CELEX: 62019CJ0056
Pritožba
Damping
Uvoz fero‑silicija s poreklom iz Rusije
Uredba (ES) št. 1225/2009
Člen 11(9) in (10)
Zavrnitev prošenj za vračilo plačanih protidampinških dajatev
Računsko določena izvozna cena
Presoja odražanja protidampinških dajtev v cenah pri nadaljnji prodaji in v vseh nadaljnjih prodajnih cenah v Evropski uniji
Obveznost uporabe iste metodologije, kot pri preiskavi, na podlagi katere je bila naložena protidampinška dajatev
Sprememba okoliščin
Odštetje plačanih protidampinških dajatev
Prepričljiv dokaz

Družba RFA International LP (v nadaljevanju: RFA) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 15. novembra 2018, RFA International/Komisija (
T‑113/15
, neobjavljena,
EU:T:2018:783
; v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je Splošno sodišče zavrnilo njeno tožbo, v kateri je predlagala, naj se izvedbeni sklepi Komisije C(2014) 9805 final, C(2014) 9806 final, C(2014) 9807 final, C(2014) 9808 final, C(2014) 9811 final, C(2014) 9812 final in C(2014) 9816 final z dne 18. decembra 2014, ki se nanašajo na zahtevke za vračilo protidampinških dajatev, plačanih na uvoz fero‑silicija s poreklom iz Rusije (v nadaljevanju: sporni sklepi), v celoti ali deloma razglasijo za nične.
Pravni okvir
V Uredbi Sveta (ES) št. 1225/2009 z dne 30. novembra 2009 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti (
UL 2009, L 343, str. 51
, in popravka v
UL 2010, L 7, str. 22
, in
UL 2016, L 44, str. 20
), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) št. 37/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. januarja 2014 (
UL 2014, L 18, str. 1
) (v nadaljevanju: osnovna uredba), ki je veljala na dan sprejetja spornih sklepov, je bilo v uvodni izjavi 17 navedeno:
„[…] [P]rimerno [je] določiti, da pri vsakem ponovnem izračunu dampinga, ki zahteva rekonstrukcijo izvoznih cen, dajatve ne smejo biti obravnavane kot strošek, do katerega je prišlo med uvozom in ponovno prodajo, pri čemer se navedena dajatev odraža v cenah izdelkov, ki so predmet ukrepov v Skupnosti.“
Člen 2 te uredbe je določal pravila za določitev dampinga. Odstavka 8 in 9 tega člena sta se nanašala na izvozno ceno in sta določala:
„8.   Izvozna cena je cena, ki se je dejansko plačala ali se plačuje za izdelek, ko se ta izvozi iz države izvoznice v Skupnost.
9.   V primerih, ko izvozne cene ni ali se zdi, da je izvozna cena nezanesljiva zaradi kake povezave ali kompenzacijskega dogovora med izvoznikom in uvoznikom iz tretje države [med izvoznikom in uvoznikom ali tretjo osebo], se izvozna cena lahko računsko določi na osnovi cene, po kateri so uvoženi izdelki prvič preprodani neodvisnemu kupcu ali, če se izdelki ne preprodajajo neodvisnemu kupcu ali se ne preprodajajo v enakem stanju, kot so bili uvoženi, na kateri koli razumni osnovi.
V teh primerih se naredi prilagoditev za vse stroške, vključno s dajatvami in davki, plačanimi med uvozom in preprodajo, kakor tudi za nastale dobičke, na ta način, da se ugotovi zanesljiva izvozna cena na ravni meja Skupnosti.
Postavke, za katere se delajo prilagoditve, vsebujejo tiste, ki jih običajno nosi uvoznik, vendar plačuje katera koli stran, bodisi znotraj ali zunaj Skupnosti, ki se zdi, da je povezana z uvoznikom ali izvoznikom ali ima z njim kompenzacijski dogovor; sem sodijo: običajni prevoz, zavarovanje, manipuliranje, natovarjanje in drugi tozadevni stroški, carine, protidampinške dajatve in drugi davki, ki se plačujejo v državah uvoznicah zaradi uvoza ali prodaje blaga, in razumna stopnja za prodajne, splošne in upravne stroške in dobiček.“
Člen 2(10) navedene uredbe je v zvezi s primerjavo med izvozno ceno in normalno vrednostjo določal:
„Izvede se poštena primerjava med izvozno ceno in normalno vrednostjo. Ta primerjava se izvede na isti trgovinski ravni in glede na prodajo, opravljeno v kolikor je mogoče istem času, pri čemer se upoštevajo druge razlike, ki vplivajo na primerljivost cen. Kadar normalna vrednost in izvozna cena, ne temeljita na taki primerljivi osnovi, se, v obliki prilagoditev, ustrezno upoštevajo, v vsakem primeru, odvisno od pomena, razlike v dejavnikih, za katere se ugotovi in dokaže, da vplivajo na cene in s tem na primerljivost cen. […]“
Člen 11(8) iste uredbe je urejal postopek vračila pobranih dajatev. V tej določbi je bilo določeno:
„Ne glede na odstavek 2 lahko uvoznik zaprosi za vračilo pobranih dajatev, kjer se pokaže, da je bila stopnja dampinga, na osnovi katere so bile dajatve plačane, odstranjena ali pa zmanjšana na raven, ki je nižja kot raven veljavne dajatve.
Ko zahteva vračilo protidampinških dajatev, mora uvoznik Komisiji predložiti prošnjo. […]
Prošnja za vračilo denarja velja kot ustrezno podprta z dokazi, če vsebuje natančne informacije o znesku protidampinških dajatev, katerega vračilo se zahteva, in vso carinsko dokumentacijo, ki se nanaša na izračun in plačilo tega zneska. Vsebovati mora tudi dokaz za reprezentativno obdobje, ki bo kazal normalne vrednosti in izvozne cene pri izvozu v Skupnost za izvoznika ali proizvajalca, za katerega dajatev velja. […]
Komisija odloči, ali in v kolikšni meri naj ugodi prošnji, lahko pa tudi kadar koli odloči, da začne vmesni pregled, nato pa se informacije in ugotovitve iz takega pregleda, ki se izvaja v skladu z določbami, ki veljajo za take preglede, uporabijo za odločitev, ali in v kolikšni meri je vračilo denarja upravičeno.. […]“
Člen 11(9) in (10) osnovne uredbe je določal:
„9.   Pri vseh preiskavah, povezanih z ustreznim pregledom ali vračilom denarja, ki se izvajajo v skladu s tem členom, Komisija, pod pogojem, da se okoliščine ne spremenijo, uporabi isto metodologijo kakor pri preiskavi, na osnovi katere je bila dajatev določena, ob ustreznem upoštevanju člena 2, še posebej odstavka 11 in 12, ter člena 17.
10.   Pri vsaki preiskavi, ki se izvaja v skladu s tem členom, Komisija pregleda zanesljivost izvoznih cen v skladu [s] členom 2. Vendar pa, kjer se odloči računsko določiti izvozno ceno v skladu s členom 2(9), jo izračuna brez odštevanja zneskov plačanih protidampinških dajatev, če se dostavijo prepričljivi dokazi, da se dajatev ustrezno odraža v cenah pri nadaljnji prodaji in v vseh nadaljnjih prodajnih cenah v Skupnosti.“
Komisija je v Obvestilu o vračilu protidampinških dajatev (
UL 2014, C 164, str. 9
) določila smernice za uporabo člena 11(8) osnovne uredbe.
V točki 4.1(b) tega obvestila, naslovljeni „Izvajanje člena 11(10) osnovne uredbe“, je določeno:
„Kadar se izvozna cena računsko določi v skladu s členom 2(9) osnovne uredbe, jo Komisija izračuna brez odštevanja zneskov plačanih protidampinških dajatev, če se predložijo prepričljivi dokazi, da se dajatev ustrezno odraža v cenah pri nadaljnji prodaji in v vseh nadaljnjih prodajnih cenah v Uniji. Komisija bo preučila, ali povečanje prodajne cene za neodvisne stranke v Uniji med prvotnim obdobjem preiskave in obdobjem preiskave v zvezi z vračilom vključuje protidampinške dajatve.“
Dejansko stanje
Dejansko stanje spora je bilo ugotovljeno v točkah od 1 do 30 izpodbijane sodbe in ga je mogoče povzeti tako.
RFA je komanditna družba s sedežem v Kanadi. Prek svoje švicarske hčerinske družbe kupuje, prodaja naprej, uvaža in v Evropski uniji skladišči fero‑silicij s poreklom iz Rusije, ki ga proizvajata sestrski družbi s sedežem v Rusiji, in sicer družbi Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (v nadaljevanju: CHEMK) in Kuzneckie ferrosplavy OAO (v nadaljevanju: KF).
Svet Evropske unije je 25. februarja 2008 na podlagi pritožbe, ki jo je vložil povezovalni odbor industrije železnih litin, ki je združenje evropskih proizvajalcev železnih litin, sprejel Uredbo (ES) št. 172/2008 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in o dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz fero‑silicija s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, Egipta, Kazahstana, Nekdanje jugoslovanske republike Makedonije in Rusije (
UL 2008, L 55, str. 6
). Ker je bila družba RFA povezana z družbama, omenjenima v prejšnji točki te sodbe, je bila izvozna cena v Unijo določena v skladu s členom 2(9) osnovne uredbe.
