo domnevno utrpele premoženjske škode.
Zavrnitev predlogov za razglasitev ničnosti, podanih na prvi stopnji
Najprej je treba opozoriti, da je Sodišče za uslužbence v točkah od 53 do 99 izpodbijane sodbe predloge pritožnic za razglasitev ničnosti zavrnilo kot neutemeljene. Sodišče za uslužbence je pred tem v točkah od 47 do 49 izpodbijane sodbe ugotovilo, da izpodbijani sklep posega v položaj pritožnic. V točki 51 navedene sodbe je ugotovilo, da so bile v sklepih o zavrnitvi pritožb v razmerju do izpodbijanega sklepa nova stališča OPSP CEPOL v odgovor na zahteve in trditve, ki so jih pritožnice navedle v svojih pritožbah, in da je treba zato odločiti tako o zakonitosti izpodbijanega sklepa kot tudi o zakonitosti sklepov o zavrnitvi pritožb.
CEPOL ni vložila nasprotne pritožbe na podlagi člena 202(1) Poslovnika za razveljavitev odločitev Sodišča za uslužbence v zvezi z dopustnostjo predlogov pritožnic za razglasitev ničnosti.
Vendar je treba ugotoviti, da lahko Splošno sodišče, kadar odloča o pritožbi na podlagi člena 9 Priloge I k Statutu Sodišča Evropske unije, v skladu s členom 129 Poslovnika po uradni dolžnosti kadar koli preuči izpolnjenost absolutnih procesnih predpostavk. Ker so pogoji za dopustnost tožbe na podlagi členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov absolutni pogoji, jih mora Splošno sodišče po potrebi preizkusiti po uradni dolžnosti, pri čemer mora stranke prej pozvati, naj predložijo svoja stališča. Obstoj akta, ki posega v položaj, v smislu člena 90(2) in člena 91(1) Kadrovskih predpisov je nujen pogoj za dopustnost vsake tožbe, ki jo uradniki in uslužbenci Unije vložijo zoper institucije in agencije Unije, v katerih so zaposleni (glej v tem smislu sodbo z dne 12. julija 2011, Komisija/Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
, točke od 129 do 131 in navedena sodna praksa).
Splošno sodišče v obravnavanem primeru ugotavlja, da je treba po uradni dolžnosti preučiti, ali je Sodišče za uslužbence v točkah od 47 do 49 izpodbijane sodbe lahko utemeljeno ugotovilo, da izpodbijani sklep posega v položaj pritožnic. V zvezi s tem je treba poudariti, da v položaj posegajo samo ukrepi, ki jih je sprejel pristojni organ in v katerih je dokončno stališče uprave, ki ima zavezujoče pravne učinke, ti pa lahko neposredno in takoj vplivajo na interese tožeče stranke s tem, da bistveno spreminjajo njen pravni položaj (sklep z dne 13. decembra 2011, Marcuccio/Komisija,
T‑311/09 P
,
EU:T:2011:734
, točka
).
CEPOL je v odgovor na ukrepe procesnega vodstva Splošnega sodišča iz točke 38 zgoraj navedla, da se z izpodbijanim sklepom s tem, da je v njegovem členu 1 določeno, da se od pritožnic pričakuje, da 1. oktobra 2014 oziroma na dan, dogovorjen z direktorjem, začnejo delati na novem sedežu CEPOL v Budimpešti, ni poseglo v njihov položaj. Po mnenju CEPOL namreč člen 1 izpodbijanega sklepa v zvezi s tem zgolj potrjuje sklep zakonodajalca Unije o prenosu sedeža CEPOL iz Bramshilla v Budimpešto. V delu, v katerem se ta določba nanaša na datum začetka dela članov osebja agencije CEPOL v Budimpešti, naj bi zgolj opominjala na njihovo obveznost na podlagi člena 20 Kadrovskih predpisov, ki določa, da mora uradnik stanovati v kraju zaposlitve ali v taki oddaljenosti od njega, ki še omogoča neovirano opravljanje dela.
CEPOL je trdila tudi, da navedba iz člena 1 izpodbijanega sklepa, v skladu s katero bi se „nespoštovanje […] navodila[, da se od celotnega osebja pričakuje, da 1. oktobra 2014 oziroma na dan, dogovorjen z direktorjem, začne delati na novem sedežu CEPOL v Budimpešti,] šte[lo] za odstop z učinkom od 30. septembra 2014“, ne vsebuje nobenega elementa odločanja.
