CELEX: 62016TJ0028
EAGF ja EAFRD
Rahastamisest väljajäetavad kulud
Maaelu areng
Maakorraldus ja külade uuendamine
Tegevuste valikukriteeriumid
Lojaalse koostöö põhimõte
Subsidiaarsus
Õiguspärane ootus
Proportsionaalsus
Põhjendamiskohustus

Vaidluse taust
Nõukogu 20. septembri 2005. aasta määruse (EÜ) nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta (
ELT 2005, L 277, lk 1
) artiklist 15 tuleneb, et Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfond (EAFRD) toimib liikmesriikides maaelu arengu programmide kaudu, mis võivad hõlmata piirkondlike programmide kogumit, nagu Saksamaa Liitvabariigis selle liikmesriigi föderaalse ülesehituse tõttu.
Programmitöö perioodil 2007–2013 esitati Euroopa Ühenduste Komisjonile Baieri liidumaa (Saksamaa) maaelu arengukava „Bayerisches Zukunftsprogramm Agrarwirtschaft und Ländlicher Raum 2007–2013 aus dem europäischen Landwirtschaftsfonds (ELER) gemäss Verordnung (EG) Nr. 1698/2005“ (Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondist (EAFRD) määruse nr 1698/2005 alusel rahastatav Baieri põllumajanduse ja maaelu tulevikuprogramm aastateks 2007–2013; edaspidi „BayZal“), mis hõlmab külade uuendus- ja maakorraldustöid, ning komisjon kiitis selle heaks 5. septembri 2007. aasta otsusega K(2007) 3994 (lõplik) (edaspidi „5. septembri 2007. aasta otsus“), milles oli ette nähtud EAFRD-i rahastus kogu programmitöö perioodiks kuni 1253943708 euro ulatuses.
Komisjon tuvastas oma teenistuste poolt 2.–6. märtsil 2009 läbiviidud esimese kontrolli tulemusena, et EAFRD-ist 2007. ja 2008. aastaks toetust saanud Baieri külade uuendus- ja maakorraldustööde valikukriteeriumide kohaldamisel esinesid rikkumised ning need seisnesid põhikriteeriumi puudumises. Menetluse tulemusel, mis hõlmas muu hulgas lepitusorganisse pöördumist vastavalt komisjoni 21. juuni 2006. aasta määrusele (EÜ) nr 885/2006, millega nähakse ette nõukogu määruse (EÜ) nr 1290/2005 kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad seoses makseasutuste ja teiste organite akrediteerimise ning EAGFi ja EAFRD raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmisega (
ELT 2006, L 171, lk 90
), kohaldas komisjon kõnealustele EAFRD-ist 2007. ja 2008. aastaks toetust saanud projektidele 10% suurust kindla määraga finantskorrektsiooni, summas 1040620,50 eurot.
Komisjoni teenistused viisid 8.–12. juulil 2013 läbi teise kontrolli, mille käigus hinnati muu hulgas BayZal-i raames külade uuendamise ja maakorralduse läbiviimist, et kontrollida Baieris juurutatud haldus- ja kontrollisüsteeme.
Komisjon edastas 3. septembri 2013. aasta kirjaga Saksa ametivõimudele kontrolli tulemused ja teatas, et ta on tuvastanud puudused EAFRD-i poolt Baieris toetatavate tegevuste valikukriteeriumide kehtestamises või kohaldamises aastatel 2007–2008, mille suhtes oli juba ühel korral kohaldatud korrektsiooni, ja aastatel 2009–2012 ning alates 2013. aastast. Komisjon ja Saksa ametivõimud alustasid kahepoolseid läbirääkimisi. Määruse nr 885/2006 artikli 16 alusel algatati ka teine lepitusmenetlus, mis siiski ei andnud tulemusi.
Komisjon võttis lõpuks 13. novembril 2015 vastu rakendusotsuse (EL) 2015/2098, mille kohaselt Euroopa Liidu poolne rahastamine ei kata teatavaid kulusid, mida liikmesriigid on kandnud Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) raames (
ELT 2015, L 303, lk 35
; edaspidi „vaidlustatud otsus“), millega ta kohaldas 10-protsendilist kindla määraga korrektsiooni Saksa ametivõimude poolt aastatel 2009–2014 Baieris tehtud kulutustele. Komisjon nägi esialgu ette korrektsiooni summas 11046145,96 eurot, kuid pärast arvutusaluste parandamist määrati korrektsiooni lõppsummaks 7719920 eurot.
Komisjoni väited, mille alusel võeti vastu vaidlustatud otsus, on esitatud lepitusorgani 12. juuni 2015. aasta aruandes, mis koostati pärast seda, kui Saksa ametivõimud olid pärast teist kontrolli pöördunud lepitusorganisse, ja komisjoni 19. oktoobri 2015. aasta koondaruandes (edaspidi „koondaruanne“). Sisuliselt võib need väited kokku võtta järgmiselt.
Baieri külade uuendamine ja maakorraldus toimub Saksamaa ametivõimude kirjelduse kohaselt kolmes etapis:
—
esimene etapp, mis on alg- ja konsulteerimisetapp, võimaldab piirkondlike, munitsipaal- või kohalike osalejate kaasamist, et konsulteerida ja kindlaks teha taotletavad eesmärgid ja ülesanded ning välja selgitada, kas erinevad osalejad soovivad jätkata tegevust ja kasutada toetusvõimalusi; selle etapi algatavad pädevad piirkondlikud ametivõimud, käesoleval juhul maaelu arengu ametid (Ämter für ländliche Entwicklung), kui nad leiavad, et külade uuendamis- või maakorraldusmenetlus on vajalik ja vastab sidusrühmade huvidele;
—
teises etapis võtab maaelu arengu amet vastu külade uuendamise või maakorralduse alustamise otsuse, ja tekib sidusrühmade kogukond, mis hõlmab maaomanikke ja -rentnikke, kes on toetuste taotlejaks ja saajaks;
—
kolmas etapp hõlmab detailplaneeringut ja konkreetset maakorraldust või külade uuendamist asjaomastes piirkondades.
Komisjoni märgib esiteks, et aastatel 2007 ja 2008 ei olnud külade uuendamis- ja maakorraldustööd heaks kiidetud vastavalt pädeva organi poolt kindlaksmääratud valikukriteeriumidele, nagu näeb ette määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõige 2.
Teiseks väidab komisjon, et kuigi aastate 2009–2012 osas esialgseid BayZal-is esitatud projektide valikukriteeriume küll muudeti vastavalt seirekomitee –, mis asutati määruse nr 1698/2005 artikli 77 alusel ja mille ülesanne on hinnata programmiperioodil 2007–2013 kohaldatavaid valikukriteeriume, – 22. detsembri 2008. aasta otsusele (edaspidi „22. detsembri 2008. aasta otsus“), puudutas see muudatus külade uuendamis- ja maakorraldustööde esimest ja teist etappi, ja komisjon on siiski seisukohal, et need kriteeriumid ei ole abikõlblike projektide väljavalimiseks sobivad, kuna neid projekte ei seata järjestusse ning nende valik on ebaselge ja pole seega läbipaistev. Lisaks ei olnud määratud menetluste algatamise otsustamiseks määratud ühtegi valikukriteeriumi. Menetlused hõlmasid erinevaid projekte või tegevusi, mis ei olnud otsuse tegemise ajal teada ja nii kiideti need heaks alles menetluse algatamisele järgnenud aastatel.
Kolmandaks märgib komisjon, et 2013. aasta kohta kiideti uued valikukriteeriumid heaks 2012. aasta detsembris ja neid kohaldatakse ka eelvalikumenetluses, see tähendab Baieris kohaldatavate menetluste valimisel. Valikukriteeriumide kohaldamine toimub kolme kontrollküsimustiku abil:
—
kontrollküsimustik A sisaldab valikukriteeriume, mis võimaldavad kontrollida, kas menetlust saab pidada BayZal tööprogrammiga kooskõlas olevaks ja kas seda saab sinna kanda;
—
kontrollküsimustik B sisaldab valikukriteeriume, mis võimaldavad kontrollida, kas saab alustada menetlust või tegevust, mida saab tööprogrammi kanda;
—
kontrollküsimustik C sisaldab valikukriteeriume, mis võimaldavad projekti välja valida.
Kontrollküsimustiku C koostamine otsustati 2008. aasta detsembris ja seda kohaldatakse alates 2009. aastast. Kontrollküsimustikud A ja B loodi 2013. aastal ja neid kohaldatakse tagasiulatuvalt kõigile projektidele 2009. aastast alates.
Komisjon leiab siiski, et need kontrollküsimustikud ei ole piisavad, kuna need ei sisalda ikkagi Baieris algatatud menetluste järjestust ja kuna neid ei kohaldata menetlustele, mille alustamist ei ole veel otsustatud, mistõttu jääb nende tegevuste ja projektide valik selles etapis läbipaistmatuks.
Menetlus ja poolte nõuded
Saksamaa Liitvabariik esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 26. jaanuaril 2016.
Kostja vastus, repliik ja vasturepliik saabusid Üldkohtu kantseleisse vastavalt 8. aprillil, 25. mail ja 7. juulil 2016.
Saksamaa Liitvabariik palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsuse artikkel 1 ja lisa selles osas, mille kohaselt ei kata Euroopa Liidu poolne rahastamine kulusid, mida pädev makseasutus on kandnud EAFRD-i raames, kogusummas 7719920,30 eurot;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
—
jätta hagi rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.
