CELEX: 62021CJ0003
Eelotsusetaotlus
Võõrtöötajate sotsiaalkindlustus
Määrus (EÜ) nr 883/2004
Sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimine
Perehüvitised
Tagasiulatuv maksmine
Hüvitisesaaja kolimine teise liikmesriiki
Artikkel 81
Mõiste „taotlus“
Artikli 76 lõige 4
Vastastikuse teavitamise ja koostöö kohustus
Täitmata jätmine
12 kuu pikkune aegumistähtaeg
Tõhususe põhimõte

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EL) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (
ELT 2004, L 166, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72, ja parandus
ELT 2009, L 202, lk 90
) artikli 76 lõiget 4 ja artiklit 81.
Taotlus on esitatud põhikohtuasja kaebaja FSi ning Chief Appeals Officeri (sotsiaalkaitsealaste kaebuste käsitleja, Iirimaa), Social Welfare Appeals Office’i (sotsiaalkaitsealaste kaebuste amet, Iirimaa), Minister for Employment Affairs’i (tööminister) ja Minister for Social Protectioni (sotsiaalkaitseminister) vahelises kohtuvaidluses otsuse üle, millega jäeti rahuldamata FSi esitatud taotlus maksta lapsetoetust tagasiulatuvalt.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 883/2004 artikli 76 lõigetes 4 ja 5 on sätestatud:
„4.   Käesoleva määrusega hõlmatud asutustel ja isikutel lasub vastastikuse teavitamise ja koostöö kohustus käesoleva määruse korrektse rakendamise tagamiseks.
Asutused vastavad kooskõlas hea haldustavaga kõikidele järelpärimistele mõistliku aja jooksul ja sellega seoses varustavad asjaomaseid isikuid teabega, mis on vajalik neile käesoleva määrusega antud õiguste rakendamiseks.
Asjaomased isikud peavad teavitama pädeva liikmesriigi ja elukohajärgse liikmesriigi asutusi esimesel võimalusel muudatustest nende isiklikus või pereolukorras, mis mõjutab nende õigust hüvitistele käesoleva määruse alusel.
5.   Lõike 4 kolmandas lõigus osutatud teabekohustuse mittetäitmisel võidakse kohaldada proportsionaalseid meetmeid kooskõlas siseriiklike õigusaktidega. Need meetmed on sellegipoolest samaväärsed samasugustes olukordades siseriiklike õigusaktide alusel rakendatavatega ja ei põhjusta taotlejatele erakordseid raskusi neile käesoleva määrusega antud õiguste rakendamisel ega muuda seda võimatuks.“
Määruse artiklis 81 „Taotlused, avaldused või kaebused“ on ette nähtud:
„Iga taotlus, avaldus või kaebus, mis ühe liikmesriigi õigusaktide rakendamiseks tuleks esitada selle liikmesriigi võimuorganile, asutusele või kohtule teatava tähtaja jooksul, loetakse õigeaegselt esitatuks, kui see on sama tähtaja jooksul esitatud teise liikmesriigi vastavale võimuorganile, asutusele või kohtule. Sellisel juhul saadab taotluse, avalduse või kaebuse saanud võimuorgan, asutus või kohus selle viivitamata edasi esimesena nimetatud liikmesriigi pädevale võimuorganile, asutusele või kohtule kas otse või asjaomaste liikmesriikide pädevate võimuorganite kaudu. Selliste taotluste, avalduste või kaebuste esitamise kuupäev teisena nimetatud liikmesriigi võimuorganile, asutusele või kohtule loetakse nende pädevale võimuorganile, asutusele või kohtule esitamise kuupäevaks.“
Iiri õigus
27. novembri 2005. aasta konsolideeritud sotsiaalkaitseseaduse (Social Welfare Consolidation Act 2005) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „2005. aasta seadus“) artiklis 220 on ette nähtud, et isikul, kelle juures ülalpeetav laps tavaliselt elab, on õigus saada selle lapse eest lapsetoetust ning teda nimetatakse „õigustatud isikuks“.
Selle seaduse artikli 241 lõikes 1 on sätestatud, et õigus saada toetust eeldab ettenähtud vormis taotluse esitamist.