Na eni strani naj bi se s to navedbo zgolj celotno osebje CEPOL obvestilo o pogodbenih posledicah, do katerih bi prišlo, če bi član osebja zavrnil začetek dela v Budimpešti. Taka zavrnitev naj po definiciji ne bi bila ravnanje direktorja CEPOL, temveč opustitev zadevnega člana osebja, katerega odstop bi bila pravna posledica. Sklicevanje na „navodilo“ direktorja CEPOL naj te ugotovitve ne bi nikakor spremenilo, saj ta pojem na netehničen način zgolj napotuje na prvi stavek člena 1 izpodbijanega sklepa.
Na drugi strani naj se za člana osebja CEPOL, ki ne bi ravnal v skladu s tem „navodilom“, ne bi samodejno štelo, da je odstopil, ne da bi se individualno preučil njegov posamični primer. Datum začetka dela, naveden v prvem stavku člena 1 izpodbijanega sklepa, naj ne bi bil absoluten, saj so člani osebja CEPOL imeli možnost, da se z direktorjem CEPOL dogovorijo za poznejši datum začetka dela. To naj ne bi izhajalo le iz besedila člena 1 izpodbijanega sklepa, temveč naj bi bilo tudi neločljivo povezano z novim položajem, ki velja za vse člane osebja CEPOL in v katerem naj bi nujno nastali številni posamični primeri. Članu osebja CEPOL naj bi tako bilo dovoljeno, da od oktobra 2014 do konca njegove pogodbe do 31. decembra istega leta opravlja delo na daljavo, in sicer od doma v Združenem kraljestvu.
Pritožnice trdijo, da izpodbijani sklep posega v njihov položaj, ker določa njihovo prerazporeditev iz Bramshilla v Budimpešto. Natančneje, pritožnice trdijo, da ima ta sklep zanje finančne učinke, ki zajemajo znatno znižanje prejemkov, v katero so morale privoliti zaradi razlike v korekcijskih koeficientih, določenih za Združeno kraljestvo in Madžarsko. Poseženo naj bi bilo tudi v zasebno življenje pritožnic. Oseba FN naj bi bila primorana, da še naprej krije stroške potreb svoje žene in pastorkov, ki so ostali v Združenem kraljestvu, oseba FQ pa naj bi bila primorana vzeti dva meseca neplačanega dopusta in mesec letnega dopusta za čimprejšnjo prodajo hiše, ki jo je imela v lasti v Franciji in za katero ni več bila sposobna plačevati stroškov vzdrževanja, niti odplačevati mesečnih obrokov. Pritožnice se v utemeljitev svojih predlogov sklicujejo na sodbo z dne 11. julija 1996, Aubineau/Komisija (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), ki naj bi se nanašala na prerazporeditev začasnega uslužbenca, ne da bi se v njej postavljalo kakršno koli vprašanje dopustnosti.
Pritožnice poleg tega v zvezi s svojim pravnim interesom navajajo, da je izpodbijani sklep edina odločba, zoper katero lahko vložijo pravno sredstvo za izpodbijanje tega, da so bile prerazporejene v Budimpešto.
Pritožnice trdijo tudi, da bi se za člana osebja CEPOL, ki 1. oktobra 2014 ne bi začel delati v Budimpešti, razen če bi se z direktorjem CEPOL dogovoril za drugi datum, samodejno štelo, da je odstopil. Pritožnice v zvezi s tem na eni strani poudarjajo, da ni bilo opravljeno nobeno preverjanje od primera do primera. Poleg tega naj ne bi bila sprejeta nobena posamična odločba v zvezi s člani osebja CEPOL, ki ob zahtevanem času niso začeli delati v Budimpešti. Pritožnice na drugi strani trdijo, da je Sodišče za uslužbence s tem, da je v točki 57 izpodbijane sodbe ugotovilo, da „je bilo v obravnavanem primeru“ to, da je uslužbenec CEPOL zavrnil začetek dela v Budimpešti 1. oktobra 2014, „mogoče šteti za odstop“, storilo očitno napako. Sodišče za uslužbence naj bi s tem dopuščalo sklep, da bi bilo mogoče, da se taka zavrnitev ne bi štela za odstop. Po mnenju pritožnic pa iz besedila člena 1 izpodbijanega sklepa izhaja, da „se bo“ taka zavrnitev „štela za odstop“.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da imajo izpodbijani sklep in sklepi o zavrnitvi pritožb v bistvu dva dela. Prvi del se nanaša na prenos sedeža CEPOL iz Bramshilla v Budimpešto in na finančne posledice, ki bi jih lahko imel ta prenos za celotno osebje CEPOL. Drugi del se nanaša na položaj članov osebja, ki ob zahtevanem času niso želeli začeti delati na novem sedežu CEPOL v Budimpešti.
