CELEX: 62018CJ0255
Zahtjev za prethodnu odluku
Direktiva 2014/59/EU
Oporavak i sanacija kreditnih institucija
Nacionalni aranžman financiranja
Sanacijsko tijelo
Nacionalni fond
Članci 103. i 104.
Obveza plaćanja doprinosa
ex ante doprinosi i ex post izvanredni doprinosi
Izračun
Zakašnjeli prijenos direktive
Delegirana uredba (EU) 2015/63
Članci 12. i 14.
Pojam ‚promjena statusa’
Utjecaj na obvezu plaćanja doprinosa

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi okvira za oporavak i sanaciju kreditnih institucija i investicijskih društava te o izmjeni Direktive Vijeća 82/891/EEZ i direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2001/24/EZ, 2002/47/EZ, 2004/25/EZ, 2005/56/EZ, 2007/36/EZ, 2011/35/EU, 2012/30/EU i 2013/36/EU te uredbi Europskog parlamenta i Vijeća (EU) br. 1093/2010 i (EU) br. 648/2012 (
SL 2014., L 173, str. 190
.) i Delegirane uredbe Komisije (EU) 2015/63 od 21. listopada 2014. o dopuni Direktive br. 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća u vezi s
ex ante
doprinosima za aranžmane financiranja sanacije (
SL 2015., L 11, str. 44
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između State Street Bank International GmbH (u daljnjem tekstu: SSBI) i Banca d’Italia u vezi s plaćanjem doprinosa u nacionalni sanacijski fond u Italiji.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2014/59
Uvodne izjave 103. do 105. Direktive 2014/59 glase:
„(103)
[…] Bez obzira na ulogu središnjih banaka u osiguravanju likvidnosti u financijskom sustavu i u kriznim vremenima važno je da države članice uspostave aranžmane financiranja kako se sredstva potrebna za te svrhe ne bi uzimala iz nacionalnih proračuna. Stabilizaciju financijskog sustava trebao bi financirati financijski sektor u cjelini.
(104)
Kao opće pravilo, države članice trebale bi uspostaviti vlastite nacionalne aranžmane financiranja putem fondova pod nadzorom sanacijskih tijela koji će se koristiti za potrebe utvrđene u ovoj Direktivi. […]
(105)
U načelu bi se doprinosi financijskog sektora trebali prikupiti prije pokretanja postupka sanacije i neovisno o njemu. Kada prethodno financiranje nije dovoljno da se njime pokriju gubitci ili troškovi nastali korištenjem aranžmana financiranja, trebali bi se prikupiti dodatni doprinosi kako bi se snosio dodatni trošak ili gubitak.”
Člankom 100. stavcima 1., 4. i 5. navedene direktive određeno je:
„1.   Države članice uspostavljaju jedan aranžman financiranja ili više njih kako bi se osiguralo da sanacijsko tijelo učinkovito primjenjuje instrumente sanacije i sanacijske ovlasti.
[…]
4.   Za potrebe stavka 3., aranžmani financiranja posebno imaju ovlast:
(a)
prikupljanja
ex ante
doprinosa kako je navedeno u članku 103. radi dostizanja ciljne razine iz članka 102.;
(b)
prikupljanja
ex‑post
izvanrednih doprinosa kako je navedeno u članku 104. ako doprinosi navedeni pod (a) nisu dostatni, te
(c)
ugovaranja pozajmljivanja i ostalim oblicima potpore kako je navedeno u članku 105.
5.   Osim ako je to dopušteno stavkom 6., svaka država članica uspostavlja svoje nacionalne aranžmane financiranja preko fonda čiju upotrebu može pokrenuti njezino sanacijsko tijelo, u svrhe utvrđene u članku 101. stavku 1.”
Člankom 102. stavkom 1. te direktive predviđa se:
„Države članice osiguravaju da do 31. prosinca 2024. dostupna financijska sredstva njihovih aranžmana financiranja dosegnu najmanje 1 % iznosa osiguranih depozita svih institucija s odobrenjem za rad na njihovu državnom području. Države članice mogu postaviti ciljne razine u slučaju prekoračenja tog iznosa.”
Pod naslovom „
Ex ante
doprinosi” članak 103. Direktive 2014/59 određuje:
„1.   Kako bi se ostvarila ciljna razina navedena u članku 102., države članice osiguravaju da se doprinosi prikupljaju najmanje na godišnjoj razini od institucija s odobrenjem za rad na njihovom državnom području uključujući podružnice u Uniji.
[…]
4.   Države članice osiguravaju da je obveza plaćanja doprinosa navedenih u ovom članku izvršiva prema nacionalnom pravu te da su dospjeli doprinosi u cijelosti plaćeni.