2007. aasta sotsiaalkaitsemääruse (konsolideeritud sätted taotluste, maksete ja kontrolli kohta) (Social Welfare (Consolidated Claims, Payments and Control) Regulations 2007) (
S.I
. nr 142, 2007) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni artikli 182 „Taotluste esitamise tähtaeg“ (Prescribed time for making claim) punktis k, mis käsitleb lapsetoetuse taotlemist, ette nähtud tähtaeg on 12 kuud alates kuupäevast, mil asjaomane isik vastab artiklis 220 sätestatud toetuse saamise tingimustele ning temast saab õigustatud isik.
2005. aasta seaduse artikli 241 lõikes 4 on sisuliselt täpsustatud, et isik, kes ei esita lapsetoetuse taotlust ettenähtud aja jooksul, kaotab õiguse taotleda makseid tagasiulatuvalt taotluse esitamise kuupäevale eelnenud aja eest, välja arvatud juhul, kui taotluse esmase läbivaatamise või selle taotlusega seotud kaebuse läbivaatamise eest vastutav ametnik on veendunud, et taotluse esitamisega hilinemisel on mõjuv põhjus. Viimasel juhul tuleb lapsetoetust maksta alates selle kuu esimesest päevast, mis järgneb kuule, mil taotlejast sai õigustatud isik selle seaduse artikli 220 tähenduses.
Kõnealuse seaduse artiklis 301 on muu hulgas sätestatud, et taotluse esmase läbivaatamise eest vastutav ametnik võib teise pädeva ametniku otsuse igal ajal uuesti läbi vaadata, kui olulised asjaolud pärast seda otsust muutuvad.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Põhikohtuasja kaebaja, kes on Rumeenia kodanik, abiellus 2012. aastal Rumeenias, kus tal sündis 2015. aasta detsembris laps.
Ta esitas taotluse lapsetoetuse saamiseks selles liikmesriigis ning see rahuldati 2015. aasta detsembris või 2016. aasta jaanuaris.
Põhikohtuasja kaebaja abikaasa kolis 2016. aasta oktoobris Iirimaale, et asuda seal tööle tervishoiutöötajana. Ta ei esitanud selles liikmesriigis taotlust lapsetoetuse saamiseks. Kui põhikohtuasja kaebaja ja nende laps kolisid 2016. aasta lõpus tema juurde Iirimaale, ei esitanud ka põhikohtuasja kaebaja selles liikmesriigis lapsetoetuse taotlust, vaid sai jätkuvalt Rumeenia lapsetoetust.
Põhikohtuasja kaebaja esitas 10. jaanuaril 2018 Iirimaa pädevatele asutustele taotluse Iiri lapsetoetuse saamiseks.
Iirimaa sotsiaalõiguse kohaselt kvalifitseeriti see taotlus hilinenuks, sest see esitati hiljem kui 12 kuud pärast põhikohtuasja kaebaja või tema abikaasa Iirimaale elama asumist. Nimetatud õiguse kohaselt võib sellise taotluse alusel maksta lapsetoetust tagasiulatuvalt üksnes juhul, kui taotleja toob esile mõjuva põhjuse taotluse hilinenult esitamiseks. Väljakujunenud praktika kohaselt ei ole mõjuv põhjus siiski see, kui taotleja ei tea, et tal on õigus taotleda lapsetoetust.
Kuna käesoleval juhul ei olnud põhikohtuasja kaebaja esitanud ühtegi mõjuvat põhjust, siis leidsid Iirimaa pädevad asutused, et kaebaja ei avaldanud konkreetselt soovi saada makseid tagasiulatuvalt ja seetõttu ei ole alust talle selliseid makseid teha.
Seega rahuldati neile ametiasutustele põhikohtuasja kaebaja poolt esitatud lapsetoetuse taotlus 2018. aasta veebruaris ja umbes samal ajal lõpetati Rumeenia lapsetoetuse maksmine.
13. augustil 2018 taotles kaebaja nende asutuste otsuse uuesti läbivaatamist 2005. aasta seaduse artikli 301 alusel, väites, et tema puhul oleks tulnud kaaluda tagasiulatuvat maksmist. 22. augustil 2018 jäeti uuesti läbivaatamise taotlus rahuldamata.