Prvi del
Sodišče za uslužbence je v točki 48 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je OPSP CEPOL z izpodbijanim sklepom določil tako kraj kot tudi datum nove razporeditve osebja CEPOL. Sodišče za uslužbence se je v točki 49 izpodbijane sodbe oprlo na sodbo z dne 24. februarja 1981, Carbognani in Coda Zabetta/Komisija (
161/80 in 162/80
,
EU:C:1981:51
), ter iz nje sklepalo, da je treba izpodbijani sklep, čeprav se z njim izvaja splošni akt Sveta in Parlamenta, šteti za odločbo, ki posega v položaj pritožnic, saj je spremenil njihov kraj zaposlitve pod domnevno nezakonitimi pogoji.
Ugotoviti pa je treba, da z izpodbijanim sklepom ni bil nikakor spremenjen kraj zaposlitve pritožnic. V zvezi s tem je treba opozoriti, da prenos sedeža CEPOL izhaja iz sporazuma držav članic in – kot je razvidno iz točke 3 obrazložitve izpodbijanega sklepa in sklepov o zavrnitvi pritožb – iz akta zakonodajalca Unije. Tako so na eni strani države članice 8. oktobra 2013 s Soglasnim sklepom odločile, da bo CEPOL po zapustitvi kompleksa v Bramshillu nameščena v Budimpešti. Na drugi strani je zakonodajalec Unije s členom 1 Uredbe št. 543/2014 člen 4 Sklepa 2005/681 spremenil tako, da kot sedež CEPOL ni več določen Bramshill, temveč Budimpešta. Države članice in – kot je to poudarilo Sodišče za uslužbence v točki 59 izpodbijane sodbe – zakonodajalec so s tem, da so spremenili kraj sedeža CEPOL, nujno odločili, da se mora osebje CEPOL prerazporediti iz Bramshilla v Budimpešto. Ker je namreč na eni strani s členom 20 Kadrovskih predpisov osebju naloženo, da mora stanovati v kraju zaposlitve ali v bližini tega kraja, in ker je na drugi strani sedež CEPOL njegov edini kraj zaposlitve, je osebje te agencije načeloma razporejeno na njen sedež.
OPSP CEPOL je zato v členu 1 izpodbijanega sklepa zgolj opozoril na načelo prerazporeditve osebja te agencije, kakor je bilo določeno s Soglasnim sklepom držav članic z dne 8. oktobra 2013 in členom 4 Sklepa 2005/681, kakor je bil spremenjen z Uredbo št. 543/2014. OPSP CEPOL s tem ni bistveno spremenil pravnega položaja pritožnic, ki je v zvezi s tem izhajal iz Soglasnega sklepa držav članic z dne 8. oktobra 2013 in člena 4 Sklepa 2005/681, kakor je bil spremenjen z Uredbo št. 543/2014. Člen 1 izpodbijanega sklepa torej v zvezi s tem ni posegel v položaj pritožnic.
Niti s sodbo z dne 24. februarja 1981, Carbognani in Coda Zabetta/Komisija (
161/80 in 162/80
,
EU:C:1981:51
), na katero se sklicuje Sodišče za uslužbence v točki 49 izpodbijane sodbe, niti s sodbo z dne 11. julija 1996, Aubineau/Komisija (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), na katero se sklicujejo pritožnice, ni mogoče izpodbiti te ugotovitve. Vsaka od teh dveh sodb se namreč nanaša na drugačen primer od obravnavanega. V nobeni od teh zadev se ni postavljalo vprašanje – kot se postavlja v obravnavanem primeru – prerazporeditve, za katero so se odločile države članice ali zakonodajalec in ki jo je zadevna institucija z izpodbijanim aktom zgolj splošno vsebinsko izvedla. Nasprotno, predmet teh dveh zadev so bili posamični akti, za sprejetje katerih je morala uprava izvajati diskrecijsko pravico. Tako sta bila predmet zadeve, v kateri je bila izdana sodba z dne 24. februarja 1981, Carbognani in Coda Zabetta/Komisija (
161/80 in 162/80
,
EU:C:1981:51
), posamična akta, za katera je bilo mogoče objektivno šteti, da na podlagi splošne odločbe, s katero je bil določen sistem rotacije ter s katero je bila upravi priznana diskrecijska pravica in omogočeno, da med drugim upošteva posebne težave službe ali osebne težave, ki vplivajo na zadevne osebe, določata prerazporeditev dveh uradnikov z zunanjega delovnega mesta v Rimu (Italija) na sedež Komisije Evropskih skupnosti v Bruslju (Belgija) (sodba z dne 24. februarja 1981, Carbognani in Coda Zabetta/Komisija
161/80 in 162/80
,
EU:C:1981:51
, točke od 4 do 9 in od 12 do 15).