V skladu s členom 1(2) Uredbe št. 172/2008 je stopnja dokončne protidampinške dajatve, ki se uporablja za neto ceno franko meja Unije pred plačilom dajatve, 22,7 % za proizvode, ki jih proizvajata družbi CHEMK in KF.
Ti družbi sta pri Splošnem sodišču vložili predlog za razglasitev ničnosti Uredbe št. 172/2008 v delu, v katerem se nanaša nanju. Ničnostno tožbo, ki sta jo ti družbi vložili zoper to uredbo, je Splošno sodišče zavrnilo s sodbo z dne 25. oktobra 2011, CHEMK in KF/Svet (
T‑190/08
,
EU:T:2011:618
). Sodišče je pritožbo, ki sta jo navedeni družbi vložili zoper to sodbo, zavrnilo s sodbo z dne 28. novembra 2013, CHEMK in KF/Svet (
C‑13/12 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:780
).
Na podlagi zahteve omenjenih družb z dne 30. novembra 2009 za delni vmesni pregled je Svet 16. januarja 2012 sprejel Izvedbeno uredbo (EU) št. 60/2012 o zaključku delnega vmesnega pregleda v skladu s členom 11(3) Uredbe (ES) št. 1225/2009 protidampinških ukrepov, ki se uporabljajo za uvoz fero‑silicija s poreklom med drugim iz Rusije (
UL 2012, L 22, str. 1
). Veljavni protidampinški ukrep je bil potrjen.
Družbi CHEMK in KF sta to, da se je s to izvedbeno uredbo protidampinška dajatev, ki je bila uvedena z Uredbo št. 172/2008, ohranila na isti ravni, izpodbijali pred Splošnim sodiščem, ki je njuno tožbo zavrnilo s sodbo z dne 28. aprila 2015, CHEMK in KF/Svet (
T‑169/12
,
EU:T:2015:231
). Sodišče je pritožbo, ki sta jo ti družbi vložili zoper to sodbo, zavrnilo s sklepom z dne 9. junija 2016, CHEMK in KF/Svet (
C‑345/15 P
, neobjavljen,
EU:C:2016:433
).
Družba RFA je med 30. julijem 2009 in 10. decembrom 2010 pri Komisiji na podlagi člena 11(8) osnovne uredbe vložila prvi sklop prošenj za vračilo protidampinških dajatev, ki jih je plačala v obdobju med 7. januarjem 2009 in 10. decembrom 2010 za uvoz izdelkov družb CHEMK in KF. Preiskava v zvezi z vračilom se je nanašala na obdobje od 1. oktobra 2008 do 30. septembra 2010. Komisija je za izračun novih stopenj dampinga to obdobje razdelila na dve obdobji. Prvo je trajalo od 1. oktobra 2008 do 30. septembra 2009 (v nadaljevanju: prvo obdobje preiskave v zvezi z vračilom), drugo pa od 1. oktobra 2009 do 30. septembra 2010 (v nadaljevanju: drugo obdobje preiskave v zvezi z vračilom).
Komisija je s sklepi C(2012) 5577 final, C(2012) 5585 final, C(2012) 5595 final, C(2012) 5596 final, C(2012) 5598 final in C(2012) 5611 final z dne 10. avgusta 2012 v zvezi z zahtevki družbe RFA za vračilo protidampinških dajatev, plačanih na uvoz fero‑silicija s poreklom iz Rusije, ugodila zahtevkom za vračilo, ki se nanašajo na prvo obdobje preiskave v zvezi z vračilom, in zavrnila zahtevke za vračilo, ki se nanašajo na drugo obdobje preiskave v zvezi z vračilom. Družba RFA je to zavrnitev izpodbijala pred Splošnim sodiščem, ki je tožbo zavrnilo s sodbo z dne 17. marca 2015, RFA International/Komisija (
T‑466/12
,
EU:T:2015:151
). Sodišče je pritožbo, ki jo je družba RFA vložila zoper to sodbo, zavrnilo s sodbo z dne 4. maja 2017, RFA International/Komisija (
C‑239/15 P
, neobjavljena,
EU:C:2017:337
).
Družba RFA je med 1. marcem 2011 in 26. junijem 2013 pri Komisiji vložila drugi sklop zahtevkov za vračilo protidampinških dajatev, ki jih je plačala v obdobju med 1. oktobrom 2010 in 28. decembrom 2012 za uvoz izdelkov družb CHEMK in KF. Preiskava v zvezi z vračilom, ki jo je Komisija začela na podlagi tega novega zahtevka, se je nanašala na obdobje od 1. oktobra 2010 do 31. decembra 2012, ki je bilo za izračun novih stopenj dampinga razdeljeno na dve obdobji, in sicer od 1. oktobra 2010 do 31. decembra 2011 (v nadaljevanju: tretje obdobje preiskave v zvezi z vračilom) in od 1. januarja 2012 do 31. decembra 2012 (v nadaljevanju: četrto obdobje preiskave v zvezi z vračilom).
Komisija je 18. decembra 2014 sprejela sporne sklepe. V razdelku, ki se nanaša na računsko določitev izvozne cene, je Komisija med drugim zavrnila zahtevek družbe RFA na podlagi člena 11(10) osnovne uredbe, naj se od računsko določene izvozne cene ne odštejejo protidampinške dajatve. Splošno sodišče je razloge za to zavrnitev povzelo v točki 25 izpodbijane sodbe:
„Komisija [je navedla], da ne more ugoditi zahtevku tožeče stranke na podlagi člena 11(10) osnovne uredbe […], naj se pri izračunu računsko določene izvozne cene protidampinške dajatve ne odštejejo od cene pri prvi nadaljnji prodaji neodvisnemu kupcu v Uniji. Ta zahtevek je tožeča stranka utemeljila s tem, da se po njenem mnenju te dajatve ustrezno odražajo v cenah pri nadaljnji prodaji, kot je bilo to priznano za prvo in drugo obdobje preiskave v zvezi z vračilom. Tožeča stranka je navedla, da so se njene cene, določene kot [cene ,stroški zavarovanje prevoznina‘ (,CIF‘)], med obdobjem preiskave, v zvezi s katerim je bila sprejeta Uredba [št. 172/2008] in je trajalo od 1. oktobra 2005 do 30. septembra 2006, ter tretjim in četrtim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom zvišale za 77 % oziroma za 102 %. Cene ,franko tovarna‘ naj bi se med obdobjem preiskave, v zvezi s katerim je bila sprejeta Uredba [št. 172/2008], in tretjim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom zvišale za 193 %. Vendar Komisija v nasprotju s prvim in drugim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom ni menila, da ima na voljo dokaze, iz katerih bi bilo razvidno, da se protidampinške dajatve odražajo v cenah pri nadaljnji prodaji neodvisnim kupcem v Uniji. Poudarila je, prvič, da so bile cene, ki jih je navedla tožeča stranka in ki so bile določene kot cena ,franko tovarna‘ in [,CIF‘], cene, ki ne vključujejo protidampinških dajatev, in, drugič, da morajo cene ,dobavljeno, dajatve plačane‘ pri prvi nadaljnji prodaji neodvisnemu kupcu v Uniji kriti vse vstopne stroške, vključno s protidampinškimi dajatvami. Številčni podatki, ki jih je predložila tožeča stranka, pa naj v zvezi s tem ne bi bili prepričljivi z več vidikov, zlasti ker odražajo povprečja in naj zato ne bi bili neposredno povezani s transakcijami, za katere se je zahtevalo vračilo protidampinških dajatev. V zvezi s tretjim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom naj bi Komisija ugotovila, da je eden od proizvajalcev tožeči stranki pri nekaterih prodajah prodajal z izgubo. Ugotovila naj bi tudi neskladnosti v zvezi s stroški glede na kraj namembnosti proizvodov. V zvezi s četrtim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom […] je Komisija [v točkah od 84 do 85 in 87 spornih sklepov] navedla, da v 99 % primerov cene nadaljnje prodaje po uvozu v Unijo ne odražajo protidampinških dajatev, saj niso pokrivale [vseh] stroškov, vključno s protidampinškimi dajatvami. Komisija je v zvezi s tem dodala, da so se med obdobjem preiskave, v zvezi s katerim je bila sprejeta Uredba [št. 172/2008], in tretjim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom stroški proizvodnje izdelkov, ki sta jih v Uniji prodajali družbi CHEMK in KF, povečali za 100 %, za četrto obdobje preiskave v zvezi z vračilom pa se je ta stopnja povišala na 109 %.“
Glede na te elemente in po tem, ko je izvedla prilagoditve, potrebne za to, da bi lahko na podlagi člena 2(10) osnovne uredbe zagotovila pošteno primerjavo med izvozno ceno in normalno vrednostjo – ki ju je Komisija za to uporabila na ravni „franko tovarna“ – je ta institucija ugotovila stopnjo dampinga v višini 40,8 % za tretje obdobje preiskave v zvezi z vračilom in 42,8 % za četrto obdobje preiskave v zvezi z vračilom. Ker so bile te stopnje dampinga višje od stopnje protidampinške dajatve 22,7 %, določene v Uredbi št. 172/2008, je Komisija zavrnila zahtevke za vračilo, ki jih je vložila pritožnica.