Kuna põhikohtuasja kaebaja poolt 29. augustil 2018 sotsiaalkaitsealaste kaebuste ametile esitatud vaie jäeti 12. veebruaril 2019 rahuldamata, esitas ta 10. mail 2019 selle rahuldamata jätmise otsuse peale kaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
Kõigepealt märgib nimetatud kohus, selle seisukohaga siiski nõustumata, et põhikohtuasja kaebaja arvates kujutas Rumeenia lapsetoetuse saamine endast taotlust määruse nr 883/2004 artikli 81 tähenduses, sest „aktiivset“ taotlust Rumeenias oleks pidanud käsitama taotlusena Iiri lapsetoetuse saamiseks nimetatud artikli 81 alusel alates kuupäevast, mil Iirimaast sai pädev liikmesriik.
Seejärel soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse nr 883/2004 artikkel 76 on tema menetluses olevas vaidluses kohaldatav, kuivõrd põhikohtuasja kaebaja väidab, et selles artiklis ette nähtud kohustuse täitmata jätmise tagajärg ei ole selle määruse artikli 81 sätete kohaldamata jätmine. Nimetatud kohustusest ei sõltu taotluse menetlemise kohustus, sest Euroopa Kohus on leidnud, et teabe esitamata jätmine ei lõpeta tingimata sotsiaalkindlustuskaitse katkematust.
Lõpuks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kuna põhikohtuasja kaebaja ei ole täitnud kohustust teavitada asjakohastest muudatustest oma olukorras, siis tuleb kohaldada liikmesriigi õigusaktidest tulenevaid proportsionaalseid meetmeid, mis ei muuda taotlejatele nimetatud määrusega antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks.
Neil asjaoludel otsustas High Court (kõrge kohus, Iirimaa) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse nr 883/2004 artiklis 81 esitatud mõiste „taotlus“ hõlmab jätkuvat perioodilise hüvitise saamist esimeselt liikmesriigilt (kui hüvitist peaks tegelikult maksma teine liikmesriik) iga kord, kui seda hüvitist makstakse, isegi pärast algset taotlust ja esimese riigi algset otsust hüvitist maksta?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas olukorras, kus sotsiaalkindlustushüvitise taotlus on ebaõigelt esitatud päritoluliikmesriigile, kuigi see oleks tulnud esitada teisele liikmesriigile, tuleb määruse nr 883/2004 artiklist 81 tulenevat teise liikmesriigi kohustust (nimelt kohustust käsitleda päritoluliikmesriigile esitatud taotlust vastuvõetavana teises liikmesriigis) tõlgendada nii, et see on täiesti sõltumatu kaebaja kohustusest anda oma elukoha kohta õiget teavet määruse nr 883/2004 artikli 76 lõike 4 kohaselt, mistõttu teine liikmesriik peab ebaõigelt päritoluliikmesriigile esitatud taotluse tunnistama artikli 81 mõistes vastuvõetavaks hoolimata sellest, et kaebaja ei ole kooskõlas [selle määruse] artikli 76 lõikega 4 esitanud õiget teavet oma elukoha kohta teise liikmesriigi õiguses ette nähtud taotluse esitamise perioodil?
3.