Države članice uspostavljaju odgovarajuće regulatorne i računovodstvene obveze, obveze izvješćivanjem i druge obveze kako bi osigurale da su dospjeli doprinosi u cijelosti plaćeni. Države članice osiguravaju mjere kako bi se pravilno provjerilo jesu li doprinosi ispravno plaćeni. […]
5.   Iznosi prikupljeni u skladu s ovim člankom upotrebljavaju se isključivo u svrhe iz članka 101. stavka 1.
[…]
7.   Komisija je ovlaštena donijeti delegirane akte u skladu s člankom 115. radi pobližeg određivanja pojma prilagođavanja doprinosa razmjerno profilu rizičnosti institucije kako je navedeno u stavku 2. […]
[…]
8.   Komisija je ovlaštena donijeti delegirane akte u skladu s člankom 115. […]
[…]”
U skladu s člankom 104. te direktive:
„1.   Ako dostupna financijska sredstva nisu dovoljna za pokrivanje gubitaka, troškova ili drugih rashoda nastalih uporabom aranžmana financiranja, države članice osiguravaju da se izvanredni
ex‑post
doprinosi prikupljaju od institucija s odobrenjem za rad na njihovim državnim područjima kako bi se pokrili dodatni iznosi. Ti se izvanredni
ex‑post
doprinosi raspodjeljuju među institucijama u skladu s pravilima utvrđenima u članku 103. stavku 2.
[…]
2.   Članak 103. stavci od 4. do 8. primjenjuju se na doprinose prikupljene u skladu s ovim člankom.
[…]”
Članak 130. stavak 1. navedene direktive glasi:
„Države članice donose i objavljuju zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom do 31. prosinca 2014. One Komisiji odmah dostavljaju tekst tih mjera.
Države članice te mjere primjenjuju od 1. siječnja 2015.
[…]”
Delegirana uredba 2015/63
Članak 4. te uredbe glasi:
„1.   Sanacijska tijela utvrđuju godišnji doprinos svake institucije razmjerno njezinu profilu rizičnosti na temelju informacija koje je institucija dostavila u skladu s člankom 14. te primjenom metodologije iz ovog odjeljka.
2.   Sanacijsko tijelo utvrđuje godišnji doprinos iz stavka 1. na temelju godišnje ciljne razine aranžmana financiranja sanacije, uzimajući u obzir ciljnu razinu koju je potrebno dosegnuti do 31. prosinca 2024. u skladu s člankom 102. stavkom 1. Direktive 2014/59/EU, te na temelju prosječnog iznosa osiguranih depozita u prethodnoj godini, koji se izračunava tromjesečno, za sve institucije s odobrenjem za rad na njegovu državnom području.”
Članak 12. navedene uredbe, naslovljen „Nove institucije pod nadzorom ili promjena statusa”, predviđa:
„1.   Ako je institucija nova institucija pod nadzorom samo u jednom dijelu razdoblja doprinosa, djelomični doprinos utvrđuje se primjenom metodologije iz odjeljka 3. na iznos njezina godišnjeg doprinosa izračunan tijekom sljedećeg razdoblja doprinosa uzimajući u obzir broj punih mjeseci razdoblja doprinosa tijekom kojih je institucija pod nadzorom.
2.   Promjena statusa institucije, uključujući male institucije, tijekom razdoblja doprinosa ne utječe na godišnji doprinos koji se plaća za tu godinu.”
Članak 14. stavak 1. iste te uredbe predviđa sljedeće:
„1.   Institucije dostavljaju sanacijskom tijelu posljednje odobrene financijske izvještaje dostupne prije 31. prosinca u godini koja prethodi razdoblju doprinosa, zajedno s mišljenjem ovlaštenog revizora ili revizorskog društva, u skladu s člankom 32. Direktive 2013/34/EU Europskog parlamenta i Vijeća (od 26. lipnja 2013. o godišnjim financijskim izvještajima, konsolidiranim financijskim izvještajima i povezanim izvješćima za određene vrste poduzeća, o izmjeni Direktive br. 2006/43/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i o stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 78/660/EEZ i 83/349/EEZ (
SL 2013., L 182, str. 19
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 3., str. 253.)).”
Članak 20. stavci 1. do 4. Delegirane uredbe 2015/63 određuje:
„1.   […] Odstupajući od članka 13. stavka 1., kada je riječ o doprinosima koji se plaćaju u 2015., sanacijska tijela obavješćuju svaku instituciju iz članka 2. o odluci o utvrđivanju njihova godišnjeg doprinosa najkasnije do 30. studenoga 2015.
2.   Odstupajući od članka 13. stavka 4., kada je riječ o doprinosima koji se plaćaju u 2015., iznos plativ na temelju odluke iz članka 13. stavka 3. plaća se do 31. prosinca 2015.