Povezovalni odbor industrije železnih litin je 28. novembra 2012, po objavi obvestila o bližajočem se izteku protidampinških ukrepov, ki izhajajo iz Uredbe št. 172/2008, zahteval začetek pregleda teh ukrepov. Ker je Komisija menila, da so bili za to predloženi zadostni dokazi, je 28. februarja 2013 objavila Obvestilo o začetku pregleda zaradi izteka protidampinških ukrepov, ki se uporabljajo za uvoz fero-silicija s poreklom iz Ljudske republike Kitajske in Rusije (
UL 2013, C 58, str. 15
). Preiskava v zvezi z nadaljevanjem ali ponovnim izvajanjem dampinga se je nanašala na obdobje od 1. januarja do 31. decembra 2012. Preučitev verjetnosti nadaljevanja ali ponovitve škode je bila opravljena glede na obdobje štirih let, ki je trajalo od 1. januarja 2009 do 31. decembra 2012.
Komisija je 9. aprila 2014 sprejela Izvedbeno uredbo (EU) št. 360/2014 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve na uvoz fero‑silicija s poreklom iz Ljudske republike Kitajske in Rusije po pregledu zaradi izteka ukrepa v skladu s členom 11(2) Uredbe Sveta (ES) št. 1225/2009 (
UL 2012, L 107, str. 13
). Komisija je v tej izvedbeni uredbi med drugim pojasnila, da v obdobju preiskave, ki se nanaša na leto 2012, cena nadaljnje prodaje neodvisnemu kupcu v Uniji v 99 % primerov ni odražala stopnje protidampinških dajatev in da je treba te dajatve v teh okoliščinah odšteti od te cene, da bi se lahko računsko določila izvozna cena. Komisija je na podlagi primerjave normalne vrednosti in tako računsko določene izvozne cene, ki je bila opravljena ob upoštevanju različnih prilagoditev, ki so potrebne za to, da bi se lahko izvedla poštena primerjava v skladu z določbami člena 2(10) osnovne uredbe, ugotovila, da stopnja dampinga, izražena v odstotku cene franko meja Unije, pred plačilom carinskih dajatev, za obdobje preiskave v zvezi z nadaljevanjem ali ponovnim izvajanjem dampinga od 1. januarja do 31. decembra 2012 znaša 43 %. Zato je ohranila v veljavi protidampinško dajatev v višini 22,7 %, ki se za izvoz proizvodov družb CHEMK in KF uporablja od začetka veljavnosti Uredbe št. 172/2008. Tožbo, ki sta jo ti družbi vložili zoper navedeno izvedbeno uredbo, je Splošno sodišče zavrnilo s sodbo z dne 15. novembra 2018, CHEMK in KF/Komisija (
T‑487/14
,
EU:T:2018:792
). Zoper to sodbo ni bila vložena pritožba.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Družba RFA je 4. marca 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti spornih sklepov v celoti ali deloma, pri čemer se je oprla na tri tožbene razloge. Družba RFA v pritožbi prereka le ugotovitve Splošnega sodišča v zvezi z drugim od teh tožbenih razlogov.
Pritožnica je v tem drugem tožbenem razlogu v bistvu trdila, da je Komisija kršila člen 11(9) in (10) osnovne uredbe, ker je, ne da bi bilo to utemeljeno s spremembo okoliščin, spremenila metodologijo, uporabljeno za oceno odražanja protidampinških dajatev v cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji, in sicer tako, da je te cene določila glede na stroške proizvodnje fero‑silicija v Rusiji v tretjem in četrtem obdobju preiskave v zvezi z vračilom, namesto da bi jih preučila glede na cene nadaljnje prodaje v Uniji, kot so bile ugotovljene v prejšnjih preiskavah, zlasti v času preiskave v zvezi z vmesnim pregledom, na podlagi katere je bila sprejeta Izvedbena uredba št. 60/2012. Po mnenju Družbe RFA bi uporaba iste metodologije, kot je tista, ki je bila uporabljena pri tem vmesnem pregledu, vodila do tega, da Komisija v okviru izračuna računsko določene izvozne cene protidampinških dajatev, ki so bile plačane v tretjem in četrtem obdobju preiskave v zvezi z vračilom, ne bi odštela od cene prve nadaljnje prodaje neodvisnemu kupcu v Uniji, ker so se navedene dajatve v celoti odražale v teh zadnjenavedenih cenah.
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo v celoti zavrnilo in družbi RFA naložilo plačilo stroškov. V okviru presoje drugega tožbenega razloga je med drugim navedlo:
„69
V […] zvezi z uporabo člena 11(10) osnovne uredbe [je] upravičeno, da Komisija v primeru, če so se proizvodni stroški zadevnih izdelkov med prvotno upoštevanim obdobjem preiskave in novim obdobjem preiskave znatno spremenili, pri ugotavljanju, ali so protidampinške dajatve ustrezno odražene v cenah pri nadaljnji prodaji teh izdelkov v Uniji v zadnjenavedenem obdobju, ne upošteva cen pri nadaljnji prodaji, uporabljenih v prvem od teh obdobij, temveč te, ugotovljene v novem obdobju preiskave. Ti preudarki veljajo, tudi če je mogoče šteti, da se je metodologija v primerjavi s tem, kar je bilo storjeno v okviru prejšnje preiskave, spremenila – kar je, drugače kot je Komisija primarno trdila v [spornih] sklepih, podano v obravnavanem primeru […]
Namen te prakse je zagotoviti zanesljivost analize pri primerjavi zapletenih gospodarskih položajev, ne samo da bi se upravičila utemeljenost ukrepov, sprejetih na podlagi protidampinških pravil, ampak tudi da bi se zagotovilo spoštovanje splošnega načela prava Unije glede enake obravnave subjektov, na katere bi se ta ukrep lahko nanašal. Čeprav zagotavljanje zanesljivosti ekonomske analize pri primerjavi položajev v dveh obdobjih načeloma upravičuje uporabo iste metodologije, pa to ni podano, če so se zadevni parametri dovolj spremenili, da bi prej uporabljena metodologija postala neustrezna za zagotovitev zanesljivega rezultata, v tem primeru pri presoji, ali so se protidampinške dajatve ustrezno odražale v cenah pri nadaljnji prodaji in vseh nadaljnjih prodajnih cenah v Uniji ali ne (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 18. septembra 2014, Valimar,
C‑374/12
,
EU:C:2014:2231
, točki
in
). Kot trdi Komisija, če se stroški proizvodnje med tema dvema obdobjema znatno povečajo, zvišanje cen pri nadaljnji prodaji v Uniji, čeprav znatno, ne zagotavlja nujno, da so se protidampinške dajatve pri določanju teh cen ustrezno odražale, to je, da so bile vanje v celoti vključene. Stroški proizvodnje bi se lahko bolj povišali kot cene. V tem primeru, tudi če bi bile nove cene višje od ravni starih cen s pribitkom protidampinških dajatev, zadevne osebe ne bi zagotovile ustreznega odražanja protidampinških dajatev glede na spremembe njihovih proizvodnih stroškov.
Trditve, ki jih je v obravnavani zadevi navedla tožeča stranka, ne morejo omajati te analize. Prvič, v nasprotju s tem, kar v bistvu trdi tožeča stranka, člen 11(10) osnovne uredbe nikakor ne pomeni, kolikor se nanaša na vprašanje, ali ‚se dajatev ustrezno odraža v cenah pri nadaljnji prodaji‘, da bi za utemeljitev pozitivnega odgovora poleg cene pri nadaljnji prodaji, kakor se je zaračunavala prej, v novo ceno pri nadaljnji prodaji moral biti vključen samo ekvivalent protidampinške dajatve. Dodatna dajatev se namreč glede na stroške, ki običajno nastanejo, ‚ustrezno odraža‘ le, če je dodana tem drugim stroškom. Če pa se ti drugi stroški povišajo, cena pri nadaljnji prodaji pa se poveča manj, je v resnici dajatev le delno, ali pa sploh ni, dodana tem drugim stroškom, čeprav je bil ekvivalent dajatve dodan ceni pri nadaljnji prodaji, kakor se je zaračunavala prej. Odlomek iz obvestila Komisije o vračilu protidampinških dajatev […] nikakor ni v nasprotju s to analizo. Enako velja za sodbo z dne 18. novembra 2015, Einhell Germany in drugi proti Komisiji (
T‑73/12
,
EU:T:2015:865
), na katero se je sklicevala tožeča stranka. Zlasti iz točke 155 te sodbe je, ob upoštevanju njenega sobesedila, razvidno, da bi za določitev, ali se te dajatve odražajo v novih cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji ali ne, lahko bila ustrezna drugačna metodologija, kot je primerjava cen pri nadaljnji prodaji v Uniji pred uvedbo protidampinških dajatev in po njej.
Kar zadeva dejstva obravnavanega primera, je treba v zvezi s četrtim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom, ki ustreza letu 2012, navesti, da je Komisija v [spornih] sklepih, na primer v uvodni izjavi 85 Sklepa C(2014) 9805 final, ugotovila, da so se proizvodni stroški glede na obdobje prvotne preiskave občutno povečali, in sicer za 109 %, ne da bi tožeča stranka to z vsebinskega vidika izpodbijala, zlasti v okviru te tožbe. V teh okoliščinah je Komisija pri ugotavljanju, ali so se protidampinške dajatve ustrezno odražale v cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji, ki jih je tožeča stranka za račun družb CHEMK in KF uporabljala v četrtem obdobju preiskave v zvezi z vračilom, upravičeno upoštevala proizvodne stroške, ugotovljene leta 2012, namesto cen pri nadaljnji prodaji, ki so bile uporabljene v obdobju prvotne preiskave.