Kas liidu õiguses sisalduva üldise tõhususe põhimõtte tagajärjel kaob võimalus kasutada liidu õigusest tulenevaid õigusi sellistel asjaoludel nagu käesolevas menetluses (eeskätt asjaoludel, kus [Euroopa L]iidu kodanik, kes kasutab õigust vabalt liikuda, rikub artikli 76 lõikest 4 tulenevat kohustust teavitada oma päritoluliikmesriigi sotsiaalhoolekandeasutusi elukohariigi vahetamisest) seetõttu, et selle liikmesriigi õiguses, kus ta kasutab õigust vabalt liikuda, on nõue, mille kohaselt lapsetoetuse taotlemiseks tagasiulatuvalt peab liidu kodanik sellist toetust teises liikmesriigis taotlema 12 kuu jooksul, nagu on sätestatud viimati nimetatud liikmesriigi õiguses?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas määruse nr 883/2004 artiklit 81 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „taotlus“ selle artikli tähenduses hõlmab üksnes algset taotlust, mille on liikmesriigi õigusaktide alusel esitanud isik, kes on hiljem kasutanud oma õigust vabalt liikuda, või hõlmab see ka jätkuvat taotlust, millega on tegemist siis, kui selle liikmesriigi pädevad asutused maksavad perioodiliselt hüvitist, mida peaks sel ajal tegelikult maksma teine liikmesriik.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb liidu õiguse normi tõlgendamisel võtta lisaks selle sõnastusele arvesse ka selle konteksti ja selle regulatsiooniga taotletavaid eesmärke, mille osaks see on, ning ka asjaomase sätte kujunemisloost võib leida normi tõlgendamiseks tarvilikke elemente (vt selle kohta 8. mai 2019. aasta kohtuotsus Inspecteur van de Belastingdienst,
C‑631/17
,
EU:C:2019:381
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Antud juhul on seoses nõukogu 3. detsembri 1958. aasta määruse nr 4, millega on sätestatud määruse nr 3 võõrtöötajate sotsiaalkindlustuse kohta rakendamise kord ja täiendavad sätted (
EÜT 1958, 30, lk 597
), artikliga 83, mis on sisuliselt samaväärne määruse nr 883/2004 artikliga 81, Euroopa Kohus otsustanud, et artikli 83 sõnastusest nähtub, et see käsitleb võõrtöötajate poolt taotluste esitamist (vt selle kohta 10. juuni 1982. aasta kohtuotsus Camera,
92/81
,
EU:C:1982:219
, punkt
).
Määruse nr 883/2004 artikli 81 eesmärk on nimelt hõlbustada võõrtöötajate liikumist seeläbi, et lihtsustatakse nende haldusmenetluslikke samme, arvestades eri liikmesriikides kehtivate haldusmenetluste keerukust, ning vältida seda, et huvitatud isikud jääksid oma õigustest ilma pelgalt vormivea tõttu. Nii on selle artikli kohaselt taotluse esitamisel mõne muu liikmesriigi kui hüvitise maksmise eest vastutava liikmesriigi võimuorganile, asutusele või kohtule samasugune mõju nagu juhul, kui taotlus oleks esitatud viimati nimetatud liikmesriigi pädevale asutusele otse (vt selle kohta määruse nr 4 artikliga 83 seoses 10. juuni 1982. aasta kohtuotsus Camera,
92/81
,
EU:C:1982:219
, punkt
, ning 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete suhtes (
EÜT 1971, L 149, lk 2
) artikliga 86 seoses 27. mai 1982. aasta kohtuotsus Aubin,
227/81
,
EU:C:1982:209
, punkt
).
Sellest tuleneb, et määruse nr 883/2004 artiklit 81 tuleb kohaldada siis, kui võõrtöötaja esitab taotluse lapsetoetuse saamiseks sellise liikmesriigi asutustele, kes ei ole määruses ette nähtud kollisiooninormide alusel pädev taotlust menetlema.
Seevastu juhul, kui liikmesriigi asutustele esitatakse lapsetoetuse taotlus üksnes liikmesriigi riigisisese õiguse alusel ning toetusesaaja olukord jääb liikmesriigi piiresse, ei kuulu taotlus määruse nr 883/2004 kohaldamisalasse ning seda ei saa seega pidada „taotluseks“ määruse artikli 81 tähenduses.
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et ajal, kui Rumeenias esitati algne lapsetoetuse taotlus, ei olnud põhikohtuasja kaebaja perekondlik olukord mis tahes moel seotud välisriigiga ning seda taotlust olid pädevad menetlema ainult Rumeenia asutused.
Põhikohtuasja kaebaja on kuulunud määruse nr 883/2004 isikulisse kohaldamisalasse alles alates sellest ajast, kui viis oma elukoha üle Iirimaale ning tema suhtes muutusid kohaldatavaks määruses ette nähtud kollisiooninormid.
Siiski ei saa nõustuda sellega, et kui huvitatud isik ei ole astunud mingeid haldusmenetluslikke samme, võib liikmesriigi asutustelt perioodilise hüvitise jätkuvat saamist samastada taotlusega määruse nr 883/2004 artikli 81 tähenduses.
Nimelt ei oleks selline tõlgendus kooskõlas määruse nr 883/2004 artikli 81 eesmärgiga, mis – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 26 – seisneb just selles, et lihtsustada huvitatud isikute haldustoiminguid, arvestades eri liikmesriikides kehtivate menetluste keerukust.