3.   Odstupajući od članka 14. stavka 4., kada je riječ o informacijama koje se sanacijskom tijelu dostavljaju u 2015., informacije iz tog stavka dostavljaju se najkasnije do 1. rujna 2015.
4.   Odstupajući od članka 16. stavka 1., sustavi osiguranja depozita sanacijskom tijelu dostavljaju informacije o iznosu osiguranih depozita na dan 31. srpnja 2015. do 1. rujna 2015.”
Iz članka 21. te uredbe proizlazi da se primjenjuje od 1. siječnja 2015.
Talijansko pravo
Člankom 78. zakonodavne uredbe br. 180/2015 od 16. studenoga 2015., kojom se u nacionalno pravo prenosi Direktiva 2014/59 (GURI br. 267 od 16. studenoga 2015.), određeno je:
„Kako bi se postigli ciljevi sanacije […] u okviru Bance d’Italia uspostavlja se jedan ili više sanacijskih fondova […]”
Članak 81. te uredbe glasi:
„1.   Najkasnije do 31. prosinca 2024. ukupna dodijeljena financijska sredstva sanacijskih fondova utvrđuju se u iznosu od 1 % osiguranih depozita, koji postoje na zaključni dan posljednjeg financijskog izvješća potvrđenog od strane institucija koje su obvezne plaćati doprinose. […]
2.   Radi postizanja razine navedene u stavku 1. doprinosi se izračunavaju i prikupljaju u skladu s člankom 82. na godišnjoj osnovi, raspodijeljeno vremenski što je ravnomjernije moguće, uzimajući u obzir i prociklički učinak koji njihovo plaćanje može imati na financijsku situaciju institucija koje su ih obvezne plaćati.”
Članak 82. stavak 1. navedene uredbe glasi:
„Banke sa sjedištem u Italiji i talijanske podružnice banaka sa sjedištem izvan Unije uplaćuju redovne doprinose u sanacijski fond na godišnjoj osnovi, u iznosu koji utvrdi Banca d’Italia u skladu s pravilima koja je utvrdila Europska komisija na temelju članka 103. stavka 7. Direktive 2014/59.”
Člankom 83. stavkom 1. iste uredbe predviđa se:
„Ako financijska sredstva nisu dostatna za podršku mjera predviđenih člankom 79. stavkom 1., banke sa sjedištem u Italiji i talijanske podružnice banaka sa sjedištem izvan Unije u sanacijski fond uplaćuju izvanredne doprinose za pokrivanje dodatnih troškova u visini koju određuje Banca d’Italia.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
SSBI je banka sa sjedištem u Njemačkoj.
Sve do 5. srpnja 2015. ona je svoje djelatnosti u Italiji obavljala posredstvom State Street Bank SpA (u daljnjem tekstu: SSB Italija).
Od 6. srpnja 2015., slijedom spajanja preuzimanjem, SSBI, društvo preuzimatelj društva SSB Italija, nastavilo je obavljati svoju djelatnost na talijanskom području posredstvom podružnice.
U tijeku 2015. i 2016. godine Banca d’Italia, u svojstvu sanacijskog tijela, zatražila je od SSBI‑ja plaćanje
ex ante
doprinosâ za 2015. godinu (u daljnjem tekstu: redovni doprinosi) i
ex post
izvanrednih doprinosâ (u daljnjem tekstu: izvanredni doprinosi). Točnije, napomenama od 23. i 26. studenoga 2015. kao i od 1. travnja i 25. svibnja 2016., Banca d’Italia zatražila je od SSBI‑ja plaćanje iznosa od 1275606 eura na ime redovnih doprinosa i iznosa od 3826819 eura na ime izvanrednih doprinosa.
SSBI je pred sudom koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku podnio tužbu za poništenje tih akata osporavajući kako plaćanje redovnog doprinosa tako i plaćanje izvanrednog doprinosa.
U potporu svojoj tužbi istaknuo je niz argumenata, među njima osobito onaj da je svoje djelatnosti na talijanskom području obavljao samo posredstvom podružnice kada mu je naloženo plaćanje navedenih doprinosa i da je stoga trebao biti podvrgnut obvezi plaćanja doprinosa u Njemačkoj, a ne Italiji.
Osim toga, SSBI je osobito tvrdio da su se osnivanje neovisnog tijela 22. rujna 2015., putem kojeg Banca d’Italia vrši svoju ulogu sanacijskog tijela, i osnivanje talijanskog sanacijskog fonda 18. studenoga 2015. dogodili nakon navedene transakcije spajanja preuzimanjem, tako da se SSBI‑ju nije mogla nametnuti nikakva obveza plaćanja doprinosa.