V položaju, v katerem – kot je Komisija poudarila v [spornih] sklepih, denimo v uvodni izjavi 84 Sklepa C(2014) 9805 final – cene pri nadaljnji prodaji le v 1 % primerov pokrivajo stroške proizvodov, vključno s protidampinško dajatvijo, pa nikakor ni dokazano, da se te dajatve ustrezno odražajo.
Celo več kot 100‑odstotno zvišanje cen pri nadaljnji prodaji v Uniji med obdobjem prvotne preiskave in četrtim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom, na katero se sklicuje tožeča stranka, v tem okviru ne zadostuje za dokaz, da so bile protidampinške dajatve v celoti odražene v drugem od teh obdobij. Kot je bilo v bistvu navedeno v točki 70 zgoraj, namreč zadostuje, da so se proizvodni stroški povečali bolj kot zaračunane cene, da te ne odražajo ustrezno protidampinških dajatev glede na spremembe proizvodnih stroškov. To pa je
a priori
ugotovljeno z dejstvom, ki ga je poudarila Komisija, da v 99 % primerov stroški proizvodov, vključno s protidampinško dajatvijo, niso bili zajeti v cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji leta 2012.
Komisija je torej upravičeno odštela protidampinške dajatve od cen pri nadaljnji prodaji prvemu neodvisnemu kupcu v Uniji, da bi računsko določila izvozne cene za četrto obdobje preiskave v zvezi z vračilom, saj ni bilo dokazano, da je bila protidampinška dajatev ustrezno odražena v prvi od teh cen.
[…]
Vendar Komisija pravilno trdi, kot je pojasnila v [spornih] sklepih, na primer v točki 78 obrazložitve Sklepa C(2014) 9805 final, da je treba analizo cen pri nadaljnji prodaji v Uniji za namene ugotovitve, koliko odražajo protidampinške dajatve, opraviti v fazi trgovanja po plačilu teh dajatev, torej po definiciji v fazi trgovanja, v kateri so v ceni upoštevani stroški, ki dodatno nastanejo poleg teh, ki so bili upoštevani v fazi cen ‚franko tovarna‘ ali CIF […]. V zvezi s tem je treba poudariti, da je razlog za to, da osnovna uredba določa, da se nekatere cene lahko prilagodijo ravni trgovanja, ki ni ta, na kateri se uporabljajo, zagotovitev poštene primerjave cen, ki ne odražajo nujno istih storitev. Zato člen 2(10)(d) osnovne uredbe […] določa, da utegnejo biti za pošteno primerjavo izvozne cene in normalne vrednosti potrebne prilagoditve, s katerimi se upoštevajo različne ravni trgovanja, na katerih so bile te cene uporabljene. Vendar to ne velja, če se ugotavlja le cena pri nadaljnji prodaji v Uniji v okviru člena 11(10) osnovne uredbe, ki ne določa takih prilagoditev. Po drugi strani pa, ker Komisija za namene uporabe te določbe v nekaterih primerih, kakršen je ta iz obravnavane zadeve, cene pri nadaljnji prodaji upravičeno analizira ob upoštevanju vseh stroškov, nastalih pred to nadaljnjo prodajo, […] analiza cen, določenih v fazi cen ‚franko tovarna‘ ali CIF, tudi če se jih umetno poveča za protidampinške dajatve – kot tožeča stranka trdi, da je bilo storjeno – torej brez upoštevanja nekaterih stroškov, nastalih pred to nadaljnjo prodajo, ne bi bila dosledna. Poleg tega v takih primerih ni treba opraviti primerjave cen pri nadaljnji prodaji v Uniji, uporabljenih v dveh zaporednih obdobjih, na katero lahko, kot v obravnavani zadevi, vpliva časovno neujemanje faz trgovanja, v katerih so jih uvozniki zadevnih proizvodov zaračunali prvim neodvisnim kupcem v Uniji. Je pa nujno preveriti, ali je z dokazi, ki jih je predložil zadevni uvoznik, izkazano, da se protidampinške dajatve ustrezno odražajo v ceni, ki so jo ti kupci dejansko plačali v obdobju, ki je predmet preiskave. V zvezi s tem je bilo v [spornih] sklepih ugotovljeno, ne da bi tožeča stranka to izpodbijala, da je ta v zadevnem obdobju proizvode večinoma prodajala na podlagi cene ‚dobavljeno, dajatve plačane‘, torej ob vključitvi vseh stroškov, nastalih pred dobavo, zaradi česar je bilo zgoraj navedeno preverjanje olajšano.
Zato se tožeča stranka ni mogla opreti na spreminjanje cen v fazi cen ‚franko tovarna‘ ali CIF, čeprav povečanih za protidampinške dajatve, da bi pokazala, da je v tretjem obdobju preiskave v zvezi z vračilom v svojih cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji odražala protidampinške dajatve. Tožeča stranka bi morala predložiti dokaze za to, da so cene ‚dobavljeno, dajatve plačane‘, ki jih je uporabljala v zadevnem obdobju, zajemale vse stroške, ki so ji v tej fazi nastali v zvezi z zadevnimi proizvodi, vključno s protidampinškimi dajatvami, česar pa ni storila. Komisija je torej povsem upravičeno od cen pri nadaljnji prodaji prvemu neodvisnemu kupcu v Uniji odštela protidampinške dajatve, da bi računsko določila izvozne cene za tretje obdobje preiskave v zvezi z vračilom, saj ni bilo dokazano, da je bila protidampinška dajatev ustrezno odražena v prvi od teh cen. Zato ni treba preučiti trditev strank v zvezi z zanesljivostjo ali načinom izračuna teh cen ‚franko tovarna‘ in CIF. V zvezi s trditvijo tožeče stranke v repliki, da bi imela tudi primerjava cen pri nadaljnji prodaji v fazi ‚dobavljeno, dajatve plačane‘ rezultat, katerega posledica bi moralo biti delno povračilo dajatev, je treba ugotoviti, da nikakor ni dovolj utemeljena, da bi se jo lahko upoštevalo v okviru nadzora zakonitosti [spornih] sklepov (glej v tem smislu sodbo z dne 17. marca 2015, RFA International/Komisija,
T‑466/12
,
EU:T:2015:151
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz navedenega izhaja, da tudi drugi tožbeni razlog, ki ga uveljavlja tožeča stranka in ki temelji na kršitvi člena 11(9) in (10) osnovne uredbe pri računskem določanju izvozne cene, ni utemeljen.“
Predlogi strank pred Sodiščem
Družba RFA Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje;
–
podredno, zadevo vrne Splošnemu sodišču v razsojanje;
–
Komisiji naloži, naj plača stroške postopka pred Sodiščem in pred Splošnim sodiščem.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne kot neutemeljeno in
–
družbi RFA naloži plačilo stroškov.
Pritožba
Družba RFA v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga. S prvim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na točke od 69 do 71 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očita, da je sodbo pomanjkljivo obrazložilo, da je navedlo vsebinsko netočne ugotovitve v zvezi z dejanskim stanjem in da je napačno razlagalo člen 11(9) osnovne uredbe. Pritožnica z drugim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na točke od 72 do 75, 77 in 78 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo pravo pri razlagi člena 11(10) te uredbe.
Prvi pritožbeni razlog
Prvi pritožbeni razlog je sestavljen iz dveh delov. Pritožnica v prvem delu tega pritožbenega razloga trdi, da je izpodbijana sodba pomanjkljivo obrazložena, ker Splošno sodišče ni odgovorilo na njeno trditev, da se okoliščine niso spremenile. Pritožnica v drugem delu tega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je navedlo vsebinsko netočne ugotovitve v zvezi z dejanskim stanjem in napačno uporabilo pravo pri razlagi člena 11(9) osnovne uredbe.
Prvi del prvega pritožbenega razloga: kršitev obveznosti obrazložitve
–
Trditve strank
Družba RFA v prvem delu prvega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je kršilo obveznost obrazložitve, ker, prvič, s tem, da je v točkah od 69 do 71 izpodbijane sodbe združilo razloge, iz katerih pritožnica meni, da je Komisija kršila člen 11(9) osnovne uredbe, ni preučilo argumenta, da ni prišlo do spremembe okoliščin v smislu te določbe.
Drugič, pritožnica meni, da Splošno sodišče glede na zahteve iz člena 36 Statuta Sodišča Evropske unije ni pravno zadostno navedlo razlogov, na podlagi katerih je prišlo do svojih ugotovitev v zvezi s členom 11(9) osnovne uredbe.
Komisija meni, da prvi del prvega pritožbenega razloga ni utemeljen.
–
Presoja Sodišča
V skladu z ustaljeno sodno prakso Splošno sodišče z obveznostjo obrazložitve sodb na podlagi členov 36 in 53, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije ni zavezano k natančni obrazložitvi, ki bi izčrpno in drugemu za drugim sledila vsem razlogovanjem strank v sporu. Obrazložitev je torej lahko implicitna, če zadevnim osebam omogoča, da se seznanijo z razlogi za sprejetje odločbe, Sodišču pa, da ima na voljo dovolj elementov za izvršitev sodnega nadzora (glej v tem smislu sodbi z dne 14. junija 2016, Komisija/McBride in drugi,
C‑361/14 P
,
EU:C:2016:434
, točka
, in z dne 25. oktobra 2017, PPG in SNF/ECHA,
C‑650/15 P
,
EU:C:2017:802
, točka
).
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče s tem, da se je v točkah od 69 do 71 izpodbijane sodbe sklicevalo na znatno zvišanje proizvodnih stroškov fero‑silicija v Rusiji, do katerega je prišlo med zadevnima obdobjema preiskave, ustrezno obravnavalo trditev v zvezi s spremembo okoliščin.