Seoses sellega olgu märgitud, et määruse nr 883/2004 artikliga 81 kehtestatud taotluste, avalduste või kaebuste edastamise süsteem, mille kohaselt selle liikmesriigi asutused, kes ei ole määruses ette nähtud kollisiooninormide alusel pädev, edastavad neile esitatud taotlused, avaldused või kaebused viivitamata pädeva liikmesriigi asutustele, sõltub sellest, kas asjaomased asutused ja isikud täidavad vastastikuse teavitamise ja koostöö kohustust.
Määruse nr 883/2004 artikli 76 lõikest 4 nähtub eelkõige, et kuigi ametiasutused on kohustatud vastama kõigile taotlustele mõistliku aja jooksul ja varustama asjaomaseid isikuid teabega, mis on vajalik neile määrusega antud õiguste kasutamiseks, peavad need isikud teavitama pädeva liikmesriigi ja elukohajärgse liikmesriigi asutusi esimesel võimalusel kõigist muudatustest nende isiklikus või perekondlikus olukorras, mis mõjutavad nende õigust hüvitistele selle määruse alusel.
Pealegi muudaks mõiste „taotlus“ tõlgendus, mis ei võta arvesse asjaomase isiku mis tahes haldustoiminguid, menetlevatel asutustel võimatuks täita kohustusi, mis tulenevad nii määruse nr 883/2004 artiklist 76 kui ka artiklist 81, sest nad ei saa kindlaks teha, millal või millistele ametiasutustele tuleks teave, taotlus, avaldus või kaebus edastada.
Eeltoodut arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 883/2004 artiklit 81 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „taotlus“ selle artikli tähenduses hõlmab üksnes taotlust, mille on esitanud vaba liikumise õigust kasutanud isik sellise liikmesriigi asutustele, kes ei ole määruses ette nähtud kollisiooninormide alusel pädev. Järelikult ei hõlma see mõiste algset taotlust, mille on liikmesriigi õigusnormide alusel esitanud isik, kes ei ole veel kasutanud oma õigust vabalt liikuda, ega seda, kui selle liikmesriigi ametiasutused maksavad perioodiliselt hüvitist, mida peaks sel ajal tegelikult maksma teine liikmesriik.
Teine küsimus
Esimesele küsimusele antud vastust arvestades ei ole teisele küsimusele vaja vastata.
Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas liidu õigusega, ja täpsemalt tõhususe põhimõttega, on vastuolus selliste riigisiseste õigusnormide kohaldamine, mis näevad lapsetoetuse taotluse tagasiulatuva mõju suhtes ette 12 kuu pikkuse aegumistähtaja.
Seoses sellega olgu märgitud, et liidu õigus ei kahanda liikmesriikide pädevust korraldada oma sotsiaalkindlustussüsteeme, ning et sotsiaalkindlustushüvitiste andmise tingimused, suurus ja kestus ning nende saamiseks taotluste esitamise tähtajad määratakse kindlaks iga liikmesriigi õigusaktidega (vt selle kohta 18. novembri 2010. aasta kohtuotsus Xhymshiti,
C‑247/09
,
EU:C:2010:698
, punkt
). Need tingimused peavad siiski järgima liidu õigust ega või viia selleni, et riigisiseste õigusaktide kohaldamisalast jäetakse välja isikud, kellele määruse nr 883/2004 alusel neid samu õigusakte kohaldatakse (vt selle kohta 4. juuni 2015. aasta kohtuotsus Fischer-Lintjens,
C‑543/13
,
EU:C:2015:359
, punkt
).
Käesoleval juhul tuleb märkida, et Iiri õigusaktides ette nähtud aegumistähtaja tagajärg ei ole see, et huvitatud isikud jäetakse lapsetoetuse saajate hulgast välja, vaid see aegumistähtaeg üksnes vähendab nende õigust saada toetust tagasiulatuvalt, kui nad ei taotle seda 12 kuu jooksul alates päevast, mil toetuse saamise tingimused on täidetud.
Seega ei ole välistatud, et juhul, kui põhikohtuasja kaebaja oleks teatanud oma elukohavahetusest Rumeenia või Iirimaa ametiasutustele võimalikult kiiresti, oleks ta võinud saada Iiri lapsetoetust tagasiulatuvalt.