Prav tako se je v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 11. julija 1996, Aubineau/Komisija (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), izpodbijala posamična odločba, s katero začasni uslužbenec iz Bruslja v Ispro (Italija) brez njegovega soglasja ni bil prerazporejen zaradi akta zakonodajalca, temveč zato, ker v okviru generalnega direktorata Komisije, pri katerem je začel delati, ni bilo delovnega mesta, ki bi ustrezalo njegovim kvalifikacijam (sodba z dne 11. julija 1996, Aubineau/Komisija,
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
, točke od 1 do 4).
Poleg tega je treba v zvezi z denarnimi pravicami pritožnic, ki izhajajo iz Kadrovskih predpisov, opozoriti na člen 64, prvi odstavek Kadrovskih predpisov, ki se v skladu s členoma 20(1) in 92 PZDU smiselno uporablja za začasne in pogodbene uslužbence: „[o]sebni prejemki uradnika, ki so izraženi v eurih, se po obveznih odtegljajih, določenih s […] [K]adrovskimi predpisi ali v katerih koli sprejetih izvedbenih predpisih, ponderirajo po stopnji, ki je nad, pod ali enaka 100 %, odvisno od življenjskih razmer v posameznih krajih zaposlitve“. Iz tega izhaja, da določitev korekcijskega koeficienta, ki se uporabi za osebje agencije, kot je CEPOL, ni prepuščena presoji OPSP te agencije, temveč je posledica življenjskih razmer v kraju zaposlitve. Kot pa je razvidno iz točk 60 in 61 zgoraj, je sprememba kraja zaposlitve pritožnic izhajala iz Soglasnega sklepa držav članic z dne 8. oktobra 2013 in iz člena 1 Uredbe št. 543/2014. Ugotoviti je treba torej, da je to, da se za pritožnice namesto korekcijskega koeficienta, določenega za Združeno kraljestvo, uporabi korekcijski koeficient, določen za Madžarsko, zgolj tehnična posledica Soglasnega sklepa držav članic z dne 8. oktobra 2013 in člena 1 Uredbe št. 543/2014 na eni strani ter člena 64, prvi odstavek, Kadrovskih predpisov na drugi, h katerim z izpodbijanim sklepom in s sklepi o zavrnitvi pritožb v zvezi s tem ni bilo nič dodano.
Iz tega izhaja, da prvi del izpodbijanega sklepa in sklepov o zavrnitvi pritožb, ker niso spremenili pravnega položaja pritožnic, ne posega v njihov položaj.
Drugi del
Opozoriti je treba, da se je v skladu z navedbo iz člena 1 izpodbijanega sklepa od celotnega osebja pričakovalo, da 1. oktobra 2014 oziroma na dan, dogovorjen med direktorjem CEPOL in zadevnim članom osebja, začne delati na novem sedežu CEPOL v Budimpešti, ter da bi se nespoštovanje tega navodila štelo za odstop z učinkom od 30. septembra 2014. S to navedbo sta bili članom osebja CEPOL dani dve možnosti. Ti so imeli možnost bodisi ob zahtevanem času začeti delati na novem sedežu CEPOL v Budimpešti bodisi ob zahtevanem času tam ne začeti delati. Pritožnice so v obravnavanem primeru izbrale prvo možnost. Kot je ugotovilo Sodišče za uslužbence v točki 57 izpodbijane sodbe, OPSP CEPOL torej v zvezi z njimi ni izvedel navedbe iz člena 1 izpodbijanega sklepa.