Poleg tega je zlasti v točkah 69 in 70 izpodbijane sodbe poudarilo razloge za svojo odločitev v zvezi s členom 11(9) osnovne uredbe. Splošno sodišče je namreč na eni strani ob sklicevanju na člen 11(10) navedene uredbe v prvem stavku točke 69 te sodbe presodilo, da Komisija v primeru, v katerem je med prej upoštevanim obdobjem preiskave in novim obdobjem preiskave prišlo do bistvenega povišanja proizvodnih stroškov zadevnega izdelka, v okviru presoje odražanja protidampinških dajatev v cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji v zadnjenavedenem obdobju upravičeno ni upoštevala cen pri nadaljnji prodaji, uporabljenih v prvem od teh obdobij, temveč te, ugotovljene v novem obdobju preiskave. Po drugi strani je Splošno sodišče v drugem stavku točke 69 izpodbijane sodbe navedlo, da „ti preudarki veljajo, tudi če je mogoče šteti, da se je metodologija v primerjavi s tem, kar je bilo storjeno v okviru prejšnje preiskave, spremenila – kar je, drugače kot je Komisija primarno trdila v izpodbijanih sklepih, podano v obravnavanem primeru“, s čimer je posredno odgovorilo na trditev pritožnice v zvezi s kršitvijo člena 11(9) osnovne uredbe. V zvezi s tem je v točki 70 te sodbe navedlo razloge, iz katerih je bila sprememba metodologije vsekakor utemeljena.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da so bile trditve pritožnice v izpodbijani sodbi sicer le na kratko obravnavane, vendar pa je razlogovanje Splošnega sodišča jasno in omogoča tako Sodišču, da izvede sodni nadzor, kot pritožnici, da se seznani z razlogi, iz katerih je Splošno sodišče implicitno zavrnilo njeno trditev, da med upoštevanima obdobjema ni prišlo do spremembe okoliščin, zaradi katere bi bilo mogoče na podlagi člena 11(9) osnovne uredbe spremeniti metodologijo. Iz tega sledi, da je Splošno sodišče s tem izpolnilo obveznost obrazložitve, ki mu je naložena.
Te ugotovitve ni mogoče izpodbiti z okoliščino, da se družba RFA ne strinja z analizo Splošnega sodišča v točkah od 69 do 71 izpodbijane sodbe. Na podlagi te okoliščine se namreč ne more dokazati, da je bila obrazložitev izpodbijane sodbe pomanjkljiva, saj se tako nestrinjanje nanaša na utemeljenost te analize (glej v tem smislu sklep z dne 14. aprila 2016, KS Sports/EUIPO,
C‑480/15 P
, neobjavljen,
EU:C:2016:266
, točka
in navedena sodna praksa).
V skladu z ustaljeno sodno prakso pa očitki in trditve, namenjeni izpodbijanju utemeljenosti akta, niso upoštevni v okviru pritožbenega razloga, ki se nanaša na neobrazložitev ali pomanjkljivo obrazložitev (glej v tem smislu sodbo z dne 18. junija 2015, Ipatau/Svet,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, točka
in navedena sodna praksa).
Na podlagi zgoraj navedenih elementov je treba prvi del prvega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
Drugi del prvega pritožbenega razloga: Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo pri razlagi člena 11(9) osnovne uredbe in navedlo vsebinsko netočne ugotovitve v zvezi z dejanskim stanjem
–
Trditve strank
Družba RFA v drugem delu prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče v točkah od 69 do 71 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo pri razlagi člena 11(9) osnovne uredbe in da je poleg tega navedlo vsebinsko netočne ugotovitve v zvezi z dejanskim stanjem.
Na prvem mestu, pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je napačno štelo, da je lahko Komisija presojo odražanja protidampinških dajatev v cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji pravilno opravila z vidika proizvodnih stroškov fero‑silicija v Rusiji in ne z vidika cene pri nadaljnjih prodajah, ki je bila ugotovljena v prejšnjih preiskavah, in sicer zlasti v preiskavi, na podlagi katere je bila sprejeta Uredba št. 172/2008 in v prejšnjih preiskavah v zvezi z vračilom, ki so se nanašale na iste ukrepe. S tem naj Komisija ne bi uporabila iste metodologije, kot je bila uporabljena prej, pri čemer naj to ne bi bilo utemeljeno s spremembo okoliščin v smislu člena 11(9) osnovne uredbe.
V zvezi s tem družba RFA pojasnjuje, da v obravnavanem primeru ni prišlo do nobene spremembe okoliščin, s katero bi bilo mogoče upravičiti opustitev prej uporabljene metodologije. Do spremembe, ki jo je Splošno sodišče navedlo v točkah od 69 do 71 izpodbijane sodbe in ki se nanaša na povečanje stroškov proizvodnje fero‑silicija v Rusiji za več kot 100 %, je namreč prišlo in je bila Komisija o njej seznanjena že med prejšnjimi preiskavami, opravljenimi v letih od 2008 do 2010.
Pritožnica v zvezi s tem trdi, prvič, da je Splošno sodišče s tem, da se je oprlo na premiso Komisije, da so se proizvodni stroški zadevnega proizvoda zvišali šele v tretjem in četrtem obdobju preiskave v zvezi z vračilom, v izpodbijanih točkah izpodbijane sodbe navedlo vsebinsko netočne ugotovitve v zvezi z dejanskim stanjem. Te napačne ugotovitve dejanskega stanja pa naj bi povzročile napačno uporabo prava, ki naj bi bila v nasprotju z ustaljeno sodno prakso, v skladu s katero velja, da ni prišlo do spremembe okoliščin v smislu člena 11(9) osnovne uredbe, če so zatrjevane okoliščine obstajale že med prejšnjimi preiskavami (sodba z dne 3. maja 2018, Distillerie Bonollo in drugi/Svet,
T‑431/12
,
EU:T:2018:251
).
Pritožnica v repliki navaja, drugič, da je Splošno sodišče izkrivilo dejstva, ker je štelo, da je do povišanja proizvodnih stroškov, na katero se sklicuje Komisija, prišlo šele v tretjem in četrtem obdobju preiskave v zvezi z vračilom, ki jima je sledilo sprejetje spornih sklepov, čeprav je to povišanje obstajalo že med preiskavami, ki so potekale v letih od 2008 do 2010.
Na drugem mestu, pritožnica Splošnemu sodišču v bistvu očita, da ni ugotovilo, da Komisija ni zadostila zahtevam dokaznega bremena, ki ga nosi na podlagi sodne prakse v zvezi s členom 11(9) osnovne uredbe (sodba z dne 19. septembra 2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Svet,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
, točki
in
), ker je spremenila metodologijo, ne da bi hkrati dokazala, da so se spremenile tudi okoliščine.
Na tretjem mestu, pritožnica v bistvu meni, da je iz obrazložitve, ki jo je Splošno sodišče navedlo v točki 70 izpodbijane sodbe, razvidno, da je bila taka sprememba metodologije utemeljena z okoliščino, da je nova metodologija, ki jo je Komisija uporabila v okviru tretjega in četrtega obdobja preiskave v zvezi z vračilom, „ustreznejša“. S tem, da je ravnalo tako, naj bi Splošno sodišče kršilo sodno prakso, na podlagi katere za utemeljitev spremembe metodologije ne zadostuje, da je nova metodologija ustreznejša od prejšnje, če je slednja v skladu s členom 2 osnovne uredbe (sodba z dne 8. julija 2008, Huvis/Svet,
T‑221/05
, neobjavljena,
EU:T:2008:258
, točka
).
Pritožnica poleg tega graja ugotovitev Splošnega sodišča v isti točki 70 izpodbijane sodbe, da naj bi sprememba metodologije zagotavljala tako zanesljivost analize pri primerjavi zapletenih gospodarskih položajev kot enako obravnavanje gospodarskih subjektov, zoper katere bi se lahko sprejeli enaki ukrepi.
Na četrtem mestu, družba RFA izpodbija trditev Komisije, da se člen 11(9) osnovne uredbe v obravnavanem primeru ne uporabi, ker se vprašanje morebitnega odštetja plačanih protidampinških dajatev od izvozne cene ni moglo postaviti v okviru prvotne preiskave, na podlagi katere je bila sprejeta Uredba št. 172/2008.
Po mnenju pritožnice je ta trditev Komisije napačna tako z vidika dejstev kot s pravnega vidika.
Ta ugotovitev naj bi bila z vidika dejstev potrjena že s predmetom te pritožbe, saj se ta ne nanaša na računsko določitev izvozne cene, kot si to razlaga Komisija, ampak na spremembo metodologije pri izračunu stopnje dampinga, do katere je prišlo med prvotno preiskavo, na podlagi katere je bila sprejeta Uredba št. 172/2008, ter tretjim in četrtim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom.
Pritožnica v zvezi s pravnim vidikom po eni strani trdi, da bi se, če bi bilo treba sprejeti trditev Komisije, s tem členu 11(9) osnovne uredbe odvzel učinek, ker nikoli ne bo prvotne preiskave z računsko določeno izvozno ceno, za katere izračun bi bilo treba upoštevati plačane protidampinške dajatve. Po drugi strani naj bi bil prikrit poskus Komisije, da nadomesti obrazložitev, napačen tudi s pravnega vidika, ker niti Komisija, v upravnem postopku pred sprejetjem spornih sklepov ali v postopku pred Splošnim sodiščem, niti Splošno sodišče nista na noben način nakazala, da naj se ta določba v tej zadevi ne bi uporabljala.
Komisija meni, da je treba drugi del prvega pritožbenega razloga zavreči kot deloma nedopusten in zavrniti kot deloma brezpredmeten ali vsekakor kot neutemeljen.
–
Presoja Sodišča
Iz člena 11(9) osnovne uredbe izhaja, da mora Komisija pri vseh preiskavah, povezanih z ustreznim pregledom, če se okoliščine ne spremenijo, uporabiti isto metodologijo kakor pri preiskavi, na podlagi katere je bila zadevna protidampinška dajatev določena, med drugim ob upoštevanju določb člena 2 iste uredbe.
Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da je treba izjemo, v skladu s katero lahko institucije v postopku pregleda, če so se okoliščine spremenile, uporabijo drugačno metodologijo kot pri prvotnem pregledu, razlagati ozko, saj je treba odstopanje ali izjemo od splošnega pravila razlagati ozko (sodba z dne 19. septembra 2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Svet,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba poudariti, da dokazno breme nosijo institucije, ki morajo – da bi lahko pri preiskavi, povezani z ustreznim pregledom ali vračilom denarja, uporabile drugačno metodologijo kot pri prvotni preiskavi – dokazati, da so se okoliščine spremenile (sodba z dne 19. septembra 2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Svet,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
, točka
).
Zahteva po ozki razlagi pa ne dopušča, da bi te institucije to določbo razlagale in uporabljale v neskladju z njenim besedilom in ciljem (sodba z dne 19. septembra 2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Svet,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da razlika pri pristopu Komisije, kot ga je potrdilo Splošno sodišče v prvem stavku točke 69 izpodbijane sodbe, v katerem je navedeno, da „je upravičeno, da Komisija v primeru, če so se proizvodni stroški zadevnih izdelkov med prvotno upoštevanim obdobjem preiskave in novim obdobjem preiskave znatno spremenili, pri ugotavljanju, ali so protidampinške dajatve ustrezno odražene v cenah pri nadaljnji prodaji teh izdelkov v Uniji v zadnjenavedenem obdobju, ne upošteva cen pri nadaljnji prodaji, uporabljenih v prvem od teh obdobij, temveč te, ugotovljene v novem obdobju preiskave“, ne izhaja iz „spremembe metodologije“ v smislu člena 11(9) osnovne uredbe, ampak samo iz posodobitve podatkov, ki se nanašajo na proizvodne cene zadevnega proizvoda.
V zvezi s tem je treba poleg tega poudariti, da je Komisija v odgovor na pisna vprašanja, ki ji jih je Sodišče poslalo v okviru tega postopka, predložila pojasnila v zvezi s to razliko v razumevanju odražanja protidampinških dajatev v cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji. Navedla je:
„Glede na posebne okoliščine vsakega primera obstaja več možnih upoštevnih elementov za primerjavo, na podlagi katerih se lahko presoja, ali zvišanje prodajnih cen neodvisnim strankam v Uniji vključuje plačane protidampinške dajatve.
Če se dejansko stanje ne razlikuje od dejanskega stanja v obdobju [prvotne] preiskave, na podlagi katere je bila uvedena [protidampinška dajatev], se v prvi fazi omeji na primerjavo cen pri nadaljnji prodaji (in vseh nadaljnjih prodajah) v obdobju preiskave v zvezi z vračilom s cenami v obdobju prvotne preiskave. Vendar ta primerjava med dvema prihodkoma v različnih obdobjih zadostuje le, če so ostali dejavniki, ki lahko vplivajo na raven cen, ostali enaki kot v obdobju prvotne preiskave, saj so se cene lahko znižale ali zvišale ne glede na uvedbo protidampinških dajatev.
Zato je lahko potrebna druga faza, ki temelji na primerjavi stroškov, zlasti kadar se preiskava v zvezi z vračilom ali vmesnim pregledom opravi dolgo časa po prvotni uvedbi protidampinških dajatev. V tem primeru so se namreč cene pri nadaljnji prodaji lahko spremenile zaradi zunanjih dejavnikov (kot so sprememba izvoznih stroškov, zvišanje ali znižanje cen surovin, spremembe cen zaradi, na primer, njihove sezonske pogojenosti). […] Če so drugi dejavniki vplivali na ceno pri nadaljnji prodaji, je treba te druge dejavnike razlikovati od potencialnega vpliva protidampinške dajatve, da bi se ugotovilo, ali se taka dajatev dejansko ,odraža‘ v cenah pri nadaljnji prodaji.“
Iz tega sledi, da zgolj posodobitve podatka, ki se nanaša na proizvodne stroške zadevnega proizvoda, ki jo je Komisija izvedla zaradi znatnega povečanja teh stroškov, do katerega je prišlo med preiskavo, na podlagi katere je bila sprejeta Uredba št. 172/2008, ter tretjim in četrtim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom, ki jima je sledilo sprejetje spornih sklepov, ni mogoče šteti za spremembo metodologije v smislu člena 11(9) osnovne uredbe.
Zato je Splošno sodišče s tem, da je v točki 69 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je glede na to, kako je potekala prejšnja preiskava, prišlo do spremembe metodologije, napačno uporabilo pravo.
Vendar je treba opozoriti, da če obrazložitev odločbe Splošnega sodišča kaže na kršitev prava Unije, njen izrek pa je utemeljen z drugimi pravnimi razlogi, taka kršitev ne more povzročiti razveljavitve te odločbe in je treba obrazložitev nadomestiti (sodba z dne 26. julija 2017, Svet/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, točka
).
V obravnavanem primeru je tako. Kot je razvidno iz točk od 57 do 59 te sodbe, je bila v zadevnih preiskavah uporabljena ista metodologija v smislu člena 11(9) osnovne uredbe, tako da je Splošno sodišče v točki 79 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da je treba tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev te določbe, zavrniti.
Druge trditve, ki jih je pritožnica navedla v okviru drugega dela prvega pritožbenega razloga in ki se vse nanašajo na izpodbijanje presoje Splošnega sodišča v zvezi z upravičenostjo domnevne spremembe metodologije, ki naj bi jo Komisija uporabila pri spornih sklepih, so iz razlogov, navedenih v točkah od 57 do 59 te sodbe, prav tako brezpredmetne.
Na podlagi zgoraj navedenega je treba drugi del prvega pritožbenega razloga zavrniti kot brezpredmeten. Zato je treba prvi pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
Drugi pritožbeni razlog
Drugi pritožbeni razlog, ki se nanaša na napačno uporabo prava pri razlagi člena 11(10) osnovne uredbe, ima dva dela. Pritožnica s prvim delom tega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je pri določitvi novih izvoznih cen uporabilo napačno pravno merilo, v skladu s katerim so morale te cene vključevati ne le protidampinške dajatve, ampak tudi vse proizvodne stroške zadevnega izdelka. Pritožnica z drugim delom navedenega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je štelo, da je mogoče na podlagi tako opredeljenega merila vključitev protidampinških dajatev v izvozne cene dokazati le s podatki o cenah „dobavljeno, dajatve plačane“.
Prvi del drugega pritožbenega razloga: Splošno sodišče naj bi za določitev novih izvoznih cen uporabilo napačno pravno merilo
–
Trditve strank
Družba RFA v prvem delu drugega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče v točkah od 72 do 75 izpodbijane sodbe napačno uporabilo pravo pri razlagi člena 11(10) osnovne uredbe, ker je štelo, da se protidampinške dajatve, ki jih je plačala v tretjem in četrtem obdobju preiskave v zvezi z vračilom, niso ustrezno odražale v cenah pri nadaljnji prodaji in v vseh nadaljnjih prodajnih cenah v Uniji, saj izvozne cene niso pokrivale vseh proizvodnih stroškov zadevnih proizvodov.
Ugotovitev Splošnega sodišča v navedenih točkah naj bi bila pravno napačna, ker naj je ne bi podpirale niti upoštevne določbe osnovne uredbe, to je uvodna izjava 17 in člen 11(10) te uredbe, niti točka 4.1 (b) Obvestila Komisije o vračilu protidampinških dajatev, niti praksa odločanja Komisije.
Pritožnica meni, da člen 11(10) osnovne uredbe zahteva le, da stranka, ki prosi za vračilo, predloži prepričljive dokaze, da so se protidampinške dajatve ustrezno odražale v cenah pri nadaljnji prodaji in vseh nadaljnjih prodajnih cenah v Uniji. Ta zahteva naj bi bila izpolnjena, če bi se lahko dokazalo, da so se cene pri nadaljnji prodaji in vseh nadaljnjih prodajnih cenah v Uniji dovolj zvišale glede na cene, ki so bile ugotovljene v obdobju prvotne preiskave. Tako zvišanje naj bi namreč odražalo dejstvo, da so te cene vključevale protidampinške dajatve.
Komisija meni, da je prvi del drugega pritožbenega razloga delno nedopusten, delno brezpredmeten in vsekakor neutemeljen.
–
Presoja Sodišča
Člen 11(8), prvi pododstavek, osnovne uredbe določa, da lahko uvoznik zaprosi za vračilo pobranih protidampinških dajatev, če lahko dokaže, da je bila stopnja dampinga, na osnovi katere so bile te dajatve plačane, odpravljena ali pa zmanjšana na raven, ki je nižja kot raven veljavne dajatve.
Zakonodajalec Unije je v členu 11(10) te uredbe določil možnost, da se v okviru računske določitve izvozne cene v smislu člena 2(9) navedene uredbe od te cene ne odšteje znesek, ki ustreza plačanim protidampinškim dajatvam, „če se dostavijo prepričljivi dokazi, da se [znesek] ustrezno odraža v cenah pri nadaljnji prodaji in v vseh nadaljnjih prodajnih cenah v [Uniji]“.
V tej zadevi je Splošno sodišče v točki 71 izpodbijane sodbe navedlo, da „člen 11(10) osnovne uredbe nikakor ne pomeni, kolikor se nanaša na vprašanje, ali ‚se dajatev ustrezno odraža v cenah pri nadaljnji prodaji‘, da bi za utemeljitev pozitivnega odgovora poleg cene pri nadaljnji prodaji, kakor se je zaračunavala prej, v novo ceno pri nadaljnji prodaji moral biti vključen samo ekvivalent protidampinške dajatve. Dodatna dajatev se namreč glede na stroške, ki običajno nastanejo, ‚ustrezno odraža‘ le, če je dodana tem drugim stroškom. Če pa se ti drugi stroški povišajo, cena pri nadaljnji prodaji pa se manj poveča, je v resnici dajatev le delno, ali pa sploh ni, dodana tem drugim stroškom, čeprav je bil ekvivalent dajatve dodan ceni pri nadaljnji prodaji, kakor se je zaračunavala prej“.
Splošno sodišče je v točkah od 72 do 74 te sodbe pojasnilo razloge, iz katerih je menilo, da več kot stoodstotno povišanje cen pri nadaljnji prodaji zadevnega izdelka v Uniji med prvotno preiskavo in četrtim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom, ki ga je izpostavila pritožnica, samo po sebi ne zadostuje za dokaz, da so bile protidampinške dajatve v celoti odražene v teh cenah, pri čemer je zlasti navedlo, da „zadostuje, da so se proizvodni stroški povečali bolj kot zaračunane cene, da te ne odražajo ustrezno protidampinških dajatev glede na spremembe proizvodnih stroškov. To pa je
a priori
ugotovljeno z dejstvom, ki ga je poudarila Komisija, da v 99 % primerov stroški proizvodov, vključno s protidampinško dajatvijo, [v četrtem obdobju preiskave v zvezi z vračilom] niso bili zajeti v cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji […]“.
Splošno sodišče je na podlagi teh elementov v točki 75 te sodbe štelo, da je Komisija upravičeno odštela protidampinške dajatve od cen pri nadaljnji prodaji prvemu neodvisnemu kupcu v Uniji, da bi določila računsko določene izvozne cene zadevnega proizvoda za četrto obdobje preiskave v zvezi z vračilom, ker pritožnica ni dokazala, da so se te dajatve ustrezno odražale v prvi od teh cen.
Najprej je treba ugotoviti, da se točke od 72 do 75 izpodbijane sodbe, ki so edine, ki jih pritožnica izpodbija v okviru prvega dela drugega pritožbenega razloga, nanašajo le na četrto obdobje preiskave v zvezi z vračilom, zato so trditve pritožnice v zvezi s tretjim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom brezpredmetne.
Nato je treba kot nedopustne zavrniti trditve pritožnice, navedene v točkah 66 in 68 te sodbe, ker se, prvič, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah 82 in 83 sklepnih predlogov, z njimi izpodbija zgolj presoja dejstev, ki jo je Splošno sodišče opravilo v točkah od 72 do 75 izpodbijane sodbe. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča (glej v tem smislu sodbo z dne 26. marca 2020, Larko/Komisija,
C‑244/18 P
,
EU:C:2020:238
, točka
in navedena sodna praksa), pa pritožnica v okviru pritožbe ne more izpodbijati take presoje, razen v primerih, ko gre za izkrivljanje elementov iz spisa, kar pa se v obravnavani zadevi ne zatrjuje.
Drugič, ugotoviti je treba, da elementi, ki jih pritožnica navaja v tem okviru, ne vsebujejo nobenega pravnega argumenta, s katerim bi se lahko dokazalo, kako naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo. Te navedbe tako ne izpolnjujejo zahtev sodne prakse, na podlagi katerih morajo biti v pritožbi jasno navedeni sporni deli sodbe, katere razveljavitev se predlaga, in pravne trditve, ki posebej utemeljujejo ta predlog (glej v tem smislu sodbo z dne 7. novembra 2013, Wam Industriale/Komisija,
C‑560/12 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:726
, točka
).
Poleg tega je treba ugotoviti, da pritožnica prav tako ni navedla pravnih argumentov, s katerimi bi lahko dokazala, zakaj naj bi pristop Splošnega sodišča v spornih točkah izpodbijane sodbe v okviru prvega dela drugega pritožbenega razloga odstopal od določb osnovne uredbe, navedenih v točki 67 te sodbe, ali od točke 4.1(b) Obvestila Komisije o vračilu protidampinških dajatev.
Nazadnje, glede trditve družbe RFA, da je ta pristop Splošnega sodišča v bistvu v nasprotju s predhodno prakso odločanja institucij, zadostuje navesti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso vprašanje odražanja protidampinških dajatev v cenah pri nadaljnji prodaji in v vseh nadaljnjih prodajnih cenah v Uniji presojati izključno v okviru člena 11(10) osnovne uredbe, in ne glede na zatrjevano predhodno prakso odločanja Sveta ali Komisije (glej v tem smislu po analogiji sodbo z dne 15. novembra 2011, Komisija in Španija/Government of Gibraltar in Združeno kraljestvo,
C‑106/09 P in C‑107/09 P
,
EU:C:2011:732
, točka
in navedena sodna praksa).
Na podlagi zgoraj navedenega je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavreči kot deloma nedopusten in zavrniti kot deloma brezpredmeten.
Drugi del drugega pritožbenega razloga: Splošno sodišče naj bi obseg dokazov, ki jih je treba predložiti na podlagi člena 11(10) osnovne uredbe, napačno omejilo zgolj na podatke v zvezi s ceno „dobavljeno, dajatve plačane“
–
Trditve strank
Družba RFA v drugem delu drugega pritožbenega razloga Splošnemu sodišču očita, da je v točkah 77 in 78 izpodbijane sodbe štelo, da so podatki „dobavljeno, dajatve plačane“ edini podatki, s katerimi je mogoče potrditi, da so cene pri nadaljnji prodaji zadevnega izdelka v Uniji vsebovale protidampinške dajatve, s čimer je omejilo obseg dokazov, ki se lahko upoštevajo pri uporabi člena 11(10) osnovne uredbe. Poleg tega pritožnica Splošnemu sodišču očita, da je napačno presodilo, da so bili podatki, ki jih je predložila in ki so temeljili na cenah „franko tovarna“ in „CIF“, nepopolni in zato neuporabni.
Po mnenju družbe RFA bi morala Komisija na podlagi pravnega merila, ki ga je določila v točki 4.1(b) Obvestila o vračilu protidampinških dajatev, preveriti in potrditi, da so v zvišanje cen pri nadaljnji prodaji v Uniji, do katerega je prišlo med prvotno preiskavo ter tretjim in četrtim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom, ustrezno vključene protidampinške dajatve. V zvezi s tem opozarja na sodno prakso, v skladu s katero tako obvestilo, če ne krši hierarhično višjih pravnih pravil, zavezuje Komisijo (sodbi z dne 28. januarja 1992, Soba,
C‑266/90
,
EU:C:1992:36
, točka
, in z dne 2. decembra 2010, Holland Malt/Komisija,
C‑464/09 P
,
EU:C:2010:733
, točka
).
Tako naj bi bila edina zahteva, ki jo mora izpolniti pritožnica kot vlagateljica zahtevka za vračilo protidampinških dajatev, ta, da predloži prepričljive dokaze o spremembi ravnanja pri določanju cen v razmerju do neodvisnih strank na trgu Unije po naložitvi teh dajatev. Poleg tega naj ne bi bilo pomembno, ali so bili ti dokazi predloženi na podlagi cen „dobavljeno, dajatve plačane“, „franko tovarna“ ali celo „CIF“, saj v upoštevnih pravnih določbah v zvezi s tem ni nobene navedbe.
V zvezi s tem družba RFA pojasnjuje, da je Komisiji predložila sklop prepričljivih dokazov, iz katerih so razvidne spremembe cen „franko tovarna“ in „CIF“ na meji Unije od prvotne preiskave do četrtega obdobja preiskave v zvezi z vračilom. Te cene naj bi bile določene na podlagi dejanskih cen „dobavljeno, dajatve plačane“ in naj bi vključevale ustrezen znesek protidampinških dajatev. Iz podatkov, ki jih je predložila pritožnica, naj bi bilo razvidno, da se je cena pri nadaljnji prodaji v primerjavi z obdobjem prvotne preiskave v fazi „franko tovarna“ zvišala za 193 % in v fazi „CIF“ za 142 %. To povišanje pa naj bi v veliki meri krilo tako protidampinško dajatev v višini 22,7 % kot povišanje proizvodnih stroškov zadevnega proizvoda za 100 %, ki ga je Komisija ugotovila v zvezi z istimi obdobji.
Družba RFA v repliki dodaja, da ima težave pri razumevanju razlogov, iz katerih Komisija meni, da so zgolj cene „dobavljeno, dajatve plačane“ cene na meji Unije, ob tem da je v spornih sklepih navedla, da sta ceni „franko tovarna“ in „CIF“ tudi taki ceni. To presojo naj bi potrjevale ugotovitve, ki jih je Splošno sodišče navedlo v točki 24 izpodbijane sodbe, v kateri je navedeno, da je „[v] zvezi z določanjem izvozne cene […] Komisija navedla, da jo je treba na koncu prilagoditi tudi na fazo ‚franko tovarna‘, da bi se omogočila ustrezna primerjava z normalno vrednostjo. Opozorila je, da je tožeča stranka podjetje, povezano z družbama CHEMK in KF, in da je zato treba na podlagi člena 2(9) osnovne uredbe, da bi se dobila zanesljiva izvozna cena, to ceno računsko določiti na podlagi cene prve nadaljnje prodaje neodvisnemu kupcu v Uniji. Komisija je navedla, da gre v obravnavanem primeru večinoma za ceno ,dobavljeno, dajatve plačane‘, to je vse stroške, ki jih je prevzel prodajalec do prihoda na kraj dostave (tožeča stranka je tako ceno v tretjem obdobju preiskave v zvezi z vračilom zaračunavala v 79 % primerov, v četrtem obdobju pa v 89 % primerov). Komisija je tudi opozorila, da je izvozna cena cena na meji Unije, ki običajno ustreza ceni [,CIF‘], to je z vsemi stroški, ki so nastali pred prehodom meje, vključenimi v ceno […]“.
Komisija meni, da drugi del drugega pritožbenega razloga ni utemeljen.
–
Presoja Sodišča
Kot je bilo navedeno v točki 71 te sodbe, je zakonodajalec Unije v členu 11(10) osnovne uredbe določil možnost, da se protidampinške dajatve ne odštejejo od računsko določene izvozne cene, če prosilec za vračilo predloži „prepričljive dokaze“, ki dokazujejo, da se te dajatve ustrezno odražajo v cenah pri nadaljnji prodaji in vseh nadaljnjih prodajnih cenah v Uniji.
V zvezi s tem, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 92 sklepnih predlogov, je mogoče dokaz o odražanju protidampinških dajatev v cenah pri nadaljnji prodaji in vseh nadaljnjih prodajnih cenah v Uniji predložiti na kakršen koli način, če je le „prepričljiv“.
Splošno sodišče je v obravnavanem primeru v točki 77 izpodbijane sodbe, potem ko je pojasnilo, da je treba odražanje protidampinških dajatev v cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji oceniti v fazi trženja po plačilu teh dajatev, to je v fazi, v kateri se v ceni upoštevajo tudi dodatni stroški glede na tiste, ki so bili upoštevani v fazi cene „franko tovarna“ ali „CIF“, ugotovilo, da bi morala Komisija v okviru presoje cen pri nadaljnji prodaji v Uniji, ki je bila opravljena z vidika člena 11(10) osnovne uredbe, te cene preučiti glede na vse stroške, ki so nastali pred to nadaljnjo prodajo. Splošno sodišče je namreč navedlo, da „analiza cen, določenih v fazi cen ,franko tovarna‘ ali [,CIF‘], tudi če so bile protidampinške dajatve umetno dodane, kot to trdi tožeča stranka, to je analiza, pri kateri se ne upoštevajo nekateri stroški, ki so nastali pred to nadaljnjo prodajo, ne bi bila dosledna“.
V navedeni točki je dodalo, da je bilo v okviru te ocene nujno preveriti, ali dokazi, ki jih je predložil zadevni uvoznik, dokazujejo, da cena, ki so jo v obdobju preiskave dejansko plačali prvi neodvisni kupci v Uniji, ustrezno odraža protidampinške dajatve. V obravnavanem primeru naj bi bilo to preverjanje olajšano zato, ker je družba RFA zadevni izdelek večinoma prodajala na podlagi cen „dobavljeno, dajatve plačane“, ki so zajemale vse stroške, nastale pred dobavo.
Glede na te elemente je Splošno sodišče v točki 78 izpodbijane sodbe v bistvu ugotovilo, da za izpolnitev zahtev glede dokaznega bremena, ki ga v skladu s členom 11(10) osnovne uredbe nosi pritožnica, ni dovolj, da se ta stranka opira le na spremembo cen v fazi „franko tovarna“ ali „CIF“, tudi če so bile zvišane za protidampinške dajatve, da bi utemeljila, da so se v tretjem obdobju preiskave v zvezi z vračilom protidampinške dajatve odražale v njenih cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji. Da bi to dosegla, bi morala predložiti dokaze, da so cene „dobavljeno, dajatve plačane“, ki jih je zaračunavala v navedenem obdobju, krile vse nastale stroške, vključno s protidampinškimi dajatvami, česar pa ni storila. Zato naj Komisija s tem, da je računsko določeno izvozno ceno za tretje obdobje preiskave v zvezi z vračilom določila tako, da je protidampinške dajatve odštela od cene pri nadaljnji prodaji prvemu neodvisnemu kupcu v Uniji, ne bi storila napake.
Najprej je treba ugotoviti, da se točki 77 in 78 izpodbijane sodbe, ki sta edini, ki ju pritožnica izpodbija v okviru drugega dela drugega pritožbenega razloga, nanašata le na tretje obdobje preiskave v zvezi z vračilom, zato so trditve pritožnice v zvezi s četrtim obdobjem preiskave v zvezi z vračilom brezpredmetne.
Nato je treba pojasniti, da v nasprotju s tem, kar trdi pritožnica, v skladu s členom 11(10) osnovne uredbe dokazno breme nosi stranka, ki prosi za vračilo, zato mora Komisija na podlagi te določbe za to, da bi ugotovila, ali je ta stranka zadostno in prepričljivo dokazala, da se je protidampinška dajatev ustrezno odražala v cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji, opraviti le preizkus vsebine dokazov, ki jih je predložila ta stranka, in preverjanja, ki so potrebna v okviru tega preizkusa.
Poleg tega je treba šteti, da je zakonodajalec Unije s tem, da je v členu 11(10) osnovne uredbe uporabil pridevnik „prepričljivi“, želel v okviru te določbe naložiti strožje zahteve glede dokaznega bremena od tistih, ki so na splošno določene na podlagi osnovne uredbe. Ta razlaga je podprta s točko 4.1(b) Obvestila Komisije o vračilu protidampinških dajatev, saj se v njej zahteva, da stranka, ki prosi za vračilo predloži „prepričljive“ dokaze, da se protidampinška dajatev ustrezno odraža v cenah pri nadaljnji prodaji in vseh nadaljnjih prodajnih cenah v Uniji.
V obravnavani zadevi je Komisija po preučitvi vseh dokazov, ki jih je predložila pritožnica, ocenila, da ne dokazujejo prepričljivo – v smislu člena 11(10) osnovne uredbe v povezavi s točko 4.1(b) Obvestila Komisije o vračilu protidampinških dajatev – da so se protidampinške dajatve ustrezno in nesporno odražale v cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji. Splošno sodišče je v spornih točkah izpodbijane sodbe, po tem ko je preizkusilo dokaze, ki jih je predložila pritožnica, prišlo do iste ugotovitve.
Tako je treba ugotoviti, da trditev družbe RFA, da je Splošno sodišče obseg dokazov, ki se lahko upoštevajo pri uporabi člena 11(10) osnovne uredbe, omejilo zgolj na podatke v zvezi s cenami „dobavljeno, dajatve plačane“, temelji na napačni razlagi izpodbijane sodbe.
To trditev je zato treba zavrniti kot neutemeljeno.
Enako velja za trditve družbe RFA, navedene v točkah 82 in 83 te sodbe, s katerimi pritožnica v bistvu graja način, kako je Splošno sodišče na podlagi člena 11(10) osnovne uredbe uporabilo pravila o porazdelitvi dokaznega bremena, ker, kot je bilo poudarjeno v točki 93 te sodbe, večino dokaznega bremena v smislu te določbe nosi sama. Tako pritožnica napačno meni, da je njena naloga le, da predloži dokaze o spremembi ravnanja pri določanju cen zadevnega proizvoda v razmerju do neodvisnih strank v Uniji po naložitvi protidampinške dajatve.
Nazadnje, v zvezi s trditvijo družbe RFA, da je iz točke 24 izpodbijane sodbe razvidno, da je Komisija v spornih sklepih priznala, da sta ceni „franko tovarna“ in „CIF“, enako kot cena „dobavljeno, dajatve plačane“, ceni na meji Unije, zadostuje ugotovitev, da se to vprašanje ne nanaša na odražanje protidampinških dajatev v cenah pri nadaljnji prodaji v Uniji, ampak na prilagoditve, ki jih je treba na podlagi člena 2(10) osnovne uredbe opraviti, da bi se lahko zagotovila poštena primerjava med izvozno ceno in normalno vrednostjo. Kot pa je Splošno sodišče v bistvu navedlo v točki 77 izpodbijane sodbe, take prilagoditve v okviru presoje na podlagi člena 11(10) osnovne uredbe niso upoštevne.
To trditev pritožnice je treba zato zavrniti kot neutemeljeno.
Glede na zgoraj navedeno je treba drugi del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot deloma brezpredmeten in deloma neutemeljen. Zato je treba drugi pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba pritožbo zavrniti.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče.
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi njegovega člena 184(1), se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Komisija je predlagala, naj se pritožnici naloži plačilo stroškov, in ker ta s svojimi predlogi ni uspela, se ji naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Družbi RFA International LP se naloži plačilo stroškov.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.