Prema njegovu mišljenju, njegova obveza plaćanja doprinosa talijanskom sanacijskom fondu ne proizlazi ni iz članka 12. stavka 2. Delegirane uredbe 2015/63. Osim toga, odredbe članka 20. stavka 4. te uredbe idu u prilog njegovoj tvrdnji na način da referentna osnova za sanacijsko tijelo mora biti položaj SSBI‑ja na dan 31. srpnja 2015., a ne 31. prosinca 2014.
Prema tome, Delegirana uredba 2015/63 ne primjenjuje se na njega za razdoblje od 1. siječnja do 5. srpnja 2015., što u tom pogledu za njega dovodi do nepostojanja svake obveze plaćanja doprinosa.
Podredno, SSBI je zaključio da se na njega trebaju odnositi samo redovni doprinosi koji odgovaraju razdoblju tijekom kojeg je SSB Italija obavljao svoje djelatnosti u Italiji.
Banca d’Italia opovrgnula je argumente SSBI‑ja potvrđujući njegovu obvezu plaćanja doprinosa. Osobito je istaknula da njemačko sanacijsko tijelo nije uzelo u obzir spajanje preuzimanjem predmet kojeg je bio SSB Italija i da bi, suprotno navodima SSBI‑ja, nepostojanje obveze plaćanja doprinosa u Italiji dovelo do izbjegavanja obveze plaćanja doprinosa SSBI‑ja kako u Italiji tako i u Njemačkoj.
Tako je Banca d’Italia potvrdila primjenu, u ovom slučaju, članka 12. stavka 2. Delegirane uredbe 2015/63 jer su doprinose u talijanski sanacijski fond dužne uplaćivati sve banke koje imaju sjedište u Italiji i, osim toga, sve podružnice banaka koje imaju sjedište izvan Europske unije.
U tim je okolnostima Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud u Laciju) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li u ‚promjene statusa’ koje u skladu s člankom 12. [delegirane uredbe] nemaju učinak na obvezu plaćanja doprinosa uključiti i spajanje institucije, ranije podvrgnute nadzoru nacionalnog sanacijskog tijela, preuzimanjem od strane društva majke iz druge države članice, spajanje do kojeg je došlo tijekom razdoblja plaćanja doprinosa? Vrijedi li navedeno pravilo jednako i u situaciji u kojoj je do spajanja i posljedičnog prestanka postojanja institucije došlo tijekom 2015. godine ako ni nacionalno sanacijsko tijelo ni nacionalni fond još nisu bili službeno osnovani od strane države članice i doprinosi još nisu bili izračunati?
2.
Treba li članak 12. [delegirane uredbe], u vezi s člankom 14. iste uredbe i člancima 103. i 104. Direktive 2014/59, tumačiti na način da je, čak i u slučaju spajanja društva preuzimanjem od strane društva majke iz druge države članice tijekom godine doprinosa, institucija dužna platiti puni iznos doprinosa za tu godinu, a ne razmjerno broju mjeseci tijekom kojih je institucija u pitanju bila pod nadzorom sanacijskog tijela prve države članice, jednako kao što je to određeno za ‚nove institucije pod nadzorom’ u članku 12. stavku 1. [delegirane uredbe]?
3.
Jesu li, u skladu s Direktivom 2014/59, [delegiranom uredbom] i načelima kojima se uređuje sustav instrumenata sanacije bankarskih kriza, propisi primjenjivi na redovne doprinose, konkretno članak 12. stavak 2. [delegirane uredbe], s obzirom na trenutak identifikacije institucija koje su obvezne plaćati doprinose i njihov iznos, primjenjivi na izvanredne doprinose, uzimajući u obzir njihovu narav i uvjete propisane za obvezu njihova plaćanja?”
O prethodnim pitanjima
O prvom dijelu prvog pitanja i o drugom pitanju
Prvim dijelom svojeg prvog pitanja i svojim drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku u biti pita treba li pojam „promjena statusa” u smislu članka 12. stavka 2. Delegirane uredbe 2015/63 tumačiti na način da uključuje transakciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, kojom institucija, koja je prethodno bila pod nadzorom nacionalnog sanacijskog tijela, tijekom razdoblja doprinosa prestaje biti pod nadzorom tog tijela nakon prekograničnog spajanja preuzimanjem od strane društva majke i je li stoga ta transakcija bez učinka u odnosu na obvezu institucije da u cijelosti uplati redovne doprinose za godinu predmetnog doprinosa.
U tom pogledu valja podsjetiti da, s jedne strane, prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da pojmovi iz odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja svojeg smisla i dosega trebaju u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje (presuda od 11. travnja 2019., Tarola,
C‑483/17
,
EU:C:2019:309
, t.