Ta navedba, da bi spremenila pravni položaj pritožnic v smislu sodne prakse, navedene v točki 50 zgoraj, ne bi smela izražati zgolj, da OPSP CEPOL namerava slediti splošnim smernicam, na podlagi katerih namerava v prihodnosti sprejeti posamične odločbe, temveč bi že morala določiti dokončna splošna pravila, od katerih OPSP CEPOL pri preučitvi posamičnih položajev članov osebja CEPOL, ki na določeni datum ne bi prišli na novi sedež CEPOL, načeloma ne bi smel odstopati (glej v tem smislu sodbi z dne 20. novembra 2008, Italija/Komisija,
T‑185/05
,
EU:T:2008:519
, točki
in
, ter z dne 13. decembra 2016, IPSO/ECB,
T‑713/14
,
EU:T:2016:727
, točke od 19 do 22).
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da izpodbijani sklep nobenega takega pravila ne določa dokončno. Kot pravilno poudarja CEPOL, to, da član osebja CEPOL 1. oktobra 2014 ne bi začel delati na njenem novem sedežu v Budimpešti, ne bi samodejno povzročilo njegovega odstopa s predhodnim 30. septembrom, ne da bi se individualno preučil njegov posamični primer. Ker lahko namreč obstajajo različni razlogi za nenavzočnost v kraju zaposlitve, zgolj okoliščine, da član osebja CEPOL ni prišel na novi sedež te agencije v Budimpešti ob zahtevanem času, ni mogoče razlagati kot ravnanje, s katerim se odstopi.
V zvezi s tem je treba na prvem mestu poudariti, da je z izpodbijanim sklepom direktorju CEPOL in članom osebja priznan manevrski prostor za pogajanja. Na eni strani člen 2, tretji odstavek, tega sklepa, kot je bilo poudarjeno v točki 29 izpodbijane sodbe, določa možnost individualnih pogajanj med direktorjem CEPOL in člani osebja, ki se ne želijo vrniti na novi sedež CEPOL v Budimpešti, v zvezi z odpovednim rokom ob odstopu.
Na drugi strani se lahko v skladu s členom 1 izpodbijanega sklepa člani osebja CEPOL, ki se želijo vrniti na novi sedež CEPOL v Budimpešti, z direktorjem CEPOL dogovorijo za datum začetka opravljanja nalog po 1. oktobru 2014.
Na drugem mestu je iz elementov spisa na prvi stopnji razvidno, da je OPSP CEPOL članom osebja, ki ob zahtevanem času niso začeli delati na novem sedežu CEPOL v Budimpešti, poslal posamičen sklep, s katerim je, potem ko je preveril, da ni nobenega zdravstvenega razloga, s katerim bi bilo mogoče upravičiti njihovo nenavzočnost, „odločil, da sprejme [njihov] odstop“.
Iz navedenega izhaja, da je OPSP CEPOL s sprejetjem izpodbijanega sklepa določil splošne smernice, na podlagi katerih je pozneje nameraval v skladu z upoštevnimi določbami sprejeti posamične sklepe, s katerimi bi po potrebi ob upoštevanju posebnega položaja vsakega od uslužbencev CEPOL, ki ob zahtevanem času niso začeli delati na novem sedežu CEPOL v Budimpešti, ugotovil odstop teh uslužbencev.
Ugotoviti je treba torej, da tudi drugi del izpodbijanega sklepa ni posegel v položaj pritožnic.
Po zaslišanju strank je treba zato po uradni dolžnosti ugotoviti, da je Sodišče za uslužbence s tem, da predlogov za razglasitev ničnosti, podanih na prvi stopnji, ni razglasilo za nedopustne, napačno uporabilo pravo.
Iz tega izhaja, da je treba izpodbijano sodbo, ne da bi bilo treba preučiti prva pritožbena razloga, s katerima pritožnice grajajo vsebinsko zavrnitev svojih predlogov za razglasitev ničnosti, podanih na prvi stopnji, razveljaviti v delu, v katerem ti predlogi niso bili razglašeni za nedopustne.
Zavrnitev predlogov za plačilo odškodnine, podanih na prvi stopnji
Pritožnice s tretjim pritožbenim razlogom Sodišču za uslužbence očitajo, da je napačno uporabilo pravo pri presoji njihovih predlogov za povračilo njihove premoženjske škode. Pritožnice v utemeljitev svoje argumentacije navajajo dva očitka.