Õiguslik käsitlus
Saksamaa Liitvabariik esitab hagiavalduses neli väidet.
Esiteks osutab ta õigusnormi rikkumisele, mis seisneb selles, et komisjon rikkus määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõiget 2 koosmõjus sama määruse artikli 2 punktiga e, kuna komisjon eiras selle määrusega kehtestatud nõudeid, mis käsitlevad EAFRD-i raames arvesse võetavate kulutuste abikõlblikkuse kriteeriume.
Teiseks väidab ta, et rikutud on määruse nr 1698/2005 artiklist 6 tulenevat partnerluse põhimõtet, ELL artikli 4 lõike 3 esimesest lõigust tulenevat lojaalse koostöö põhimõtet ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, sest komisjon eiras sellise praktika, mille ta on ise heaks kiitnud või millele ta ei ole vastuväiteid esitanud, põhjendatust.
Kolmandas väites toob ta esile, et komisjon on rikkunud ELL artiklist 5 tulenevat subsidiaarsuse põhimõtet, kuna ta on sekkunud liikmesriikide menetlusautonoomiasse ja pädevusse maakasutuse planeerimise valdkonnas.
Neljandaks leiab ta, et komisjon on rikkunud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1306/2013 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja seire kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 352/78, (EÜ) nr 165/94, (EÜ) nr 2799/98, (EÜ) nr 814/2000, (EÜ) nr 1290/2005 ja (EÜ) nr 485/2008, (
ELT 2013, L 347, lk 549
) artikli 52 lõiget 2 ja nõukogu 21. juuni 2005. aasta määruse (EÜ) nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (
ELT 2005, L 209, lk 1
) artikli 31 lõiget 2 ning proportsionaalsuse põhimõtet, sest esiteks ei hinnanud komisjon 10‑protsendilise kindla määraga korrektsiooni kohaldamisel nõuetekohaselt valikukriteeriumidega seotud võimaliku rikkumise laadi ja igal juhul selle piiratud ulatust ning teiseks on ta jätnud tähelepanuta asjaolu, et liidule ei ole rahalist kahju tekkinud ja kahju tekkimise reaalset ohtu pole kunagi olnud. Lisaks ei ole vaidlustatud otsus selles küsimuses põhistatud.
Esimene väide, et on rikutud määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõiget 2, koosmõjus sama määruse artikli 2 punktiga e, kuna komisjon eiras kulutuste abikõlblikkuse kriteeriume
Esmalt meenutab Saksamaa Liitvabariik hagiavalduses, et vastavalt määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõikele 2 on kulutused EAFRD-i toetuse saamiseks abikõlblikud ainult siis, kui nad on tehtud kõnealuse programmi korraldusasutuse poolt või tema vastutusel otsustatud tegevuste jaoks vastavalt pädeva organi poolt kindlaksmääratud valikukriteeriumidele, ja mõiste „tegevus“ on määratletud sama määruse artikli 2 punktis e kui „vastavalt asjaomase maaelu arengu programmi jaoks sätestatud kriteeriumidele valitav ja ühe või enama abisaaja poolt rakendatav projekt, leping või kord, mis võimaldab artiklis 4 sätestatud eesmärkide saavutamist“.
Samas nõudis komisjon, et valikukriteeriume kohaldataks Baieris läbiviidava külade uuendamis- ja maakorraldusmenetluse esimeses ja teises etapis, samas kui tegemist on selle menetluse sissejuhatavate etappidega, mil ei toimu veel tegevusi ega ole toetusesaajaid, parimal juhul on olemas „potentsiaalsed toetusesaajad“, kes ilmnevad alles külade uuendamise ja maakorraldustegevuse kolmandas etapis pärast seda, kui on loodud sidusrühmade kogukond, kes saab toetusetaotleja staatuse.
Teiseks väidab hageja, et komisjon eksis, asudes seisukohale, et külade uuendamis- ja maakorraldustööde kahes esimeses etapis viisid Saksa ametivõimud läbi õigusvastase projektide eelvaliku, kuna nad otsustasid kolmanda etapi alustamise läbipaistmatute kriteeriumide alusel. Saksa ametivõimud on seevastu seisukohal, et need kaks etappi kuuluvad keerukasse teavitamise, konsulteerimise ja otsustamismenetlusse, mille eesmärk on hinnata menetluse algatamise otstarbekohasust ja kontrollida maakorraldust käsitlevatest föderaalsetest õigusaktidest tulenevate tingimuste täidetust. Samuti on kõnealune komisjoni väide põhistamata.
Kolmandaks väidab hageja seoses valikukriteeriumidega, et komisjon esitas ülemäära koormavad nõuded, mis ei vasta kehtivale õigusele ja mida ei ole sätestatud määruses nr 1698/2005, mis seisnesid selles, et ta nõudis projektide järjestuse määramist, ülevaatliku tabeli kujul esitatud valikuloetelu koostamist või isegi selle tuvastamist, milline menetlus vastab paremini valikukriteeriumidele. Samas vastasid abikõlblikud projektid täielikult nendele valikukriteeriumidele, mis olid määratud 22. detsembri 2008. aasta otsusega, mis tehti komisjoni esindajate osalusel. 22. detsembri 2008. aasta otsus sisaldas lisas kontrollküsimustikku C, mis puudutab maaelu arenguga seotud valikukriteeriume, mida hiljem täiendati kontrollküsimustikega A ja B.
Saksa ametivõimud toovad teise võimalusena esile, et komisjon rikkus ka omaenda suuniseid, mis tulenevad 23. juuli 2002. aasta dokumendist nr VI/10535/99 „Juhend juhtimis-, kontrolli- ja trahvisüsteemide rakendamiseks määrusele (EÜ) nr 1257/1999 vastavate maaelu arengumeetmete osas – EAGGF tagatisrahastust rahastatavad maaelu arengumeetmed“, mille ta võttis vastu 2002. aastal ja mida ta mainib Saksamaa ametivõimudele 11. mail 2009 saadetud teatises. Vastab siiski tõele, et need suunised puudutavad põllumajanduspoliitika (ÜPP) otsetoetusi ja mitte EAFRD-i toetusi. Sellegipoolest on võimalik järeldada, et asjaomased valikukriteeriumid on mõeldud üksnes selleks, et teha valik konkreetsete abikõlblikeks loetud toetustaotluste vahel. Need kriteeriumid on seega asjakohased üksnes siis, kui valik tuleb tegelikult läbi viia, näiteks kui projektide arvuga võrreldes on rahalised vahendid piiratud, millega Saksamaa ametivõimude väitel ei olnud käesoleval juhul tegemist.
Repliigis soovis Saksamaa Liitvabariik tugevdada oma argumentatsiooni, mis käsitleb komisjoni poolt määruse nr 1698/2005 ekslikku tõlgendamist, rõhutades erinevust määruse nr 1698/2005 artikli 2 punktis d ja artikli 2 punktis e kasutatud mõistete „meetmed“ ja „tegevused“ vahel. Niisiis ei ole nende väitel maakorraldusmenetlus täpsemalt vaadeldes mitte „tegevus“ vaid „meede“ nende mõistete tähenduses, kuna „meetmeid“ on nimetatud enne „tegevusi“. Liidu õigusest ei tulene liikmesriikidele mingit kohustust kohaldada meetmete etapis valikukriteeriume, sest puudub veel nõutav konkreetsuse aste, et võiks rääkida tegevusest. Pealegi ei ole varajases etapis, kuhu komisjon seda kavatseb paigutada, „toetusesaajat“ määruse nr 1698/2005 tähenduses. Komisjoni kasutatud mõistel „potentsiaalne toetusesaaja“ ei ole õigusjõudu ja selle mõiste kasutamisega möönab komisjon kaudselt, et külade uuendamis- ja maakorraldusmenetluse esimeses ja teises etapis puudub konkreetne toetusesaaja. Saksamaa Liitvabariik vaidlustab veel komisjoni kinnituse, et ta on nõustunud komisjoni hinnanguga, kuna ta ei esitanud hagi Saksamaale 2013. aastal määratud selle finantskorrektsiooni peale, mis puudutas 2007 ja 2008. eelarveaastat.
Seoses komisjoni võrdlusega, mis käsitles Nordrhein-Westfaleni liidumaal (Saksamaa) ja Mecklenburg-Vorpommerni liidumaal (Saksamaa) toimuvaid menetlusi ja millele ta viitab näitena, väidavad Saksamaa ametivõimud, et see ei ole asjakohane eelkõige seetõttu, et maakorraldust käsitlevad föderaalõigusnormid võimaldavad anda sidusrühmale üle pädeva ametiasutuse maakorralduslikke põhiülesandeid, mis Baieri liidumaal toimub erinevalt tulenevalt Baieri õigusnormidest, mis on mõeldud maakorraldusalase föderaalõiguse rakendamiseks. Liiatigi käsitleb viidatud menetlus Mecklenburg-Vorpommerni liidumaal üksnes programmitöö perioodi 2014–2020.
Komisjon vaidleb Saksamaa ametivõimude argumentidele vastu ja väidab, et esitatud väited, muu hulgas need, mis esitati lepitusmenetluses ja koondaruandes, on põhjendatud.