36.
i navedena sudska praksa).
Članak 12. stavak 2. Delegirane uredbe 2015/63 ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na prava država članica radi određivanja smisla i dosega pojma „promjena statusa”. Za potrebe primjene spomenute delegirane uredbe taj pojam treba smatrati autonomnim pojmom prava Unije, koji treba tumačiti ujednačeno na području svih država članica.
S druge strane, valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prilikom tumačenja odredbe prava Unije, valja uzeti u obzir njezin izričaj, kontekst i cilj koji se njome nastoji postići (vidjeti, u tom smislu, presudu od 27. svibnja 2019., PF (Glavni državni odvjetnik Litve),
C‑509/18
,
EU:C:2019:457
, t.
28.
).
Što se tiče, kao prvo, doslovnog tumačenja pojma „promjena statusa” u smislu članka 12. stavka 2. Delegirane uredbe 2015/63, valja istaknuti da ti pojmovi mogu obuhvaćati, kao što to proizlazi iz točke 58. mišljenja nezavisnog odvjetnika, svaku vrstu promjene pravnog ili činjeničnog položaja institucije koja bi mogla utjecati na primjenu članka 12. stavka 2. te delegirane uredbe.
To tumačenje članka 12. stavka 2. Delegirane uredbe 2015/63 potvrđuje izraz „uključujući male institucije”, koji upućuje na to da promjena veličine institucije u vezi s primjenom odredaba u korist malih institucija predstavlja samo jednu od situacija predviđenih navedenom odredbom.
Kao drugo, kad je riječ o kontekstu
članka
12. stavka 2. Delegirane uredbe 2015/63, valja podsjetiti na to da članak 12. stavak 1. spomenute delegirane uredbe propisuje da nove institucije koje su pod nadzorom samo u jednom dijelu razdoblja doprinosa u sanacijski fond države članice uplaćuju samo redovne doprinose
pro rata temporis
, izračunate na osnovi broja cijelih mjeseci prvog razdoblja doprinosa u kojem je institucija pod nadzorom.
Stoga se članak 12. stavak 2. te delegirane uredbe, kojim se određuje da promjena statusa institucije ne utječe na obvezu te institucije da uplati redovne godišnje doprinose za predmetnu godinu, odnosi općenito na promjene koje mogu utjecati na instituciju, dok članak 12. stavak 1. navedene delegirane uredbe pojašnjava metodu izračuna koja se, iznimno, primjenjuje na instituciju koja je pod nadzorom samo u jednom dijelu razdoblja doprinosa.
Budući da članak 12. stavak 1. Delegirane uredbe 2015/63 predstavlja odstupanje od općeg pravila stavka 2. tog članka, treba ga tumačiti strogo ne dopuštajući tumačenje koje prelazi okvire same te tvrdnje izričito predviđene navedenom uredbom (vidjeti, po analogiji, presude od 1. prosinca 2011., Painer,
C‑145/10
,
EU:C:2011:798
, t.
74.
, i od 6. lipnja 2019., Weil,
C‑361/18
,
EU:C:2019:473
, t.
43.
i navedenu sudsku praksu).
Slijedom navedenog, na transakciju koja predstavlja promjenu statusa, u smislu članka 12. stavka 2. iste delegirane uredbe, u načelu nema primjene izračuna doprinosa kako je predviđen člankom 12. stavkom 1. Delegirane uredbe 2015/63.
Kao treće, kad je riječ o cilju koji se želi postići Direktivom 2014/59 i Delegiranom uredbom 2015/63, iz članka 102. stavka 1. i članka 103. stavka 1. spomenute direktive, kao i članka 4. stavka 2. navedene delegirane uredbe proizlazi da je godišnje prikupljanje redovnih doprinosa institucija uspostavljeno kako bi se osiguralo da najkasnije do 31. prosinca 2024. dostupna sredstva aranžmana financiranja država članica dosegnu najmanje 1 % iznosa osiguranih depozita svih institucija s odobrenjem za rad na njihovu državnom području.
Da bi se postigao taj cilj, članak 4. stavak 1. i članak 14. stavci 1. do 3. iste delegirane uredbe zahtijevaju od nacionalnog sanacijskog tijela da izračuna dospjele doprinose pozivajući se na računovodstvene podatke vezane uz posljednje odobrene i potvrđene financijske izvještaje koji su dostupni 31. prosinca u godini koja prethodi razdoblju doprinosa, uz mišljenje izdano od strane ovlaštenog revizora ili revizorskog ureda.