Pritožnice s prvim očitkom v bistvu trdijo, da je Sodišče za uslužbence v točkah od 106 do 110 izpodbijane sodbe njihove predloge za povračilo utrpele premoženjske škode napačno zavrglo kot nedopustne zaradi nespoštovanja zahtev glede predhodnega postopka iz člena 90(2) Kadrovskih predpisov. Pritožnice se v utemeljitev tega očitka sklicujejo na več odločb sodišča Unije, iz katerih naj bi izhajalo, da je odškodninski zahtevek, ki je neposredno povezan z zahtevkom za razglasitev ničnosti, dopusten kot stranski zahtevek v razmerju do drugonavedenega zahtevka, ne da bi morala biti nujno pred njim vložena zahteva za plačilo odškodnine in po potrebi pritožba zoper zavrnitev te zahteve. V odgovor na pisno vprašanje Splošnega sodišča, opisano v točki 40 zgoraj, pa so na eni strani pritožnice trdile, da Sodišče za uslužbence dejansko ni preučilo obstoja neposredne povezave med njihovimi predlogi za razglasitev ničnosti in predlogi za plačilo odškodnine. Pritožnice na drugi strani trdijo, da je namen njihovih predlogov za plačilo odškodnine, podanih na prvi stopnji, prav ta, da bi prejele povračilo škode, ki je neposredno povezana z izpodbijanim sklepom. Po njihovem mnenju v teh okoliščinah ni bilo treba, da bi bila pred navedeno tožbo vložena pritožba.
Pritožnice z drugim očitkom v bistvu trdijo, da bi bilo treba, ker so bile pri zavrnitvi predlogov za razglasitev ničnosti, podanih na prvi stopnji, storjene napake, Sodišče za uslužbence prav tako grajati, ker je v točki 111 izpodbijane sodbe odločilo, da je treba predloge za povračilo njihove premoženjske škode, tudi če se predpostavi, da so tesno povezani z navedenimi predlogi za razglasitev ničnosti, zavrniti, ker so bili zavrnjeni zadnjenavedeni predlogi.
CEPOL trditve pritožnic prereka.
Sodišče za uslužbence je v izpodbijani sodbi ugotovilo dva razloga za zavrnitev predlogov za povračilo premoženjske škode pritožnic.
Sodišče za uslužbence je na eni strani v točki 110 izpodbijane sodbe predloge za povračilo premoženjske škode pritožnic zavrnilo kot nedopustne, ker niso bile spoštovane zahteve glede predhodnega postopka. Splošno sodišče je do tega sklepa prišlo, potem ko je v točki 108 izpodbijane sodbe ugotovilo, da OPSP CEPOL v izpodbijanem sklepu ni sprejel stališča o finančnih posledicah glede na Kadrovske predpise za vsako od pritožnic posebej. Sodišče za uslužbence je v točki 109 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so pritožnice šele v okviru pritožb od OPSP CEPOL uradno zahtevale, da se ob njihovem začetku dela sprejmejo ukrepi za pravično izravnavo znižanja njihovega neto dohodka, ki je v obravnavanem primeru zlasti posledica uporabe korekcijskega koeficienta, določenega za Madžarsko. Sodišče za uslužbence je iz tega sklepalo, da je ta zahtevek zahteva v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov, zoper zavrnitev te zahteve, do katere je prišlo v okviru sklepov o zavrnitvi pritožb, pa naj bi morala biti vložena pritožba. Glede na ugotovitve Sodišča za uslužbence pa pritožnice pred vložitvijo tožbe na prvi stopnji niso vložile pritožbe zoper to zavrnitev.
Sodišče za uslužbence je na drugi strani v točki 111 izpodbijane sodbe presodilo, da bi bilo treba predloge za povračilo njihove premoženjske škode vsekakor, tudi če se predpostavi, da so tesno povezani s predlogi za razglasitev ničnosti, zavrniti, ker so bili zavrnjeni zadnjenavedeni predlogi.
Sodišče za uslužbence s tem ni napačno uporabilo prava.
Kot je razvidno iz točk od 51 do 74 zgoraj, bi moralo Sodišče za uslužbence predloge za razglasitev ničnosti zavrniti kot nedopustne, ker so bili podani zoper akt, ki ne posega v položaj. Sodišče za uslužbence je torej v točki 111 izpodbijane sodbe lahko ugotovilo, da je bilo treba predloge pritožnic za povračilo njihove premoženjske škode, tudi če se predpostavi, da so tesno povezani z njihovimi predlogi za razglasitev ničnosti, zavrniti, ker so bili zavrnjeni zadnjenavedeni predlogi. Zato tudi če se predpostavi, da lahko pritožnice v okviru prvega očitka utemeljeno trdijo, da Sodišče za uslužbence s tem, da ni ugotovilo obstoja neposredne povezave med temi predlogi in predlogi za povračilo njihove premoženjske škode, ni pravilno uporabilo prava, Sodišča za uslužbence ni mogoče grajati za to, da je zavrnilo zadnjenavedene predloge.
Tretji pritožbeni razlog je treba zato zavrniti.
Tožba na prvi stopnji
Iz člena 4 Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. julija 2016 o prenosu pristojnosti za odločanje o sporih med Evropsko unijo in njenimi uslužbenci na prvi stopnji na Splošno sodišče (
UL 2016, L 200, str. 137
) izhaja, da če Splošno sodišče razveljavi odločbo Sodišča za uslužbence in hkrati meni, da stanje postopka dopušča odločanje, senat, ki odloča o pritožbi, sam odloči o sporu. Tako je v obravnavanem primeru.
Najprej je treba opozoriti, da se izpodbijana sodba razveljavi le v delu, v katerem Sodišče za uslužbence ni razglasilo predlogov za razglasitev ničnosti, podanih na prvi stopnji, za nedopustne. Kot je bilo presojeno v točkah od 76 do 85 zgoraj, pa izpodbijana sodba ostaja utemeljena v delu, v katerem so bili zavrnjeni predlogi pritožnic za povračilo domnevno utrpele premoženjske škode. To, da je Sodišče za uslužbence zavrnilo predloge pritožnic za povračilo zatrjevane nepremoženjske škode, pa v okviru pritožbe ni bilo nikakor izpodbijano (glej točko 45 zgoraj).
Splošno sodišče mora tako dokončno odločiti le o predlogih za razglasitev ničnosti, podanih na prvi stopnji. Iz razlogov, navedenih v točkah od 49 do 75 zgoraj, je treba te predloge razglasiti za nedopustne.
Stroški
Člen 211(2) Poslovnika določa, da če pritožba ni utemeljena ali če je utemeljena in Splošno sodišče samo odloči o sporu, o stroških odloči Splošno sodišče. V skladu s členom 134(1) Poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 211(1) tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Vendar lahko v skladu s členom 211(4) Poslovnika Splošno sodišče z odstopanjem od člena 134(1) v pritožbenih postopkih, ki jih sprožijo uradniki ali drugi uslužbenci institucije, stroške razdeli med stranke, če to zahteva pravičnost.
V obravnavanem primeru pritožnice s svojimi predlogi niso uspele niti v pritožbenem postopku niti v postopku na prvi stopnji, CEPOL pa je predlagal, naj se jim naloži plačilo stroškov. Vendar Splošno sodišče z vidika pravičnosti ugotavlja, da bo glede na vse okoliščine obravnavanega primera v zadevi pravično presojeno, če se vsaki stranki naloži, naj nosi svoje stroške v zvezi z obema postopkoma.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (pritožbeni senat)
razsodilo:

1.
Sodba Sodišča za uslužbence Evropske unije (tretji senat) z dne 11. aprila 2016, FN in drugi/CEPOL (F‑41/15 DISS II) se razveljavi v delu, v katerem predlogi za razglasitev ničnosti, ki so jih podale osebe FN, FP in FQ, niso bili razglašeni za nedopustne.

2.
Predlogi za razglasitev ničnosti, ki so jih osebe FN, FP in FQ pred Splošnim sodiščem podale v zadevi F‑41/15 DISS II, se zavrnejo.

3.
Pritožba se v preostalem zavrne.

4.
Osebe FN, FP in FQ na eni strani ter Agencija Evropske unije za usposabljanje na področju preprečevanja, odkrivanja in preiskovanja kaznivih dejanj (CEPOL) na drugi nosijo svoje stroške v zvezi s pritožbenim postopkom in postopkom na prvi stopnji.

Jaeger
Van der Woude
Frimodt Nielsen
Kanninen
Gratsias
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 25. oktobra 2018.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.