Kõigepealt tuleb meenutada, et kui komisjon keeldub Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) või EAFRD vahendite arvel rahastamast kulusid põhjusel, et liikmesriik on rikkunud liidu õigusnorme, lasub komisjonil kohustus tõendada nende rikkumiste olemasolu (kohtuotsus, 28.10.1999, Itaalia vs. komisjon,
C‑253/97
,
EU:C:1999:527
, punkt
). Teiste sõnadega on komisjon kohustatud põhjendama otsust, millega ta tuvastab, et asjaomane liikmesriik ei ole kontrolli läbi viinud või on teinud seda puudulikult (kohtuotsus, 8.5.2003, Hispaania vs. komisjon,
C‑349/97
,
EU:C:2003:251
, punkt
).
Komisjon ei pea ammendavalt tõendama siseriiklike ametiasutuste läbiviidud kontrollide puudulikkust või nende poolt esitatud arvandmete ebaõigsust, vaid esitama tõendeid selle kohta, et tal on kontrollimiste või arvandmete suhtes tõsine ja põhjendatud kahtlus (kohtuotsused, 20.9.2001, Belgia vs. komisjon,
C‑263/98
,
EU:C:2001:455
, punkt
, ja 8.5.2003, Hispaania vs. komisjon,
C‑349/97
,
EU:C:2003:251
, punkt
).
Seejärel peab liikmesriik tõendama, et tingimused on täidetud rahastamiseks, millest komisjon keeldus (vt selle kohta kohtuotsus, 20.9.2001, Belgia vs. komisjon,
C‑263/98
,
EU:C:2001:455
, punkt
). Teiste sõnadega, asjaomane liikmesriik ei saa komisjoni järeldusi ümber lükata, esitamata oma väidete kinnituseks tõendeid usaldusväärse ja toimiva kontrollisüsteemi olemasolu kohta. Kui liikmesriik ei suuda tõendada, et komisjoni järeldused on ebatäpsed, võivad need järeldused anda alust tõsisteks kahtlusteks asjakohaste ja tõhusate järelevalve‑ ja kontrollimeetmete olemasolu osas (kohtuotsused, 28.10.1999, Itaalia vs. komisjon,
C‑253/97
,
EU:C:1999:527
, punkt
, ja 8.5.2003, Hispaania vs. komisjon,
C‑349/97
,
EU:C:2003:251
, punkt
).
Käesoleval juhul olgu märgitud, et ÜPP üldraamistikus liidu maaelu arengu poliitika elluviimine sellise rahastamis- ja planeerimisvahendi nagu EAFRD-i kaudu põhineb liidu ja liikmesriikide vahelise jagatud juhtimise põhimõttel: liidu õigus kehtestab üldise õigusliku raamistiku, mida täiendab liikmesriikide õigus (kohtujurist Saugmandsgaard Øe ettepanek kohtuasjas Občina Gorje,
C‑111/15
,
EU:C:2016:280
, punkt
).
Esiteks olgu märgitud, et EAFRD-i toetusi liidu tasandil reguleerivad õigusnormid tulenevad programmitöö perioodi 2007–2013 puhul määrusest nr 1290/2005. Programmitöö perioodi 2014–2020 hõlmab määrus nr 1306/2013.
Programmitöö perioodil 2007–2013 EAFRD-i tegevust reguleerivad üldnormid tulenevad määrusest nr 1698/2005, mis tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. detsembri 2013. aasta määrusega (EL) nr 1305/2013 Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 1698/2005 (
ELT 2013, L 347, lk 487
), mis hõlmab järgmist programmitöö perioodi (2014–2020).
Määruses nr 1698/2005 ette nähtud maaelu arengu toetust antakse nelja telje kaudu, mida käsitletakse määruse IV jaotises asuvas neljas jaos. 1. jao „1. Telg – põllumajandus- ja metsandussektori konkurentsivõime parandamine“ artiklis 30 on märgitud, et toetus „võib eeskätt hõlmata […] maakorralduse ja -parandusega […] seotud tegevusi“. 3. jao „3. Telg – „Maapiirkondade elu kvaliteet ja maamajanduse mitmekesistamine“ artiklis 52 on märgitud, et „[s]elle jao kohane toetus hõlmab järgmist: […] maapiirkondade elu kvaliteedi parandamise meetmed, sealhulgas […] külade uuendamine ja arendamine“. Niisiis kuuluvad põllumajandusmaa maaparandustegevused ühelt poolt ja külade uuendamise ja arendamistegevused teiselt poolt kahe erineva telje alla.
Määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõike 2 kohaselt on „[k]ulutused […] abikõlblikud saama EAFRD toetust ainult siis, kui nad on tehtud kõnealuse programmi korraldusasutuse poolt või tema vastutusel otsustatud tegevuste jaoks vastavalt pädeva organi poolt kindlaksmääratud valikukriteeriumidele“. Määruse nr 1698/2005 artikli 2 punktis e on määratletud mõiste „tegevus“ kui „vastavalt asjaomase maaelu arengu programmi jaoks sätestatud kriteeriumidele valitav ja ühe või enama abisaaja poolt rakendatav projekt, leping või kord, mis võimaldab artiklis 4 sätestatud eesmärkide saavutamist“. Sama määruse artikli 2 punktis d on määratletud mõiste „meede“ kui „telje rakendamisele kaasaaitavate tegevuste kogum, millele viidatakse artikli 4 lõikes 2“.
Komisjoni 15. detsembri 2006. aasta määruses (EL) nr°1974/2006, milles sätestatakse määruse nr 1698/2005 kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad (
ELT 2006, L 368, lk 15
), on artikli 48 lõikes 1 täiendavalt sätestatud, et liidu finantshuvide tõhusaks kaitsmiseks „tagavad liikmesriigid, et kõik maaelu arengu meetmed, mida nad kavatsevad rakendada, on kontrollitavad“ ja „[s]elleks määravad liikmesriigid kindlaks kontrolli korra, mis annab piisava kinnituse selle kohta, et abikõlblikkuse kriteeriumid ja muud kohustused on täidetud“.
Määruse nr 1305/2013 artikli 49 lõikes 1 on sätestatud, et „[v]alikukriteeriumidega [mille määratleb maaelu arengu programmi korraldusasutus pärast seirekomiteega konsulteerimist] tagatakse taotlejate võrdne kohtlemine, rahaliste vahendite tõhusam kasutamine ja meetmete eesmärgistamine vastavalt maaelu arengut käsitlevatele liidu prioriteetidele“ ja, et „[v]alikukriteeriumide kindlaksmääramisel ja kohaldamisel võetakse tegevuse mahuga seoses arvesse proportsionaalsuse põhimõtet“.
Teiseks olgu märgitud seoses Baieri külade uuendamise ja maakorralduse suhtes kohaldatavate Saksa föderaalõigusnormidega, et need tulenevad maakorraldusseadusest (Furbereinigungsgesetz, edaspidi „FlurbG“), mille redaktsioon tuleneb 16. märtsi 1976. aasta muudatusest (
BGBl
. 1976 I, lk 546; viimati muudetud 19. detsembril 2008;
BGBl
. 2008 I, lk 2794). FlurbG §-de 1 ja 37 kohaselt hõlmab maakorraldus maaomandite ümberkorraldamist, muu hulgas põllumajandusmaa ja killustatud või majanduslikult mittekasumlikult moodustatud maaomandite ümberkruntimist, et parandada töötingimusi põllumajanduses ja metsanduses.
Baieri liidumaal täiendab föderaalsel tasandil FlurbG-ga kehtestatud õiguslikku raamistikku maakorraldusseaduse rakendusseadus (Gesetz zur Ausführung des Flurbereinigungsgesetzes). Maaelu arengu ametid algatavad külade uuendamise ja maakorraldustööd ja vastutavad nende eest.
Seoses väidetava õigusnormi rikkumisega komisjoni poolt, mis seisneb määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõike 2 koosmõjus sama määruse artikli 2 punkti e rikkumises, tuleb meenutada, et määruse ja liikmesriigi õigusnormide vahelise tasakaalu puhul, millele hageja viitab, ei takista määruse otsekohaldatavus seda, et selle tekstis volitatakse liidu institutsiooni või liikmesriiki võtma rakendusmeetmeid ja et selle õiguse kasutamise korda reguleerib asjaomase liikmesriigi avalik õigus (vt analoogia alusel kohtuotsus, 27.9.1979, Eridania-Zuccherifici nazionali ja Società italiana per l’industria degli zuccheri,
230/78
,
EU:C:1979:216
, punkt
).
Sellest, et määrus sisaldab sellist volitust, ei nähtu siiski, et liikmesriigil on rakenduseeskirjade kehtestamisel piiramatu kaalutlusõigus, ega ka seda, et nimetatud normidel peab olema teatud konkreetne sisu. Liikmesriikidel tuleb järgida liidu õigusnormides ette nähtud tingimusi ja piire, mis on selles kontekstis eriomaselt kohaldatavad või mis moodustavad asjaomase õigusloome konkreetse õigusliku aluse (vt selle kohta kohtuotsus, 11.12.2015, Soome vs. komisjon,
T‑124/14
,
EU:T:2015:955
, punkt
).
Lähtudes eespool esitatud kaalutustest, tuleb märkida, et määruse nr 1698/2005 põhjendusest 61 ja artikli 71 lõikest 2 ilmneb, et vastavalt subsidiaarsuse põhimõttele kehtestatakse abikõlblikkuse eeskirjad põhimõtteliselt riiklikul tasandil ja kulutused on abikõlblikud ainult siis, kui need on tehtud pädeva asutuse kehtestatud valikukriteeriumide alusel otsustatud tegevuste jaoks.
Käesoleval juhul näib, et valikukriteeriumide kehtestamine kulutuste EARDF-i kaasrahastamise abikõlblikkuse kindlaksmääramiseks kujutab endast määrusega nr 1698/2005 liikmesriigi ametiasutuste ülesandeks pandud rakendusmeetmeid, mille eesmärk on saavutada viimati nimetatud määruses seatud eesmärgid, milleks on käesoleval juhul EAFRD-i poolt maaelu arengu toetamine.
Neil asjaoludel on Saksamaa ametivõimudel kohustus tegutseda, lähtudes suunistest ja neile määrusega nr 1698/2005 antud volitustes määratud piiridest, esiteks asjaomaste kulutuste valikukriteeriumide määratlemisel ja teiseks nende kriteeriumide kohaldamisel.
Külade uuendamise ja maakorralduse rakenduskorda saab täies ulatuses reguleerida üksnes liikmesriigi õigusega. Nimelt ei võimalda määrus nr 1698/2005 komisjonil kehtestada menetlust või konkreetseid seadusandlikke valikuid asjaomase liikmesriigi külade maakorralduse ja uuendamise läbiviimiseks.
Seevastu juhul, kui Saksamaa ametivõimud taotlevad EAFRD-i poolt Baieri külade uuendamise ja maakorralduskulude kaasrahastamist, tuleb esiteks kontrollida, kas valikukriteeriumid vastavad määrusega nr 1698/2005 seatud eesmärgile ja teiseks tingimusi nende kriteeriumide tõhusaks rakendamiseks.
Mis puudutab külade uuendamise ja maakorralduse kvalifitseerimist „tegevusteks“, mis määruse nr 1698/2005 artikli 2 punkti e kohaselt eeldab neile valikukriteeriumide kohaldamist, siis selle kohta tuleb märkida, et järjepideva kohtupraktika kohaselt tuleneb nii liidu õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest kui ka võrdsuse põhimõttest, et liidu õigusnorme, mis ei viita otseselt liikmesriikide õigusele nende tähenduse ning ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt kogu Euroopa Liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt (vt analoogia alusel kohtuotsus, 25.10.2012, Ketelä,
C‑592/11
,
EU:C:2012:673
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samas tuleb nõustuda komisjoni väitega, et määruse nr 1698/2005 artikli 2 punktis e kasutatud mõiste „tegevus“ on väga laia ulatusega, kuna sellega viidatakse maaelu arengu programmi jaoks ühe või enama abisaaja poolt rakendatavale „projektile, lepingule või korrale“, ja see võimaldab olenemata asjaomaste tegevuste eri liikidest ja liikmesriigis toimuva menetluse eripärast tagada õigusnormides kohustuslikuna ette nähtud valiku läbiviimise.
Külade uuendamist ja maakorraldust tuleb alates kuupäevast, kui see hõlmatakse projekti, lepingu või korraga või mis tahes muu toiminguga, mis on mõeldud tegelikuks elluviimiseks, käsitada tegevusena ja seega tuleb sellele kohaldada valikukriteeriume, mis on ette nähtud määruse nr 1698/2005 sätetes.
Tuleb lähtuda sellest, et mõistet „meede“ määruse nr 1698/2005 artikli 2 punkti d tähenduses, osas milles see vastab „telje rakendamisele kaasaaitavate tegevuste kogumile“, peab seevastu käsitama kui tegevuste abstraktset kategooriat, mida liikmesriikidel on lubatud oma arenguprogrammis valida selleks, et rakendada ühte määruses nr 1698/2005 ette nähtud neljast teljest. Niisiis on maakorraldus meede, kui see tähistab üldist toimingut, mis seisneb põllumajandusmaa kasutamise otstarbekamaks muutmises. Sama kehtib külade uuendamise kohta, kui see tähistab üldist toimingut, mis seisneb maapiirkondade elutingimuste parendamises. Seevastu alates kuupäevast kui küla uuendamine või maakorraldus on hõlmatud määratletava toiminguga, mis on eelkõige seotud mõne geograafilise asukohaga või kindlaksmääratud üksikisikute kogukonnaga, siis tuleb seda pidada tegevuseks.
Arvestades määruse nr 1698/2005 vahetut ja otsest mõju, on sellise kvalifitseerimise tagajärjeks valikukriteeriumide kohaldamise kohustus, sõltumata sellest, millises etapis on käsitletav tegevus liikmesriigi õiguse kohaselt. Vastupidisega nõustumine kahjustaks liidu õiguse autonoomse ja ühetaolise tõlgendamise põhimõtet.
Saksamaa Liitvabariik eksib seega väites, et Baieri külade uuendamise ja maakorralduse puhul on tegemist erijuhtumiga, mis takistab valikukriteeriumide kohaldamist kahes esimeses etapis, kuna puuduvad konkreetsed projektid või toetusesaajate rühmad.
Pealegi möönab Saksamaa Liitvabariik võimalust kohaldada Baieri külade uuendamis- ja maakorraldustööde kahes esimeses etapis valikukriteeriume, kuna pärast 22. detsembri 2008. aasta otsust ta muutis nende projektide valikukriteeriume, mis olid esialgu esitatud BayZal-i raames, et neid kohaldada selle esimeses ja teises etapis, olgugi et komisjon ei pidanud neid kriteeriume sobivaks. Pealegi võimaldab komisjoni poolt lisana esitatud dokument, mis pärineb Oberpfalzi ringkonna ametivõimudelt (Saksamaa) „Oberpfalzi ringkonna ja Regensburgi maaelu arengu osakonna 2003. aasta tööprogramm – 2003. aasta kalender“, järeldada, et kohalikud ametivõimud järjestasid külade uuendamis- ja maakorraldusprojektide taotlused, et need jaotada nelja gruppi, mis olid mõeldud maakorraldusmenetluse algatamise kuupäevast lähtudes toetuse andmiseks. Nagu komisjon märgib, on samas kõige varasemad taotlused registreeritud 1985. aastal ja lahendamata taotluste suur hulk viitab sellele, et kõiki neid ei rahastatud, ja seda eelkõige seetõttu, et neid ei kantud kohaliku pädeva maaelu arengu ameti tööprogrammi.
Need kaalutlused lubavad jätta kõrvale Saksamaa ametivõimude vastuväited komisjoni väitele –, mis näib olevat põhjendatud –, mille kohaselt Baieri külade uuendamis- ja maakorraldusmenetluse esimeses kahes etapis viivad pädevad ametiasutused tegelikult läbi EAFRD-i rahastamiseks mõeldud projektide eelvaliku, kuid otsustavad kolmanda etapi alustamise ebaselgete kriteeriumide alusel, mis pealegi rikub võrdse kohtlemise põhimõtet, millele õiguspäraselt võivad tugineda EAFRD-i rahastamist taotlevad üksused ja üksikisikud. Selline olukord, nagu kestis 22. detsembri 2008. aasta otsuse vastuvõtmiseni, jätkus ka pärast seda.
Nimelt möönab Saksamaa Liitvabariik repliigi punktis 54, et kui kontrollküsimustik A koostati 22. detsembri 2008. aasta otsuse raames, et kaasa aidata külade uuendamis- ja maakorraldusmenetluse algatamise otsuse tegemiseks vajalike ettevalmistustööde dokumenteerimisele, siis ei sisaldanud see valikukriteeriume määruse nr°1698/2005 artikli 71 lõike 2 tähenduses, kuna Saksamaa ametivõimud leidsid, et isegi kui nad otsustavad kanda tegevuse BayZal-i tööprogrammi, siis mingil juhul ei ole selles etapis olemas veel toetusesaajat ega ole võimalik esitada konkreetsete projektide rahastamistaotlusi.
Samuti tuleb tagasi lükata Saksamaa ametivõimude väide, et komisjoni väide rahastamistaotluste õigusvastase eelvaliku kohta ei ole põhistatud. ÜPP valdkonnas raamatupidamisarvestuse kontrollimist ja heakskiitmist puudutavate otsuste väljatöötamise spetsiifilises kontekstis tuleb otsus lugeda piisavalt põhistatuks, kui adressaadiks olev riik on selle otsuse väljatöötamise menetlusse olnud tihedalt kaasatud ja ta on teadlik kaalutlustest, mille alusel komisjon pidas vajalikuks vaidlusalused summad EAGF-i või EAFRD-i rahastamisest välja jätta (vt selle kohta kohtuotsus, 13.12.1990, Madalmaad vs. komisjon,
C‑22/89
,
EU:C:1990:471
, punkt
). Samas osalesid Saksamaa ametivõimud enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist määruse nr 885/2006 artikli 16 kohases lepitusmenetluses, mistõttu on nad selle otsuse väljatöötamise menetlusse olnud tihedalt kaasatud ja teadlikud kaalutlustest, mille alusel komisjon pidas vajalikuks vaidlusalused summad EAFRD rahastamisest välja jätta seetõttu, et Baierikülade uuendamis- ja maakorraldusmenetluse kahes esimeses etapis läbi viidud õigusvastane projektide eelvalik.
Mis lõpuks puudutab Saksamaa Liitvabariigi argumenti, et komisjon määras valikukriteeriumide endiga seoses ülemäära koormavad nõuded, siis selles osas tuleb märkida järgmist.
Tuleb meenutada, et järjepideva kohtupraktika kohaselt tuleb juhul, kui ÜPP-d puudutava liidu teisese õiguse akt vajab tõlgendamist, seda niivõrd kui see on võimalik, tõlgendada kooskõlas aluslepingu sätetega (vt kohtuotsus, 13.4.2011, Saksamaa vs. komisjon,
T‑576/08
,
EU:T:2011:166
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleneb määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõikest 2 koosmõjus sama määruse artikli 2 punktiga c, et sellise tegevuse jaoks tehtud kulutused, nagu külade uuendamine ja maakorraldus, tuleb teha vastavalt valikukriteeriumidele. Nagu ilmneb otsesõnu määruse nr 1698/2005 artiklist 73, peab komisjon liidu institutsioonide ja liikmesriikide vahelise jagatud juhtimise kontekstis tagama usaldusväärse finantsjuhtimise vastavalt EÜ artiklile 274, mille sätted on nüüd esitatud ELTL artiklis 317.
Kuigi usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtet ei või määratleda puhtalt raamatupidamisliku mõistena, eeldab see siiski, et eelarveassigneeringuid kasutatakse säästlikkuse, tõhususe ja tulemuslikkuse põhimõtete alusel, viimati nimetatud põhimõte tähendab, et parimat võimalikku suhet kasutatud vahendite ja saavutatud tulemuste vahel, nagu nähtub nõukogu 25. juuni 2002. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust (
EÜT 2002, L 248, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/04, lk 74) (muudetud), artiklist 28a ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta määruse (EL, EURATOM) nr 966/2012, mis käsitleb Euroopa Liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantseeskirju ning millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ, Euratom) nr 1605/2002 (
ELT 2012, L 298, lk 1
), artiklist 30.
Nende põhimõtete järgimine eeldab, et kehtestatud valikukriteeriumid võimaldavad esmajärjekorras rahastada tegevusi, mis vastavad paremini maaelu arengu eesmärkidele, mis tulenevad määruses nr 1698/2005 nimetatud neljast teljest.
Seega tuleb tagada, et kehtestatud kriteeriumid võimaldaksid kõigi tegevuste hulgast, mille jaoks EAFRD-i rahastamist taotletakse, välja selgitada need, mis on kõige sobivamad määrusega nr 1698/2005 määratletud ÜPP eesmärkide saavutamiseks.
Silmas pidades liidu ja liikmesriikide koostööd, tuleb selles osas märkida, et kuigi Saksamaa ametivõimud võivad vabalt määrata valikukriteeriumide loetelu, mis ei pruugi sisaldada hindamissüsteemi või tegevuste järjestuse koostamist, peab see siiski võimaldama kindlaks teha need tegevused, mis vastavalt nende tugevatele külgedele peavad esmajärjekorras saama EAFRD-i toetust.
Seega tuleb hinnata, kas Saksamaa ametivõimude kehtestatud valikumeetodid vastavad nendele nõuetele.
Sellega seoses tuleb rõhutada, nagu komisjon õigesti märkis, et tegevuste abikõlblikkuse kriteeriumid peavad erinema valikukriteeriumidest.
Abikõlblikkuse kriteeriumid võimaldavad äärmisel juhul tuvastada, et tegevused vastavad EAFRD-i rahastamise saamise põhitingimustele, mis on määratletud ÜPP eesmärkide põhisuundades, mis on üle võetud BayZal-i, kuid ei võimalda välja selgitada tegevusi, mida tuleb nende tugevate külgede tõttu rahastada esmajärjekorras.
Saksamaa ametivõimude määratud valikukriteeriumid, mida tuleb hinnata, on esiteks need, mis kehtestati 2008. aasta detsembris pärast komisjoni esimest kontrolli ja mis on esitatud kontrollküsimustikus C, ja teiseks need, mis kehtestati 2012. aasta detsembris ja mis on esitatud kontrollküsimustikes A ja B.
Kontrollküsimustik C „EAGF rahastatava(te) meetme(te) taotlemise kriteeriumid“ vastab 2008. aasta detsembris Saksamaa ametivõimude kehtestatud kontrollküsimustikule.
See koosneb kolmest tabelist, millest esimene „BayZal-i eesmärkidele vastavus“ sisaldab mitut küsimust, mille eesmärgiks on kontrollida, kas asjaomane tegevus on kooskõlas BayZal-i eesmärkidega. Teine tabel „Meetmete kohta kohaldatavate kõigi juhendite ühised valikukriteeriumid“ on mõeldud kontrollimaks, kas toetusesaamise sisulised tingimused on täidetud, muu hulgas lähtudes projektiomaniku usaldusväärsusest ja tulemuslikkusest, finantskindlusest, tagatisest, et tegevus teostatakse programmitöö perioodil abikõlblikus piirkonnas, ja topelttoetuse puudumisest. Kolmandas tabelis „Erinevate meetmete kohta kohaldatavatest juhenditest lähtuvad spetsiifilised valikukriteeriumid“ on kokkuvõtlikult esitatud viis kriteeriumi, mida kohaldatakse tegevuse tööprogrammi kandmisel, ja millest peavad olema täidetud vähemalt kaks, et tegevus oleks EAFRD-i toetuse kõlblik.
Kuigi kontrollküsimustiku C kriteeriumid on mõeldud tegevuse abikõlblikkuse määramiseks, ei sisalda need siiski elemente, mis võimaldaksid läbi viia võrdluse teiste samuti abikõlblike projektidega. Neil asjaoludel ei vasta need määruse nr 1698/2005 nõuetele.
Kontrollküsimustik A „Menetluse või tegevuse tööprogrammi kandmise kriteeriumid“ koosneb neljast tabelist, mille nimetused on järgmised: „Maapiirkondade areng (strateegia)“, „Piirkondlik koostoime“, „Munitsipaalosalus ja omavalitsusüksuse haldamise praegused tulemused“ ja „Kooskõla maaelu arengu eesmärkidega“.
Neljas tabelis on loetletud teatud hulk kriteeriume, mille täidetust peab kontrollima, et otsustada, kas maakorraldusmenetluse saab võtta tööprogrammi. Nagu komisjon märgib, ei ole omavahel seotud asjaomased kriteeriumid, „jah“ või „ei“ vastuste hulk ja üldhinnang, mille kohaselt mõne küla uuendamis- või maakorraldusmenetlustöödega seotud menetlus võib olla hõlmatud pädeva maaelu arengu ameti tööprogrammiga.
Kuigi kontrollküsimustik A võimaldab kontrollida teatud tegevuse teoreetilist abikõlblikkust, ei võimalda see ühtegi võrdlustoimingut ega vasta mingil moel määruse nr 1698/2005 nõuetele.
Kontrollküsimustik B „Menetluse või tegevuse algatamise kriteeriumid“ võimaldab kindlaks määrata, kas Baieris kehtivate õigusnormide alusel tuleb teha vormikohane otsus alustada maakorraldusmenetlust.
See koosneb ainult kuuest menetluse algatamise otsustamise formaalsest kriteeriumist, nende hulgas on menetlusse või tööprogrammi tegevusse tegelikult kaasamise kriteerium. Samas ei võimalda need kriteeriumid, mis puudutavad võimalikku EAFRD-ist rahastamise kõlblikkust, ilmselgelt mingit muud võrdlust teiste tegevustega.
Saksamaa ametivõimude argumendi kohta, et silmas pidades dokumenti nr VI/10535/99, millele komisjon viitas oma 11. mai 2009. aasta kirjas, oleks tegevuste valik üksnes „võimalik“, mistõttu see ei oleks kohustuslik, tuleb märkida, et dokumendis nr VI/10535/99 esitatud suunised puudutavad eelmist programmitöö perioodi (2000–2006) ja valiku vabatahtlikkust ei ole määrusesse nr 1698/2005 üle võetud.
Seega ei saa viidata dokumendile nr VI/10535/99, et vaidlustada määruse nr 1698/2005 imperatiivsete sätete kohaldamist. Lisaks olgu märgitud, et komisjoni 11. mai 2009. aasta kirja sõnastuse kohaselt nimetati dokumenti nr VI/10535/99 valikukriteeriumide kohaldamisviisidega seoses ja mitte seoses võimalusega neid kohaldada või mitte.
Kõikidest eespool esitatud kaalutlustest nähtub, et komisjon ei eksinud, asudes esiteks seisukohale, et määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõige 2 kehtestab kriteeriumid, mis võimaldavad tegevuste võrdlevat valikut, ja teiseks, et Baieris kohaldatud kriteeriumid ei vasta sellele nõudele.
Samuti tuleb märkida, et kuigi Saksamaa ametivõimud viitavad üksnes sellele, et rikutud on määrust nr 1698/2005, mis käsitleb programmitöö perioodi 2007–2013, kehtis kohustus kohaldada külade uuendamis‑ ja maakorraldustööde valikut ka programmitöö perioodil 2014–2020, nagu nähtub määruse nr 1305/2013 artiklist 49. Saksamaa Liitvabariik ei ole suutnud 2014. aasta osas tõendada, et komisjon eksis, nõudes võrdlevate valikukriteeriumide kohaldamist, sest vaidlustatud otsus ei sisalda sellekohaseid väiteid.
Eespool esitatud analüüsi põhjal tuleb esimene väide tagasi lükata.
Teine väide, et on rikutud määruse nr 1698/2005 artiklist 6 tulenevat partnerluse põhimõtet, ELL artikli 4 lõike 3 esimesest lõigust tulenevat lojaalse koostöö põhimõtet ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
Saksamaa Liitvabariik väidab, et komisjon rikkus vaidlustatud otsust vastu võttes partnerluse põhimõtet ning liidu ja liikmesriikide vahelise vastastikkuse lojaalse koostöö põhimõtet, mis tulenevad vastavalt määruse nr 1698/2005 artikli 6 lõigetest 1 ja 3 ning ELL artikli 4 lõike 3 esimesest lõigust.
Esiteks märgib Saksamaa Liitvabariik, et 5. septembri 2007. aasta otsusega kiitis komisjon heaks BayZal-i. Samas mainis komisjon Baieris kehtivat külade uuendamis- ja maakorraldusmenetlust konkreetselt ja muu hulgas selle menetluse erinevaid etappe ning selle kestust, mis võib väldata mitu aastat, ning vajadust rahastada ka tegevusi või projekte, mille kohta on otsus tehtud 2007. aastal enne programmitöö perioodi algust ja mis on juba täitmise etapis.
Kuna 5. septembri 2007. aasta otsus tehti pärast üheksakuulist konsulteerimise etappi, oli komisjonil võimalik välja uurida kõik Baieris kehtiva menetluse asjakohased aspektid, mistõttu ei saa ta seada kahtluse alla Saksamaa ametivõimude tegutsemisviisi. Lõpuks olgu märgitud, et komisjon oleks pidanud tegema 5. septembri 2007. aasta otsuse muutmise otsuse, kui ta leidis, et Saksamaa ametivõimud peaksid kohaldama teistsugust praktikat, mida ta aga ei teinud.
Teiseks toob hageja esile, et alates 2007. aasta novembrist tuli seirekomitee kokku mitmel korral ja selles osalesid komisjoni esindajad. Kuna viimati nimetatud esitasid esialgu kavandatud lähenemisele vastuväited, määrati kindlaks täiendavad valikukriteeriumid. Komisjoni esindajad ei esitanud nende kriteeriumide suhtes kahtlusi ega vastuväiteid seoses asjaoluga, et piisavate rahaliste vahendite tõttu ei ole vaja viia läbi nende tegevuste järjestamist.
Saksamaa ametivõimud, kes kinnitavad, et nad tuginesid komisjoni poolt nii BayZal-i kinnitamisest kui ka seirekomitee istungitel osalenud komisjoni esindajate suhtumisest tekkinud ootustele, viitavad õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumisele.
Repliigis tuginesid Saksamaa ametivõimud teise võimalusena määruse nr 1698/2005 rikkumise osas jagatud vastutusele komisjoniga, mis peaks aga igal juhul olema piiratud finantskorrektsiooni summaga.
Komisjon palub teise väite tagasi lükata, kuna määrusest nr 1698/2005 tulenev liidu teisene õigus on esimuslik BayZal-i sätete ees. Ta toob esile, et kuigi ta tõepoolest kiitis BayZal-i heaks, ei takista see kõnealustele tegevustele Saksamaa ametivõimude poolt võrdleva valiku kehtestamist.
Lisaks märgib ta, et kuigi tema esindajad osalesid seirekomitee töös, osalesid nad selles nõuandva pädevusega, nagu see on ette nähtud määruse nr 1698/2005 artikli 77 lõike 2 kolmandas lõigus. Neil asjaoludel tõrjub komisjon tagasi kõik mõtted selle kohta, nagu olnuks heaks kiidetud kasutatud lähenemisviis, mis välistas võrdleva valikukriteeriumi kohaldamise. Ta viitab eelkõige oma kirjale, mille ta saatis Saksamaa ametivõimudele 11. mail 2009, milles ta nimetas ühemõtteliselt vajadust kehtestada sellised kriteeriumid.
Tuleb meenutada, et ELL artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus on sätestatud, et kooskõlas lojaalse koostöö põhimõttega abistavad liit ja liikmesriigid täielikus vastastikuses austuses üksteist aluslepingutest tulenevate ülesannete täitmisel. Lisaks näeb määruse nr 1698/2005 artikli 6 lõige 1 ette, et „EAFRD abi rakendatakse tihedas koostöös […] komisjoni ja liikmesriikide vahel ning liikmesriikide poolt siseriiklike eeskirjade ja tava kohaselt määratud asutuste ja organitega“, täpsustades ühtlasi sama artikli lõikes 3, et „[p]artnerlus kaasatakse riikliku strateegiakava koostamisse ja seiresse ning maaelu arengu programmide koostamisse, rakendamisse, seiresse ja hindamisse“.
Järjepideva kohtupraktika kohaselt kuulub õiguspärase ootuse kaitse põhimõte omakorda liidu aluspõhimõtete hulka. Õigus sellele tugineda laieneb igale eraõiguslikule isikule, kellel ühenduse institutsioon on tekitanud põhjendatud ootusi (vt kohtuotsus, 14.3.2013, Agrargenossenschaft Neuzelle,
C‑545/11
,
EU:C:2013:169
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Selliseid lootusi tekitada võivaks tagatiseks on, olenemata selle andmise vormist, täpne, tingimusteta ja ühtelangev teave, mis pärineb volitatud ja usaldusväärsetest allikatest. Seevastu ei saa keegi viidata selle põhimõtte rikkumisele, kui puuduvad täpsed tagatised, mille administratsioon on talle andnud (kohtuotsus, 14.3.2013, Agrargenossenschaft Neuzelle,
C‑545/11
,
EU:C:2013:169
, punkt
).
Käesoleval juhul on oluline kõigepealt rõhutada, mida tõi esile komisjon, et asjaolu, et BayZal-is ei nähtud ette, et EAFRD-i toetuse andmine sõltuks potentsiaalselt abikõlblikele tegevustele võrdlevate valikukriteeriumide kohaldamisest, ei mõjuta määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõike 2 tõlgendust, mis on sõnastatud eespool punktides 65 ja 66 ning mille kohaselt nende kriteeriumide kohaldamine oli kohustuslik (vt analoogia alusel kohtuotsus, 7.7.2016, Poola vs. komisjon,
C‑210/15 P
, ei avaldata,
EU:C:2016:529
, punkt
).
Kuna see tõlgendus kehtib nii Saksamaa ametivõimude kui ka komisjoni suhtes, on selle tulemuseks, et kohustuslik oli kõigepealt valikukriteeriumide koostamine ja seejärel nende kohaldamine.
Seega ei saanud komisjoni poolt BayZal-i heakskiitmise tagajärjeks olla viimati nimetatu poolt võrdlevate valikukriteeriumide nõudest loobumine, mis igal juhul oleks viinud tema pädevuse ületamiseni. Seega eksib Saksamaa Liitvabariik BayZal-i heakskiitmise tähenduse suhtes.
Seda enam ei pidanud komisjon mingil juhul tegema 5. septembri 2007. aasta otsuse muutmise otsust. BayZal-i sätted ja liikmesriigi õigusnormid, mis tulenevad FlurbG-st ja maakorraldusseadusest, on tegelikult võrdlevate valikukriteeriumide kohaldamisega kooskõlas. Saksamaa ametivõimude tegevusetus seisneb hoopis nende kriteeriumide koostamata ja kohaldamata jätmises.
Teiseks tuleb veel esile tuua, et määruse nr 1698/2005 artikli 77 lõike 2 kolmanda lõigu kohaselt osalevad komisjoni teenistused seirekomisjoni istungitel nõuandva pädevusega, mistõttu ei saa neile ette heita väidetavat kindlat seisukohta, mille nad selles osas olevat võtnud. Veelgi enam, ilmneb, et pärast 2008. aasta detsembris tehtud muudatusi teatasid nad, et ei nõustu võrdlevate valikukriteeriumide puudumisega. See nähtub muu hulgas komisjoni poolt 11. mail 2009 Saksamaa ametivõimudele saadetud kirjast, mille lisa punktis 2.2.2 „Uus kontrollküsimustik „Maaelu arendamise valikukriteeriumid““, viidatakse kahtlustele seoses uute projektide ja enne 2009. aastat esitatud projektide võrdlusviisidega, millele lisandub Saksamaa ametivõimude taotlus saada rohkem selgitusi nende projektide valikuviiside kohta.
Saksamaa Liitvabariik eksib seega, väites, et on rikutud partnerluse põhimõtet ning liidu ja liikmesriikide vahelise vastastikkuse lojaalse koostöö põhimõtet, ning komisjoni jagatud vastutusele viidates. Samuti ei saa hageja põhjendatult tugineda täpsele, tingimusteta ja ühtelangevale ning komisjoni teenistustelt pärinevale teabele, et olemasolev valikusüsteem oli sobilik. Õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumise argument tuleb seega samuti tagasi lükata.
Eespool esitatud analüüsi põhjal tuleb teine väide tagasi lükata.
Kolmas väide, et on rikutud ELL artiklist 5 tulenevat subsidiaarsuse põhimõtet
Saksamaa Liitvabariik toob oma kolmandas väites esile, et tõlgendades laiendavalt määrust nr 1698/2005, nõudes sellise külade uuendamis- ja maakorraldusmenetluse, nagu kehtib Baieris, erinevates etappides valikukriteeriumide kohaldamist, rikkus komisjon subsidiaarsuse põhimõtet, tungides liikmesriikidele ja kohalikele omavalitsustele maakorraldusvaldkonnas antud menetlusautonoomiasse. Samas on tema väitel tegemist valdkonnaga, mille korraldust suudavad paremini tagada liikmesriigid ja kõnealusel juhul piirkondlikud ja kohalikud osalejad, kelle korraldust kaitseb Saksamaal põhiseadus.
Komisjon taotles väidetavalt eemärki vähendada Baieri külade uuendamis- ja maakorraldusmenetluse kolme etappi ühele, mis ei jätnud avaldamast negatiivset mõju kodanike osalusele ja tõi kaasa halvasti ettevalmistatud projektide arvessevõtmise, mis tekitas täiendavaid kulusid.
Selles osas kordab Saksamaa Liitvabariik oma argumente, et määrus nr 1698/2005 kehtestas valikukriteeriumid üksnes tegevustele, mis selgitati välja kolmandas etapis.
Komisjon palub omakorda kolmanda väite tagasi lükata põhjendusel, et liikmesriigi õigusnormid ei saa muuta kehtetuks liidu õiguse otsekohaldatavaid eeskirju, isegi mitte subsidiaarsuse põhimõttest lähtudes.
Ta vaidleb igal juhul vastu sellele, nagu ta oleks soovinud võtta Baieris kehtivat menetlust kontrolli alla, mis tema väitel sobib vabalt kokku valikukriteeriumide kohaldamise kohustusega. Ta väidab, et kui Saksamaa ametivõimud leidsid, et seda ei olnud võimalik teha, siis oli neil veel võimalus valida määruses nr 1698/2005 määratletud asjaomase telje muude menetluste hulgast.
Tuleb meenutada, et ELL artikli 5 lõikes 3 sätestatud subsidiaarsuse põhimõtte kohaselt võtab liit valdkondades, mis ei kuulu tema ainupädevusse, meetmeid ainult juhul, kui liikmesriigid ei suuda täielikult saavutada kavandatava meetme eesmärke ja tegevuse ulatuse või toime tõttu on neid parem saavutada liidu tasandil (kohtuotsus, 17.6.2009, Portugal vs. komisjon,
T‑50/07
, ei avaldata,
EU:T:2009:206
, punkt
).
Käesoleval juhul ilmneb vajadus võtta arvesse subsidiaarsuse põhimõtet muu hulgas määruse nr 1698/2005 põhjenduse 61 sõnastusest, mis näeb ette, et „[v]astavalt subsidiaarsuse põhimõttele ja eranditele tuleks kehtestada kulutuste abikõlblikkuse siseriiklikud eeskirjad“ ja see on kooskõlas sama määruse põhjendusega 63 mille kohaselt „EAFRD tegevuste detsentraliseeritud rakendamisega peaksid kaasnema eeskätt rakendamise kvaliteediga ning tulemuste, usaldusväärse finantsjuhtimise ja kontrolliga seotud tagatised“.
Selles osas peab komisjon liidu eelarve elluviimise eest vastutajana esiteks kontrollima tingimusi, mille alusel toetusi anti ja kontrolli läbi viidi ja teiseks rahastama kulutusi üksnes siis, kui need tingimused pakuvad kõiki vajalikke tagatisi liidu eeskirjade järgimiseks (vt analoogia alusel kohtuotsus, 17.6.2009, Portugal vs. komisjon,
T‑50/07
, ei avaldata,
EU:T:2009:206
, punkt
).
Kuigi komisjoni ja Saksamaa ametivõimude ülesannete jaotus toob kaasa viimati nimetatute õiguse töötada välja asjakohased liikmesriigi eeskirjad, mis reguleerivad kulutuste abikõlblikkust, eelkõige sellepärast, et määrus nr 1698/2005 viitab selle kohaldamise osas liikmesriigi meetmetele, peab komisjon siiski kontrollima, kas Saksamaa ametivõimud täitsid tegelikult neile selles valdkonnas pandud kohustusi, samas ei anna see komisjonile mingit pädevust, mis võimaldaks tal kehtestada külade uuendamis- ja maakorraldusmenetlust reguleerivate liikmesriikide õigusaktide suhtes erieeskirju.
Nagu märgib komisjon, on liikmesriikidele määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõike 2 alusel pandud kohustus, mis seisneb selliste valikukriteeriumide kohaldamises, mis võimaldavad läbi viia asjaomaste tegevuste võrdleva valiku, mis paistab olevat eesmärgiks, mille võib saavutada ilma, et see seaks kahtluse alla liikmesriigi või isegi liidumaa nende õigusnormide kohaldamise, mis reguleerivad külade uuendamis- ja maakorraldusmenetlust.
Saksamaa Liitvabariik ei saa seega põhjendatult tugineda subsidiaarsuse põhimõtte rikkumisele, kuna ta ei ole suutnud tõendada, et komisjon on sekkunud tema pädevusvaldkonda, mis tuleneb subsidiaarsuse põhimõtte kohaldamisest, kui ta nõudis määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõike 2 sätete järgimist.
Eespool esitatud analüüsi põhjal tuleb kolmas väide tagasi lükata.
Neljas väide, et on rikutud määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõiget 2, määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõiget 2 ja proportsionaalsuse põhimõtet, ning mis viitab põhjenduste puudumisele
Saksamaa Liitvabariik, kes kordab neljanda väite raames oma kinnitust, mille kohaselt ta ei ole rikkunud määruse nr 1698/2005 sätteid, toob teise võimalusena esile, et kui komisjon määras talle 10‑protsendilise kindla määraga korrektsiooni, hindas komisjon igal juhul vääralt eeskirjade eiramise olemust ja ulatust, jättes tähelepanuta asjaolu, et liit ei kandnud ega isegi riskinud kanda rahalist kahju.
Samas eksis komisjon, viidates finantskorrektsiooni kohaldamise suunistele, mis on määratletud 23. detsembri 1997. aasta dokumendis nr VI/5330/97 „Juhised EAGGF-i tagatisrahastu raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise menetluse raames finantskorrektsioonide tegemiseks“, et põhikontrolli käigus pandi toime rikkumine.
Nimelt olid kõigi tehingute puhul, mille rahastamistaotlused EAFRD-ile esitati, täidetud abikõlblikkuse tingimused, mis tulenevad määruse nr 1698/2005 sätetest, mida möönis ka lepitusorgan, ja projektid olid kooskõlas EAFRD-i eesmärkidega ja samuti olid olemas ka piisavad rahalised vahendid. Lisaks ei olnud valikukriteeriume ette nähtud põhikontrolli määratluses, mis on esitatud dokumendis nr VI/5330/97.
Üksnes täielik võimatus hinnata asjaomaste tegevuste abikõlblikkust võib kaasa tuua 10‑protsendilise korrektsiooni, mitte väidetavad puudused kõigi abikõlblike projektide hulgast parimate projektide valimisel.
Samuti on 10‑protsendilise korrektsiooni puhul tegemist ka määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõike 2 ja määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõike 2 rikkumisega, kuna komisjon ei võtnud arvesse rikkumise iseloomu, kui ta seostas kulutuste abikõlblikkuse hindamise puudused valikumenetluse puudustega.
Põhjenduste puudumine seisneb viimaks asjaolus, et komisjon ei toonud oma suuniste tähenduses välja, milles seisnes põhikontrolli käigus toime pandud valikukriteeriumidega seotud rikkumine.
Repliigis märkis Saksamaa Liitvabariik, et Üldkohtu kirjalikus menetluses põhjendas komisjon tagantjärele 10‑protsendilise korrektsioonimäära kohaldamist, selgitades, et piiratud 5‑protsendilist finantskorrektsiooni kohaldati teistele liikmesriikidele samalaadi puuduste eest, kuna nad kohaldasid siiski tegevuste järjestamiseks punktisüsteemi. Lisaks sellele, et see põhjendus on esitatud hilinenult, tugineb see põhjusele, mis on vastuolus asjaoluga, et määrus nr 1698/2005 ei kehtesta tegevuste järjestamiseks punktisüsteemi.
Saksamaa Liitvabariik tõrjub lõpuks komisjoni kinnituse, mille kohaselt Saksamaa ei taganud tavapärase valiku läbiviimise suhtes isegi halduskontrolle, kuna vastupidi, ta viis läbi ja dokumenteeris iga tegevuse kontrollimise.
Komisjon omakorda märgib, et vastavalt komisjoni 27. jaanuari 2011. aasta määruse (EL) nr 65/2011, millega kehtestatakse nõukogu määruse (EÜ) nr 1698/2005 rakendamise üksikasjalikud eeskirjad seoses kontrollimenetluse rakendamisega ning nõuetele vastavusega maaelu arengu toetusmeetmete osas, (
ELT 2011, L 25, lk 8
) artiklile 24 tuleb halduskontrollid läbi viia tegevuste valimise raames. Samas ei hõlma tegevuste valik üksnes kontrollküsimustike A, B ja C täitmist ja selle kontrollimist, kas kulutused on abikõlblikud asjaolu tõttu, et need on kantud BayZal-i, vaid ka tagamist, et potentsiaalselt abikõlblike tegevuste valik on õige ja nõuetekohases vormis.
Komisjon väidab, et seega ei kontrollitud keskset menetlust, vastavalt millele kohalik omavalitsus peab otsustama, kas anda tegevusele EAFRD-i toetust või mitte, kuna kontrollküsimustikud A, B ja C ei taga mingit projektide võrdlevat hindamist. Abikõlblikud tegevused vastavad tervikuna abikõlblikkuse kriteeriumidele vastavatele kulutustele, mistõttu ei ole EAFRD-ile tekkinud risk 100%. Sellegipoolest tekitas võrdleva valiku puudumine suure ohu ja selleks oli põhikontrolli puudulikkus, mistõttu 10‑protsendilise korrektsioonimäära kohaldamine oli põhjendatud.
Komisjon toob veel esile, et silmas pidades Saksamaa Liitvabariigi viidatud põhjenduste puudumist, kohaldati 10‑protsendilist määra, kuna õigusnormidega ette nähtud tegevuste valikut üleüldse läbi ei viidud, vastupidi liikmesriikidele, kelle suhtes kohaldati 5‑protsendilist korrektsiooni, ja see ei toimunud punktisüsteemi mittekasutamise tõttu. Saksamaa Liitvabariiki oli haldusmenetluse käigus toimunud kirjavahetuses ja koondaruandes nõuetekohaselt teavitatud sellest olukorrast, mistõttu ta oli teadlik põhjustest, mille tõttu kohaldati 10‑protsendilist määra.
EAFRD-i valdkonna finantskorrektsioonidega seoses olgu märgitud, et määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõikes 2 on sätestatud, et komisjon hindab välja jäetavaid summasid tuvastatud mittevastavuse raskusastme alusel. Komisjon võtab arvesse rikkumise laadi ja raskusastet ning liidule tekitatud rahalist kahju (kohtuotsus, 26.2.2015, Leedu vs. komisjon,
T‑365/13
,
EU:T:2015:113
, punkt
(ei avaldata)).
Dokumendi nr VI/5330/97 lisas 2 on täpsustatud liikmesriikide läbiviidud kontrollide käigus tuvastatud puuduste finantstagajärjed. Kui uurimise käigus saadud info ei võimalda hinnata liidule kontrolli puuduse tagajärjel tekitatud kahju ekstrapolatsiooni statistiliste meetodite ega muudele kontrollitavatele andmetele viitamise abil, võib kohaldada kindla määraga korrektsiooni, sõltuvalt sellest, kui suur on kahju tekkimise oht (kohtuotsus, 26.2.2015, Leedu vs. komisjon,
T‑365/13
,
EU:T:2015:113
, punkt
(ei avaldata)).
Dokumendis nr VI/5330/97 jaotab komisjon kontrollid, mis viiakse läbi selleks, et hinnata liidu vahenditele kahju tekkimise ohtu, kahte liiki. Põhikontrollid on füüsilised ja halduskontrollid, mida tehakse, et kontrollida olulisi asjaolusid, eelkõige taotluse objekti olemasolu, kvantiteeti ning kvalitatiivseid tingimusi, sh tähtaegade järgimist, viljakoristuse nõuete järgimist jne. Neid tehakse paikvaatluse vormis ning andmeid võrreldakse sõltumatute andmetega nagu näiteks katastriandmed. Teisesed kontrollid on sellised taotluste korrektseks menetlemiseks vajalikud haldustoimingud, nagu taotluste esitamise tähtaegadest kinnipidamise kontrollimine, sama eseme suhtes esitatud topelttaotluste tuvastamine, riskianalüüs, sanktsioonide kohaldamine ja menetluse üle piisava järelevalve teostamine (kohtuotsus, 26.2.2015, Leedu vs. komisjon,
T‑365/13
,
EU:T:2015:113
, punkt
(ei avaldata)).
Abikõlbmatute kulude arvutamiseks näeb dokument nr VI/5330/97 ette neli kindlasummalise korrektsiooni liiki:
—
25% suurust korrektsiooni kohaldatakse juhul, kui kontrollisüsteem on täielikult rakendamata või see on oluliste puudustega ja eksisteerivad tõendid sagedaste eeskirjade rikkumiste ja hooletuse kohta võitluses eeskirjade eiramise ja pettuse vastu, kuivõrd EAGF‑i jaoks esines äärmiselt suurte kahjude tekkimise oht;
—
10% suurust korrektsiooni kohaldatakse juhul, kui üks või mitu põhikontrolli on jäänud teostamata või on nii halvasti või harva läbi viidud, et need ei ole tõhusad, tuvastamaks taotluse kõlblikkust või ennetamaks eeskirjade eiramisi, ning seega võib põhjendatult arvata, et EAGF-i jaoks esines suur oht saada olulist kahju;
—
5% suurust korrektsiooni kohaldatakse juhul, kui kõik põhikontrollid on läbi viidud, aga ei ole järgitud õigusnormidega soovitatud kontrollimiste arvu, sagedust või täpsust, ning on mõistlik järeldada, et sellised kontrollid ei taga oodatud tasemel taotluste vastavust nõuetele ja EAGF-i jaoks on kahjusaamise oht märkimisväärne;
—
2% suurust korrektsiooni kohaldatakse juhul, kui liikmesriik on kõik võtmekontrollid nõuetekohaselt läbi viinud, kuid on jätnud täielikult korraldamata ühe või mitu täiendavat kontrolli, mistõttu EAGF‑le kaasneb väike risk ja rikkumise raskus on vähene.
Käesoleval juhul ilmneb koondaruande järeldustest, et komisjon oli seisukohal, et tegevuste valik ei olnud läbipaistev ja see tõi EAFRD-il jaoks kaasa riski, mistõttu tuli kohaldada 10‑protsendilise kindla määraga korrektsiooni.
Komisjon väidab, et valiku läbipaistmatus ei ole tingitud asjaolust, et Saksamaa ametivõimud ei kasutanud mõnd konkreetset valikukriteeriumide süsteemi, mis sisaldab hindamissüsteemi, vaid olulisem on see, et ei kohaldatud võrdlevaid valikukriteeriume, mida näeb ette määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõige 2, nagu seda näidati esimese väite hindamise raames, millest tulenevalt Saksamaa ametivõimud rikkusid ühte neile viidatud sättega pandud põhikohustustest.
Määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõike 2 kohaldamisel peab komisjon tegema tuvastatud rikkumise kohta järeldused, hinnates rahastamisest välja jäetavaid summasid muu hulgas tuvastatud mittevastavuse raskusastme alusel, võttes arvesse rikkumise laadi ja raskusastet ning liidule tekitatud rahalist kahju.
Kuna tuvastatud rikkumine takistas Saksamaa ametivõimudel kindlaks teha rahastamistaotluste abikõlblikkust vastavalt määruse nr 1698/2005 artikli 71 lõikes 2 sätestatud tingimustele, siis tuleb seda rikkumist käsitada põhikontrolli puudusena ja seetõttu võib põhjendatult arvata, et EAFRD-ile tekkis suur oht saada olulist kahju. Tegelikult on kinnitus, et on olemas piisavad rahalised vahendid kõigi tegevuste jaoks, sisuliselt väär, kui võtta arvesse kõik külade uuendamis- ja maakorraldusprojektide taotlused ja muu hulgas need, mida ei kantud kohaliku pädeva maaelu arengu ameti tööprogrammi. Kuna Saksamaa ametivõimude rikkumine toob lisaks endaga kaasa ohu, et liidu ressursse eraldatakse tegevustele, millel ei ole vajalikke omadusi, ei saa Saksamaa Liitvabariigi argumenti, et liit ei ole kandnud ega isegi riskinud kanda rahalist kahju, kuna olid olemas piisavad rahalised vahendid, mingil juhul pidada edukaks.
Tekkinud ohu abstraktsel hindamisel nähtub, et arvestades asjaomaste üksikjuhtumite määratlemata arvu ja nende asjaolusid, määrati dokumendis nr VI/5330/97 sisalduvate suuniste alusel abikõlbmatute kulude summaks õiguspäraselt 10%.
Vastupidi Saksamaa ametivõimude väitele ei rikkunud seega komisjon sellist määra kohaldades määruse nr 1306/2013 artikli 52 lõike 2 ja määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõike 2 sätteid ega proportsionaalsuse põhimõtet.
Väidetava põhjendamiskohustuse rikkumise osas tuleb uuesti meenutada, et kuna Saksamaa ametivõimud osalesid enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist määruse nr 885/2006 artikli 16 kohases lepitusmenetluses, nähtub sellest, et nad olid selle otsuse väljatöötamise menetlusse tihedalt kaasatud. Seega olid nad teadlikud kaalutlustest, mille alusel komisjon pidas vajalikuks kohaldada 10‑protsendilist kindlasummalist korrektsiooni.
Viide 5‑protsendilisele korrektsioonile, mida kohaldati teatud liikmesriikide suhtes, ei ole seega komisjoni poolt tagantjärele esitatud põhjendus, et õigustada 10‑protsendilise määra kohaldamist. Saksamaa Liitvabariigi sellekohased argumendid tuleb seega tagasi lükata.
Eespool esitatud analüüsi põhjal tuleb neljas väide tagasi lükata ja seetõttu jätta hagi tervikuna rahuldamata.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõike 1 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna Saksamaa Liitvabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja mõista Saksamaa Liitvabariigilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes,
ÜLDKOHUS (teine koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.

Prek
Schalin
Costeira
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 3. aprillil 2017 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.