U tom pogledu, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 72. svojeg mišljenja, kad bi nacionalna sanacijska tijela morala uzeti u obzir razvoj pravne i financijske situacije institucija tijekom predmetne financijske godine, teško bi mogla pouzdano izračunati redovne doprinose za sljedeću godinu i, slijedom toga, postići cilj kojim se, najkasnije do 31. prosinca 2024., želi dosegnuti najmanje 1 % iznosa osiguranih depozita svih institucija s odobrenjem za rad na području države članice.
Prema tome, kako bi nacionalna sanacijska tijela mogla izračunati doprinose i, dakle, postići cilj koji se nastoji ostvariti Direktivom 2014/59 i Delegiranom uredbom 2015/63, pojam „promjena statusa” predviđen u članku 12. stavku 2. navedene delegirane uredbe treba razumjeti široko tako da uključuje, među ostalim, prekogranično spajanje preuzimanjem do kojeg je došlo tijekom razdoblja doprinosa.
To tumačenje članka 12. stavka 2. Delegirane uredbe 2015/63 također je potvrđeno ciljem Uredbe (EU) br. 806/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. srpnja 2014. o utvrđivanju pravila i jedinstvenog postupka za sanaciju kreditnih institucija i određenih investicijskih društava u okviru jedinstvenog sanacijskog mehanizma i jedinstvenog sanacijskog fonda i o izmjeni Uredbe (EU) br. 1093/2010 (
SL 2014., L 225, str. 1
.), čija je priprema provedbe cilj kako Direktive 2014/59 tako i te delegirane uredbe.
U tom pogledu valja podsjetiti da je uz stvaranje nacionalnih sanacijskih fondova tijekom 2015. godine, kako je propisano tom direktivom i navedenom delegiranom uredbom, predviđeno osnivanje jedinstvenog sanacijskog fonda tijekom 2016. među državama članicama koje čine dio bankovne unije na temelju Uredbe br. 806/2014, koji je postupno trebao zamijeniti nacionalne sanacijske fondove. Međuvladin sporazum, kojim se pojašnjava osnivanje jedinstvenog sanacijskog fonda, u članku 3. stavcima 3. i 5. propisuje da se doprinosi prikupljeni u skladu s člancima 103. i 104. Direktive 2014/59 prije datuma početka primjene tog sporazuma, to jest 1. siječnja 2016., također moraju prenijeti u navedeni jedinstveni sanacijski fond.
U tom smislu pojam „promjena statusa” ne može se ograničiti na promjene institucije u državi članici uz isključenje promjena koje se odnose na više država članica poput prekograničnih spajanja preuzimanjem. Iz istog razloga treba odbaciti argument u skladu s kojim institucija koja je predmet preuzimanja ne može imati koristi od sanacijskog fonda države članice u koji je uplaćivala redovne doprinose.
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvi dio prvog pitanja i na drugo pitanje valja odgovoriti da pojam „promjena statusa” u smislu članka 12. stavka 2. Delegirane uredbe 2015/63 treba tumačiti na način da uključuje transakciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj institucija tijekom godine prestaje biti pod nadzorom nacionalnog sanacijskog tijela nakon prekograničnog spajanja preuzimanjem od strane društva majke te da stoga ta transakcija ne utječe na obvezu te institucije da uplati sve dospjele redovne doprinose za godinu doprinosa o kojoj je riječ.
Drugi dio prvog pitanja
Drugim dijelom svojeg prvog pitanja sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. stavak 2. Delegirane uredbe 2015/63 tumačiti na način da se primjenjuje u situaciji u kojoj je do prekograničnog spajanja preuzimanjem institucije koja se nalazi u jednoj državi članici od strane njezina društva majke sa sjedištem u drugoj državi članici i nastavnog prestanka postojanja te institucije koja je predmet preuzimanja došlo tijekom 2015., dok prva država članica još nije službeno osnovala ni nacionalno sanacijsko tijelo ni nacionalni fond i doprinosi još nisu bili izračunati.
Najprije valja istaknuti da je ta delegirana uredba bila u cijelosti obvezujuća i izravno primjenjiva u svim državama članicama od 1. siječnja 2015. Slijedom toga, navedena je uredba bila na snazi na dan prekograničnog spajanja preuzimanjem predmetne institucije od strane njezina društva majke.
Nadalje, valja podsjetiti da Direktiva 2014/59, koja u svojim člancima 101. do 104. državama članicama nalaže osnivanje nacionalnih sanacijskih fondova kojima upravljaju nacionalna tijela i koja se financiraju prikupljanjem doprinosa, člankom 130. stavkom 1. predviđa da države članice moraju donijeti i objaviti zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s tom direktivom najkasnije do 31. prosinca 2014. i primijeniti te mjere od 1. siječnja 2015.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je talijanska mjera kojom se u nacionalno pravo prenosi navedena direktiva na snagu stupila tek 16. studenoga 2015., što znači da ni nacionalno sanacijsko tijelo ni nacionalni fond još nisu bili službeno osnovani u Italiji na dan prekograničnog spajanja preuzimanjem predmetne institucije od strane njezina društva majke.