Nagu nähtub nimelt käesoleva kohtuotsuse punktist 34, peab iga sotsiaalhüvitist saav isik kooskõlas määruse nr 883/2004 artikli 76 lõike 4 kolmanda lõiguga teavitama pädeva liikmesriigi ja elukohajärgse liikmesriigi asutusi esimesel võimalusel muudatustest nende isiklikus või pereolukorras, mis võivad mõjutada nende õigust hüvitistele selle määruse alusel.
Euroopa Kohus on sellega seoses juba otsustanud, et selles sättes ette nähtud kohustuse mittetäitmine võib määruse artikli 76 lõike 5 kohaselt kaasa tuua üksnes proportsionaalsete meetmete rakendamise vastavalt riigisisestele õigusaktidele, kusjuures need meetmed peavad esiteks olema võrdväärsed samasugustes olukordades riigisiseste õigusaktide alusel rakendatavatega (võrdväärsuse põhimõte), ja teiseks ei tohi need muuta taotlejatele selle määrusega antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (vt selle kohta 4. juuni 2015. aasta kohtuotsus Fischer-Lintjens,
C‑543/13
,
EU:C:2015:359
, punkt
).
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, ei pea Euroopa Kohus käesolevas kohtuasjas analüüsima võrdväärsuse põhimõtet, sest põhikohtuasja kaebaja ei ole väitnud, et seda põhimõtet oleks rikutud.
Mis puudutab tõhususe põhimõtet, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et mõistlike aegumistähtaegade määramine on üldjuhul tõhususe põhimõttega kooskõlas, kuivõrd tegemist on nii huvitatud isikut kui ka vastavat haldusorganit kaitsva õiguskindluse aluspõhimõtte kohaldamisega. Sellised tähtajad ei muuda liidu õiguskorra alusel antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (vt selle kohta 15. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Barth,
C‑542/08
,
EU:C:2010:193
, punkt
, ja 8. juuli 2010. aasta kohtuotsus Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, punkt
).
Lisaks on Euroopa Kohus otsustanud, et riigisisene õigusnorm, mis piirab lapsetoetuse taotluste tagasiulatuvat jõudu kuue kuuga, ei muuda võõrtöötajatele liidu õigusega antud õiguste kasutamist võimatuks (vt selle kohta 23. novembri 1995. aasta kohtuotsus Alonso-Pérez,
C‑394/93
,
EU:C:1995:400
, punktid
ja
), ning on pidanud riigisisese kolmeaastase aegumistähtaja kehtestamist mõistlikuks (vt selle kohta 15. aprilli 2010. aasta kohtuotsus Barth,
C‑542/08
,
EU:C:2010:193
, punkt
).
Sellest tuleneb, et 12 kuu pikkune aegumistähtaeg ei näi iseenesest selline, et see muudaks määrusega nr 883/2004 antud õiguste kasutamise praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et liidu õigusega ja täpsemalt tõhususe põhimõttega ei ole vastuolus selliste riigisiseste õigusnormide kohaldamine, mis näevad lapsetoetuse taotluse tagasiulatuva mõju suhtes ette 12 kuu pikkuse aegumistähtaja, kui see tähtaeg ei muuda asjaomastele võõrtöötajatele määrusega nr 883/2004 antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta artiklit 81
tuleb tõlgendada nii, et
mõiste „taotlus“ selle artikli tähenduses hõlmab üksnes taotlust, mille on esitanud vaba liikumise õigust kasutanud isik sellise liikmesriigi asutustele, kes ei ole määruses ette nähtud kollisiooninormide alusel pädev. Järelikult ei hõlma see mõiste algset taotlust, mille on liikmesriigi õigusnormide alusel esitanud isik, kes ei ole veel kasutanud oma õigust vabalt liikuda, ega seda, kui selle liikmesriigi ametiasutused maksavad perioodiliselt hüvitist, mida peaks sel ajal tegelikult maksma teine liikmesriik.

2.
Liidu õigusega ja täpsemalt tõhususe põhimõttega ei ole vastuolus selliste riigisiseste õigusnormide kohaldamine, mis näevad lapsetoetuse taotluse tagasiulatuva mõju suhtes ette 12 kuu pikkuse aegumistähtaja, kui see tähtaeg ei muuda asjaomastele võõrtöötajatele määrusega nr 883/2004 antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.