Međutim, valja istaknuti da su u članak 20. Delegirane uredbe 2015/63 uključene prijelazne odredbe kako se uredili rokovi za prikupljanje redovnih doprinosa za prvu godinu doprinosa, to jest za 2015. godinu.
Naime, člankom 20. stavkom 1. navedene delegirane uredbe predviđa se da, odstupajući od članka 13. stavka 1. te delegirane uredbe, što se tiče doprinosa koje treba platiti za 2015. godinu, nacionalna sanacijska tijela mogu najkasnije do 30. studenoga 2015. svaku instituciju obavijestiti o svojoj odluci kojom se određuje godišnji doprinos koji se od nje zahtijeva.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je Banca d’Italia, u svojstvu talijanskog nacionalnog sanacijskog tijela, osnovala nacionalni sanacijski fond 18. studenoga 2015. te je 23. i 26. studenoga 2015. od institucija, uključujući tužitelja u glavnom postupku, zatražila plaćanje redovnih i izvanrednih doprinosa.
Iz toga slijedi da je talijanska država u svoje nacionalno pravo prenijela Direktivu 2014/59 u trenutku koji je omogućavao Banci d’Italia, u svojstvu nacionalnog sanacijskog tijela, u skladu s prijelaznim odredbama članka 20. Delegirane uredbe 2015/63, da zahtijeva plaćanje redovnih doprinosa institucija s početkom od 2015. godine u skladu s člankom 102. i člankom 103. stavkom 1. navedene direktive.
Činjenica da je predmetna institucija prestala postojati nakon prekograničnog spajanja preuzimanjem na dan kada je Banca d’Italia zahtijevala plaćanje doprinosa u ovom kontekstu nije relevantna iz razloga što, i kao što je to već navedeno u točki 42. ove presude, nacionalna sanacijska tijela moraju izračunati dospjele redovne doprinose pozivanjem na računovodstvene podatke vezano uz posljednje odobrene i potvrđene financijske izvještaje koji su dostupni 31. prosinca u godini koja prethodi razdoblju doprinosa.
S obzirom na prethodna razmatranja, na drugi dio prvog pitanja treba odgovoriti da članak 12. stavak 2. Delegirane uredbe 2015/63 treba tumačiti na način da se primjenjuje u situaciji u kojoj je do prekograničnog spajanja preuzimanjem institucije koja se nalazi u jednoj državi članici od strane njezina društva majke sa sjedištem u drugoj državi članici i nastavnog prestanka postojanja te institucije koja je predmet preuzimanja došlo tijekom 2015., dok prva država članica još nije službeno osnovala ni nacionalno sanacijsko tijelo ni nacionalni fond i doprinosi još nisu bili izračunati.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2014/59 i Delegiranu uredbu 2015/63 tumačiti na način da je institucija koja se nalazi u jednoj državi članici i koja se spojila preuzimanjem s društvom majkom sa sjedištem u drugoj državi članici prije nego što je nacionalno sanacijsko tijelo prve države članice uspostavilo izvanredne doprinose obvezna platiti taj doprinos.
Banca d’Italia tvrdi da je odgovor na ovo pitanje sadržan u Delegiranoj uredbi 2015/63, osobito u njezinu članku 12. stavku 2. Međutim, iz samog naziva te uredbe proizlazi da se ona odnosi na
ex ante
doprinose, odnosno godišnje doprinose. Usto, članak 12. stavak 2. navedene uredbe navodi samo godišnji doprinos.
Odgovor na treće pitanje stoga se ne može izvesti samo iz tumačenja članka 104. Direktive 2014/59, koji se, kao što njegov naslov navodi, odnosi na „Izvanredne
ex‑post
doprinose”. Međutim, ni tekst članka 104. te direktive ni njezini stavci 2. i 4. do 8. njezina članka 103., koji se primjenjuju na redovne doprinose, na koje upućuje navedeni članak 104., ne sadržavaju nikakvu naznaku o datumu koji treba poslužiti kao referentni datum za identifikaciju institucija koje su obvezne platiti izvanredni doprinos te izračun njegova iznosa. Stoga članak 104. navedene direktive treba tumačiti ovisno o njegovu kontekstu i ciljevima propisa kojeg je on dio (vidjeti, po analogiji, presudu od 10. srpnja 2019., Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände,
C‑649/17
,
EU:C:2019:576
, t.
37.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu valja podsjetiti da, u skladu s člankom 104. stavkom 1. navedene direktive, države članice osiguravaju da se izvanredni doprinosi prikupljaju od institucija s dozvolom za rad na njihovu državnom području ako su raspoloživa financijska sredstva nedostatna za pokrivanje gubitaka, troškova ili drugih rashoda nastalih uporabom aranžmana financiranja.
Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 86. i 87. svojeg mišljenja, izvanredni doprinos se razlikuje od redovnog doprinosa i po trenutku i svrsi njegova prikupljanja. Naime, teško je predvidjeti dan na koji se izvanredni doprinosi naplaćuju s obzirom na to da to ovisi o datumu postupaka sanacije koji uzrokuju manjak u nacionalnom fondu. Izvanredni doprinosi stoga se ne mogu planirati na isti način kao redovni doprinosi koji se obračunavaju pozivajući se na računovodstvene podatke vezane uz posljednje odobrene i potvrđene financijske izvještaje koji su dostupni 31. prosinca u godini koja prethodi razdoblju doprinosa i koji se prikupljaju za kalendarsku godinu doprinosa.
Datum 31. prosinca u godini koja prethodi razdoblju doprinosa, predviđen u članku 14. stavku 1. Delegirane uredbe 2015/63, također nije relevantan s obzirom na cilj izvanrednog doprinosa. Cilj je tog
ex post
davanja, naime, prikupiti doprinos od svih institucija pod nadzorom nacionalnog tijela na dan kada je o njemu odlučeno, uzimajući u obzir, među ostalim, njihovu stvarnu financijsku sposobnost i stvarnu izloženost riziku financijske propasti na taj dan. U tom smislu institucija koja je na dan kada je odlučeno o nadzoru nacionalnog tijela, uslijed spajanja preuzimanjem s društvom majkom sa sjedištem u drugoj državi članici prestala biti pod tim nadzorom, ne može biti obvezna platiti taj doprinos.
Naime, valja istaknuti da se, unatoč tome što sve institucije koje imaju koristi od pokrića koje pruža nacionalni sanacijski sustav barem tijekom jednog dijela godine duguju redovni doprinos, prikupljanje izvanrednog doprinosa od institucije koja više nije obuhvaćena nacionalnim sanacijskim sustavom može samo u manjoj mjeri opravdati rizikom nastalim u sustavu zbog djelovanja te institucije.
S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da članak 104. Direktive 2014/59 treba tumačiti na način da institucija koja se nalazi u državi članici, koja se spojila preuzimanjem s društvom majkom koje ima sjedište u drugoj državi članici prije uspostavljanja izvanrednog doprinosa od strane nacionalnog sanacijskog tijela prve države članice, nije dužna platiti taj doprinos.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

1.
Pojam „promjena statusa” u smislu članka 12. stavka 2. Delegirane uredbe (EU) 2015/63 Komisije od 21. listopada 2014. o dopuni Direktive 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća u pogledu
ex ante
doprinosa za aranžmane financiranja sanacije treba tumačiti na način da uključuje transakciju poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj institucija tijekom godine prestaje biti pod nadzorom nacionalnog sanacijskog tijela nakon prekograničnog spajanja preuzimanjem od strane društva majke te da stoga ta transakcija ne utječe na obvezu te institucije da uplati sve dospjele redovne doprinose za godinu doprinosa o kojoj je riječ.

2.
Članak 12. stavak 2. Delegirane uredbe 2015/63 treba tumačiti na način da se primjenjuje u situaciji u kojoj je do prekograničnog spajanja preuzimanjem institucije koja se nalazi u jednoj državi članici od strane njezina društva majke sa sjedištem u drugoj državi članici i nastavnog prestanka postojanja te institucije koja je predmet preuzimanja došlo tijekom 2015., dok prva država članica još nije službeno osnovala ni nacionalno sanacijsko tijelo ni nacionalni fond i doprinosi još nisu bili izračunati.

3.
Članak 104. Direktive 2014/59/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o uspostavi okvira za oporavak i sanaciju kreditnih institucija i investicijskih društava te o izmjeni Direktive Vijeća 82/891/EEZ i direktiva Europskog parlamenta i Vijeća 2001/24/EZ, 2002/47/EZ, 2004/25/EZ, 2005/56/EZ, 2007/36/EZ, 2011/35/EU, 2012/30/EU i 2013/36/EU te uredbi Europskog parlamenta i Vijeća (EU) br. 1093/2010 i (EU) br. 648/2012 treba tumačiti na način da institucija koja se nalazi u državi članici, koja se spojila preuzimanjem s društvom majkom koje ima sjedište u drugoj državi članici prije uspostavljanja izvanrednog doprinosa od strane nacionalnog sanacijskog tijela prve države članice, nije dužna platiti taj doprinos.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski