CELEX: 62016TJ0580
Avalik teenistus
Ametnikud
Ajutised töötajad
Töötasu
Peretoetused
Õppetoetus
Koolituskulude hüvitamisest keeldumine
Personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõige 1
Õiguspärane ootus
Võrdne kohtlemine
Hea halduse põhimõte

Vaidluse taust
Esimese hageja Irit Azoulay laps on alates 2014. aasta septembrist kantud Brüsselis (Belgia) asuva Athénée Ganenou õpilaste nimekirja. Kolme ülejäänud hageja, Andrew Borehami, Mirja Bouchard’i ja Darren Neville’i lapsed on kantud Bierges’is (Belgia) asuva École internationale Le Verseau õpilaste nimekirja. Kuni 2014/2015. õppeaastani hüvitati hagejatele igakuise ülemmäära ulatuses koolituskulud, mis nad olid kandnud nende õppeasutuste nimekirjades enne 2014. aastat olnud laste eest.
L’École internationale Le Verseau on ilmalik kool, mis on Fédération des établissements libres subventionnés indépendants (sõltumatute subsideeritud vabade õppeasutuste liit) (FELSI) liige ja mida subsideerib Belgia prantsuskeelne kogukond. Alates eelkoolist toimuvad tunnid prantsuse ja inglise keeles ning tunde annavad neid keeli emakeelena kõnelevad õpetajad. Kooli ei rahastata siiski täielikult selle subsiidiumi arvelt. Koolil on ka omavahendid, mis pärinevad eeskätt mittetulundusühingult Les Amis du Verseau.
Athénée Ganenou on konfessionaalne kool, mida subsideerib Belgia prantsuskeelne kogukond; kool kohaldab selle kogukonna ametlikku ja täielikku õppekava, lisades sellele alates algkoolist mitu tundi nädalas heebrea keele, judaismi ajaloo, piibli ja inglise keele õpet. Kooli ei rahastata siiski täielikult selle subsiidiumi arvelt. Koolil on ka omavahendid, mis pärinevad eeskätt mittetulundusühingult Les Amis du Ganenou.
2014. aasta oktoobris ja novembris esitasid hagejad taotlused oma ülalpeetavate laste eest kantud koolituskulude hüvitamiseks, lisades taotlustele asjaomaste koolide poolt väljastatud tõendavad dokumendid, mis on identsed dokumentidega, mis nad olid lisanud oma varasematele selliste koolituskulude hüvitamise taotlustele, mis olid rahuldatud.
24. aprillil 2015 teatati hagejatele, et nende koolituskulude hüvitamise taotlused on lõplikult rahuldamata jäetud (edaspidi „vaidlustatud otsused“), põhjusel et Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) VII lisa artikli 3 lõikes 1 ette nähtud tingimused ei ole täidetud, sest kõnealused kaks kooli ei ole tasulised õppeasutused selle sätte tähenduses, ja vabatahtlikud maksed, mida hagejad on teinud asjassepuutuvatele mittetulundusühingutele, jäävad väljapoole Belgia õigusaktidega ette nähtud tasuta kohustusliku koolihariduse süsteemi.
Hagejad esitasid 20. juulil 2015, igaüks eraldi, kaebused personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel. Euroopa Parlamendi peasekretär lükkas 17. ja 19. novembri 2015. aasta üksikotsustega need kaebused tagasi (edaspidi „kaebuste tagasilükkamise otsused“). Sellegipoolest otsustas Euroopa Parlamendi peasekretär määrata hagejatele „hea tahte märgiks ja erandkorras“ õppetoetuse 2014/2015. õppeaasta eest, kuid tulevaste õppeaastate eest õpinguteks École internationale Le Verseau’s ja Athénée Ganenou’s seda toetust enam mitte määrata.
Poolte nõuded ja menetlus
Hagejad esitasid hagiavaldused, mis saabusid Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 17. veebruaril 2016.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. juuli 2016. aasta määruse (EL, Euratom) 2016/1192 Euroopa Liidu ja tema teenistujate vaheliste vaidluste esimeses kohtuastmes lahendamise pädevuse Üldkohtule üleandmise kohta (
ELT 2016, L 200, lk 137
) artikli 3 kohaselt antakse kohtuasjad, mis on Avaliku Teenistuse Kohtu menetluses 31. augustil 2016, üle Üldkohtule, ja Üldkohus jätkab nende menetlemist staadiumist, milles need on kõnealusel kuupäeval, ja vastavalt oma kodukorrale.
Hagejad paluvad Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsused,
—
vajaduse korral tühistada kaebuste tagasilükkamise otsused;
—
kohustada parlamenti maksma hagejatele 2015/2016. õppeaasta eest õppetoetust koos intressiga alates kuupäevast, mil need summad kuulusid maksmisele;
—
mõista kohtukulud välja parlamendilt.
Parlament palub Üldkohtul:
—
jätta hagi rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Kohtuistungil palusid hagejad vastuseks Üldkohtu esitatud küsimusele muuta oma nõuete teist punkti, ja nõnda paluvad nad Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsused,
—
vajaduse korral tühistada „kaebuste tagasilükkamise otsused, välja arvatud osas, milles parlamendi peasekretär otsustas hea tahte märgiks ja erandkorras määrata neile õppetoetuse 2014/2015. õppeaasta eest“;
—
kohustada parlamenti maksma hagejatele 2015/2016. õppeaasta eest õppetoetust koos intressiga alates kuupäevast, mil need summad kuulusid maksmisele;
—
mõista kohtukulud välja parlamendilt.
Õiguslik käsitlus
Nõue tühistada kaebuste tagasilükkamise otsused
Tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt toovad tühistamisnõuded, mis vormiliselt on esitatud kaebuse tagasilükkamise otsuse peale, kaasa Üldkohtu poole pöördumise otsuse suhtes, mille peale kaebus esitati, kui kaebuse tagasilükkamise otsusel kui niisugusel ei ole iseseisvat sisu (kohtuotsus, 17.1.1989, Vainker vs. parlament,
293/87
,
EU:C:1989:8
, punkt
). Kuna kaebuste tagasilükkamise otsustel ei ole käesoleval juhul iseseisvat sisu, tuleb hagi käsitada nii, et see on esitatud ainult vaidlusaluste otsuste peale.
Vaidlustatud otsuste tühistamise nõuded
Hagejad esitavad hagi põhjendamiseks kolm väidet, mille kohaselt on esiteks rikutud personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõiget 1 ja tehtud ilmne hindamisviga, teiseks on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet ja kolmandaks on rikutud võrdse kohtlemise ja hea halduse põhimõtet.
Esimene väide, et rikutud on personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõiget 1 ja tehtud ilmne hindamisviga
– Poolte argumendid
Esiteks märgivad hagejad, et personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõikes 1 esitatud mõiste „koolituskulud“ hõlmab õppeasutuse nimekirja kandmise tasu ja õppemaksu. Nende hinnangul võib tingimus, et õppeasutus peab olema „tasuline“, viia eksitusse. See, kas koolituskulude tasumine on vabatahtlik või kohustuslik, ei ole nimelt oluline, sest silmas on peetud koolituskulusid, mis ametnikud on oma ülalpeetavate laste eest tasunud koolidele, mis pakuvad nende eelistustele vastavat haridusprogrammi. Nimetatud säte ei sea õppetoetuse määramist sõltuvusse liikmesriigi tasandil olemasolevatest määratlustest või liigitustest, vaid üksnes hüvitatava kulu laadist ja koostisosadest.
Teiseks märgivad hagejad, et mõiste „koolituskulud“ on autonoomne mõiste. Sellega seoses tõdevad nad, et Belgias toetust saavates õppeasutustes ei õpetata inglise keelt emakeelena seda keelt emakeelena kõnelevate õpetajate poolt ja samuti ei anta edasi juudi rahva kultuuri-, usu ja ajaloopärandit. Ainus viis selle õppe saamiseks on täiendav rahastamine. Kulud, mis kantakse asjassepuutuvate koolide omavahenditest ja mida rahastatakse mittetulundusühingute toel, ongi mõeldud selleks, et õpilasel oleks võimalik valida teatav hariduslik eriprogramm ja seejärel osaleda sama asutuse õppetöös ja käia ainekursustel. Parlamendi argument, et Belgia õigusaktides on sätestatud, et õppeasutus ei tohi seada nimekirja kandmise tingimuseks rahasumma maksmist kas õppeasutusele endale või mõnele teisele asutusele, eirab asjaolu, et „koolituskulud“ on autonoomne mõiste. Hagejad väidavad veel, et koolituskulude deklaratsioonist ilmneb, et kantud kulud vastavad täpselt maksetele, mis vanemad on teinud subsideeritud õppeasutust toetava mittetulundusühingu rahastamiseks ning kujutavad eesmärgi ja kasutusotstarbe poolest endast hüvitatavaid koolituskulusid.
Kolmandaks märgivad hagejad, et mittehüvitatavad kulud, mis on loetletud parlamendi poolt 18. mail 2004 personalieeskirjade artikli 110 alusel vastu võetud personalieeskirjade VII lisa artiklis 3 ette nähtud õppetoetuse andmise üldiste rakendussätete artiklis 3, on õppetegevusega mitteseotud kulud ehk seega tõesti valikulised kulud. Asjassepuutuvatele mittetulundusühingute nõutavate summadega seotud kulud tuleb seevastu tasuda ettemaksuna, sest need on osaks nimekirja kandmise tasust ja õppemaksust.
Parlament leiab, et Belgia õigusaktide kohaselt annavad vabad subsideeritud õppeasutused tasuta haridust ega ole erakoolid, kus õpilaste nimekirja kandmise ja õppetöös osalemise eelduseks on koolituskulude tasumine. Kuigi teatud tingimustel võib nõuda teatud kulude kandmist, ei saa nende maksmata jätmine mingil juhul olla põhjuseks, mille tõttu õpilase suhtes kohaldatakse tagajärjena nimekirja kandmisest keeldumist või koolist väljaarvamist. Üldiste rakendussätete artiklis 3 esitatud loend hüvitatavate koolituskulude hulka mittekuuluvatest kuludest ei ole ammendav. Koolituskulude hulka kuuluvad nimelt ainult kulud, mida tasumata ei võeta õpilast kooli vastu ega lubata õppetöös osaleda. Käesoleval juhul ei ole nimekirja kandmise tasu maksmine õpilaste asjassepuutuvatesse koolidesse vastuvõtmise tingimuseks. Maksed, mida vanemad teevad mainitud mittetulundusühingutele, on mõeldud nende kahe kooli pakutava eriprogrammi jaoks.
Parlament rõhutab veel, et haldusjuhtide järelduse nr 012/77 kohaselt peavad töötajad õppetoetuse saamiseks esitama arve, kus on eristatud erinevat liiki kulusid. Hagejate esitatud arved ja tõendavad dokumendid ei täida seda tingimust ega võimalda täpselt kindlaks teha, mille jaoks hagejate tehtud makseid kasutati.
– Üldkohtu hinnang
Personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõikes 1 on muu hulgas ette nähtud, et „[v]astavalt üldistes rakendussätetes ette nähtud tingimustele saab ametnik õppetoetust, mis võrdub tema tegelikult kantavate koolituskuludega, kuid on […] maksimaalselt kuni 260,95 eurot kuus iga ülalpeetava lapse kohta, kes on vähemalt viieaastane ja õpib korrapäraselt alg- või keskkooli tasulises päevases õppes või kõrgkoolis.“
Personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõikest 1 selgub, et mõiste „koolituskulud“ puudutab kulusid, mis on seotud ametniku ülalpeetava lapse korrapärase õppimisega „alg- või keskkooli tasulises“ päevases õppes.
Seega tuleb analüüsida, kas École internationale Le Verseau ja Athénée Ganenou on „tasulised alg- või keskkoolid“ personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõike 1 tähenduses.
Esiteks on selge, et Belgia prantsuskeelses kogukonnas kohaldatavate õigusaktide kohaselt on kohustuslik kooliharidus Belgia prantsuskeelses kogukonnas tasuta ning mingit õppemaksu ei tohi nõuda ega vastu võtta.
Selle kohta olgu märgitud, et Belgia prantsuskeelse kogukonna 29. augusti 2013. aasta ringkirja nr 4516 „Tasuta kohustuslik kooliharidus“ (edaspidi „ringkiri nr 4516“) A osas „Tasud, mida kool ei tohi nõuda (24. juuli 1997. aasta dekreedi „Üldhariduskoolide ülesanded“ artiklid 100 ja 102)“ II osas „Eeskirjad tasu puudumise kohta üldhariduse omandamisel“ on ette nähtud:
„Põhiharidust ja keskharidust andvad õppeasutused ei tohi nõuda vanematelt teatavate tasude maksmist. Keelatud tasude hulka kuuluvad:
1)
Otsene või kaudne õppemaks:
29. mai 1959. aasta seaduse (nn hariduspakt) artikli 12 [lõikes] 1 ja 24. juuli 1997. aasta dekreedi artikli 100 [lõikes] 1 on ette nähtud, et ei tohi saada ega vastu võtta mis tahes otsest või kaudset õppemaksu.
Praktikas:
See tähendab muu hulgas, et õppeasutus ei tohi seada nimekirja kandmise tingimuseks rahasumma maksmist kas õppeasutusele endale või mõnele teisele asutusele ([MTÜ], ühing, faktiline ühendus).“
Teiseks on selge, et vastavalt eespool punktides 22 ja 23 mainitud õigusaktidele ei olnud hagejad kohustatud tasuma École internationale Le Verseau’le, Athénée Ganenou’le või mõnele kolmandale asutusele nimekirja kandmise tasu või õppemaksu oma ülalpeetavate laste eest, kes õpivad nimetatud koolides.
École internationale Le Verseau esitatud tõendavatest dokumentidest ilmneb nimelt, et „2014/2015. õppeaasta eest tehtud makseid kasutatakse üksnes niisuguste haridusprogrammide pakkumiseks ja arendamiseks [selles koolis], mille õpilaste nimekirja [teise, kolmanda ja neljanda hageja ülalpeetavad] lapsed on üldises korras kantud, ning mida Belgia prantsuskeelne kogukond ei subsideeri.“ Athénée Ganenou „kinnitab, et [esimese hageja ülalpeetav] laps on 2014/2015. õppeaastal kantud selle kooli nimekirja“, ning lisab, et see kool on „subsideeritud vaba kool, mis kohaldab Belgia prantsuskeelse kogukonna ametlikku ja täielikku õppeava“, märgib, et „haridusliku eriprogrammi ja subsideerimata õppe eest tuleb tasuda 270 eurot kuus kümnel kuus aastas“, ning täpsustab, et „see tasu ei kata õppematerjale ega toitlustamist, mille eest tuleb tasuda eraldi“.
Sellest järeldub, et personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõikes 1 osutatud tingimus, et tegemist peab olema „tasulise alg- või keskkooliga“, ei ole käesoleval juhul täidetud ja seetõttu ei ole hagejatel õigust saada õppetoetust oma ülalpeetavate laste eest, kes on kantud vastavalt École internationale Le Verseau ja Athénée Ganenou õpilaste nimekirja.
Hagejate esitatud argumendid ei lükka seda järeldust ümber.
Esiteks rõhutavad hagejad, et mõiste „koolituskulud“ tähendab kulusid, mis ametnik on oma ülalpeetavate laste eest tasunud koolidele, mis pakuvad nende eelistustele vastavat haridusprogrammi.
Üldiste rakendussätete artiklis 3 on sätestatud:
„Õppetoetus B hõlmab personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõike 1 esimeses ja teises lõigus ette nähtud ülemmäärasid arvestades:
a)
õppeasutuste õpilaste nimekirja kandmise tasu ja õppemaksu[;]
b)
transpordikulusid[;]
kõik muud kulud on välja arvatud, sealhulgas
—
kohustuslikud kulud nagu õpikute, õppevahendite, spordivarustuse ja koolikindlustuse soetamise kulud, ravikulud, eksamitasud, koolist väljas toimuva ühise õppetegevuse kulud (näiteks ekskursioonid, kooliga toimuvad külastused ja reisid, spordilaagrid jne) ning muud kulud, mis on seotud asjaomase õppeasutuse õppekava järgimisega,
—
kulud, mis on seotud lapse osalemisega kooli suusareisil, reisil mere äärde või õuesõppe tundides.“
Üldiste rakendussätete artikli 3 põhjal tuleb niisiis täheldada, et koolituskulud hõlmavad „õppeasutuse nimekirja kandmise tasu ja õppemaksu“. Sellises sõnastuses kuulub aga koolituskulude alla nii tasu, mis võimaldab õpilasel õppeasutuses õppima asuda (nimekirja kandmise tasu) kui ka tasu, mis võimaldab tal käia selle asutuse ainekursustel ja osaleda õppetöös (õppemaks) (kohtuotsus, 8.9.2011, Bovagnet vs. komisjon,
F‑89/10
,
EU:F:2011:129
, punkt
).
Tuleb aga tõdeda, et käesoleval juhul ei ole hagejate ülalpeetavate laste École internationale Le Verseau ja Athénée Ganenou õpilaste nimekirjadesse kandmise ja nende seal õppimise tingimuseks seatud nimekirja kandmise tasu ja õppemaksu katva rahasumma tasumist neile õppeasutustele või kolmandatele asutustele, näiteks mittetulundusühingutele. Vastupidine olukord oleks nähtuvalt ringkirjast nr 4516 muu hulgas vastuolus Belgia prantsuskeelses kogukonnas kehtivate õigusaktidega.
Tuleb ka tõdeda, et hagejad ei ole vastu vaielnud parlamendi tähelepanekule, et kõnealuste summade mittetulundusühingutele maksmata jätmine ei saa mingil juhul olla põhjuseks, mille tõttu õpilase suhtes kohaldatakse tagajärjena nimekirja kandmisest keeldumist või koolist väljaarvamist.
Siinkohal tuleb osundada ka ringkirja nr 4516, milles seoses tasudega, mida kool võib nõuda, nagu näiteks „basseini- ja kultuuri- ning sporditegevuse“ kulud, on II peatükis rubriigis „Kulude tasumata jätmine“ ette nähtud:
„Maksmatajätmise või maksmisest keeldumise korral ei või kool keelduda õpilast nimekirja kandmast või uuesti nimekirja kandmast, teda koolist lõplikult välja heita ega keelduda talle tunnistust või diplomi väljastamast. Sissenõudmiseks näeb õppeasutust haldav asutus vajaduse korral ette menetluse.“
Sellest järeldub, et mõistest „koolituskulud“ tuletatud argument ei muuda asjaolu, et käesoleval juhul ei saa École internationale Le Verseau’d ja Athénée Ganenou’d nimekirja kandmise tasu ja õppemaksu puudumisel pidada „tasulisteks alg- või keskkoolideks“ personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõike 1 tähenduses.
Järgmiseks märgivad hagejad, et kuna mõiste „koolituskulud“ on Euroopa Liidu õiguse autonoomne mõiste, ei saa selle sisu sõltuda liikmesriigi tasandil olemasolevatest määratlustest või liigitustest, vaid üksnes hüvitatava kulu laadist ja koostisosadest (kohtuotsus, 8.9.2011, Bovagnet vs. komisjon,
F‑89/10
,
EU:F:2011:129
, punkt
).
Hagejad täheldavad õigesti, et mõiste „koolituskulud“ on liidu õiguse autonoomne mõiste ja liikmesriigi tasandil koolituskulude kohta olemasolevad määratlused või liigitused ei ole seetõttu määravad. Sellegipoolest peab paika ka järeldus, et vanemate poolt asjassepuutuvatele mittetulundusühingutele tehtud maksete nimetus või liik ei muuda tõsiasja, et École internationale Le Verseau ega Athénée Ganenou ei nõua nimekirja kandmise tasu ega õppemaksu. Sellest järeldub paratamatult, et maksete puhul, mida nimetatud mittetulundusühingud nõuavad laste osalemise eest eriprogrammis ja subsideerimata õppes, ei saa samuti tegemist olla nende koolide nimekirja kandmise tasu ja õppemaksuga – seda järeldust kinnitab ka ringkiri nr 4516. Seetõttu ei saa makseid, mida kõnealused mittetulundusühingud käesoleval juhul nõuavad, mingil juhul pidada „koolituskuludeks“ personalieeskirjade VII lisa artikli 3 lõike 1 tähenduses, mida on täpsustatud üldiste rakendussätete artiklis 3.
Viimaseks rõhutavad hagejad, et üldiste rakendussätete artiklis 3 osutatud mittehüvitatavad kulud on õppetegevusega mitteseotud ja seega ka tegelikult valikulised kulud, samas kui asjassepuutuvatele mittetulundusühingute nõutavate summadega seotud kulud tuleb tasuda ettemaksuna, sest need on osaks nimekirja kandmise tasust ja õppemaksust.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et üldiste rakendussätete artikkel 3 välistab „õppeasutuste õpilaste nimekirja kandmise tasu ja õppemaksu“ hulgast ning „transpordikulude“ hulgast, mille puhul on võimalik piiratud ulatuses hüvitamine, täielikult „kõik muud kulud“, tuues nende kohta mõned näited. Lisaks ei puudutada väljend „kõik muud kulud“ vastupidi hageja väidetele mitte ainult „õppetegevusega mitteseotud kulusid.“ Selles sättes on sõnaselgelt nimetatud „muud kulud, mis on seotud asjaomase õppeasutuse õppekava järgimisega“.
Viimaseks, hagejad väidavad, et École internationale Le Verseau’s ja Athénée Ganenou’s täiendab kohustuslikku õppekava kummagi kooli haridusprogrammi kuuluv õpe, mille tarbeks nad maksavad asjaomastele mittetulundusühingutele summasid, et katta kulud nende laste osalemise eest nimetatud koolide hariduslikus eriprogrammis ja subsideerimata õppes.
Nende väidete põhjal selgub, et asjaomastele mittetulundusühingutele tehtud makseid ei saa pidada koolituskuludeks, sest nende puhul on tegemist kuludega, mis on tingitud nõuetest ja tegevustest õppekava järgimisel ehk laste osalemisest nimetatud kooli hariduslikus eriprogrammis ja subsideerimata õppekavas, ning seetõttu tuleb need lugeda „muudeks kuludeks, mis on seotud asjaomase õppeasutuse õppekava järgimisega“ üldiste rakendussätete artikli 3 teise lõigu tähenduses, mida õppetoetus B vastavalt samale sättele ei kata.
Esimene väide tuleb seega tagasi lükata.
Teine väide, et rikutud on õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
– Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et sellega, et varasematel aastatel hüvitati koolituskulud, on parlament neile andnud täpseid kinnitusi, mis tekitas neis lootuse, et neile makstakse õppetoetust. Nad vaidlevad vastu parlamendi argumendile, et õppetoetus vaadatakse igal aastal uuesti läbi. Nende väitel on pigem tegemist koolituskulude hüvitamise poliitika iga-aastase läbivaatamisega, mis aga tähendaks nõustumist sellega, et parlamendil on õigus radikaalselt muuta administratsiooni seisukohta täiesti identse olukorra suhtes, see aga oleks vastuolus õiguskindluse põhimõttega.
Parlament vaidleb hagejate argumentidele vastu.
– Üldkohtu hinnang
Õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitsele eeldab seda, et täidetud on kolm tingimust. Esiteks peavad ametiasutused olema andnud isikule pädevatest ja usaldusväärsetest allikatest pärit täpseid, tingimusteta ja ühtelangevaid kinnitusi. Teiseks peavad need kinnitused olema sellised, et isikul, kellele need on antud, tekib õiguspärane ootus. Kolmandaks peavad antud kinnitused olema kooskõlas kohaldatavate õigusnormidega (kohtuotsus, 7.11.2002, G. vs. komisjon,
T‑199/01
,
EU:T:2002:271
, punkt
).
Käesoleval juhul piisab märkimisest, et isegi kui oletada, et parlament andis hagejatele täpseid, tingimusteta ja ühtelangevaid kinnitusi seoses hagejate poolt asjaomastele mittetulundusühingutele oma ülalpeetavate laste osalemise eest eriprogrammis ja subsideerimata õppes tehtud maksete hüvitamise kohta, ei oleks need kinnitused olnud kooskõlas personalieeskirjade sätetega, nagu on selgitatud eespool punktides 19–41. Seetõttu ei saa käesoleval juhul tuvastada õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist.
Igal juhul ei ilmne toimikumaterjalidest, et administratsioon oleks andnud hagejatele täpseid, tingimusteta ja ühtelangevaid kinnitusi. Administratsiooni poolt koolide jaoks koostatud erivorm peaks nende koolide poolt nõutavate erinevaid koolituskulusid puudutavate küsimuste abil ning koolide koostatud üksikasjaliku arve puudumisel võimaldama hõlpsamalt kindlaks teha, kas koolid nõudsid nimekirja kandmise tasu ja õppemaksu, mille administratsioon peaks sel juhul hüvitama. Sellest vormist aga ei ilmne, et hagejad oleks maksnud nimekirja kandmise tasu.
Lõpuks, hagejate argument, et halduspraktika muutmine on vastuolus õiguskindluse põhimõttega, on vastuvõetamatu, sest seda ei esitatud kaebuses ja see ei ole seega kooskõlas eelneva halduskaebuse ja hagi omavahelise vastavuse eeskirjaga.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb nimelt, et personalieeskirjade artikli 91 lõike 2 alusel esitatud kaebuse ja sellele järgneva hagi omavahelise vastavuse eeskiri nõuab, et liidu kohtus esitatud väide oleks esitatud juba kohtueelses menetluses, et ametisse nimetaval asutusel oleks võimalik teada saada, mida asjaomane isik vaidlustatud otsuses kritiseerib, ning vastasel korral on see väide vastuvõetamatu (vt kohtuotsus, 7.7.2004, Schmitt vs. Euroopa Ülesehitusamet (AER),
T‑175/03
,
EU:T:2004:214
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teine väide tuleb seega tervikuna tagasi lükata.
Kolmas väide, et rikutud on võrdse kohtlemise põhimõtet ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet
Käsitletav väide jaguneb kaheks osaks, millest esimene puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist ja teine diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumist.
– Poolte argumendid
Võrdse kohtlemise põhimõtte väidetava rikkumise kohta selgitavad hagejad, et nad on faktiliselt ja õiguslikult identses olukorras vanematega, kellele varasematel aastatel on hüvitatud koolituskulud laste eest, kes õpivad kõnealustes koolides, ning vanematega, kes töötavad Euroopa Komisjonis, kuivõrd komisjon jätkab neile koolituskulude hüvitamist nende poolt ülalpeetavate laste eest, kes õpivad nendes samades koolides.
Hea halduse põhimõtte väidetava rikkumise kohta selgitavad hagejad, et kuuekuuline ajavahemik, mis kulus taotluste esitamisest vaidlustatud otsuste tegemiseni, ei ole mõistlik, kuna parlamendi varasem tegevus ei jätnud kahtlust, et vaidlusalused kulud hüvitatakse. Lisaks kahtlevad hagejad, kas parlament oli faktiliste asjaolude hindamisel objektiivne ja hoolikas, kui ta sidus õppetoetuse andmise vanema isikliku valikuga lapse jaoks haridusprogrammi valimisel – see oleks vastuolus Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 22 ja mõiste „koolituskulud“ autonoomsusega.
Parlament vaidleb hagejate argumentidele vastu.
– Üldkohtu hinnang
Kolmanda väite esimese osa puhul tuleb meelde tuletada, et võrdse kohtlemise põhimõte kuulub liidu õiguse aluspõhimõtete hulka ja seda põhimõtet rikutakse, kui kahte isikute gruppi, kelle faktiline ja õiguslik olukord ei ole oluliselt erinevad, koheldakse erinevalt. See põhimõte nõuab seega, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt, kui erinev kohtlemine ei ole objektiivselt põhjendatud. Selleks, et erinev kohtlemine oleks lubatud, peab see põhinema objektiivsel ja mõistlikul kriteeriumil ning olema proportsionaalne taotletava eesmärgiga (kohtuotsus, 30.1.2003, G. vs. komisjon,
T‑307/00
,
EU:T:2003:21
, punkt
).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb siiski, et ametnik või ajutine töötaja ei saa hüve saamiseks tugineda õigusnormi rikkumisele. Võrdse kohtlemise põhimõtte järgimisel tuleb nimelt arvestada seaduslikkuse põhimõttega, mille kohaselt ei saa keegi enda huvides tugineda õigusnormi rikkumisele, mis on toime pandud kolmanda isiku kasuks (kohtuotsused, 4.7.1985, Williams vs. kontrollikoda,
134/84
,
EU:C:1985:297
, punkt
; 2.6.1994, de Compte vs. parlament,
C‑326/91 P
,
EU:C:1994:218
, punktid
ja
, ja 1.7.2010, Časta vs. komisjon,
F‑40/09
,
EU:F:2010:74
, punkt
).
Kuna esimene väide on tagasi lükatud, jääb kolmanda väite esimene osa, mille kohaselt on teise ametnikega võrreldes rikutud võrdse kohtlemise põhimõtet, seega edutuks (vt selle kohta kohtuotsus, 21.1.2014, Van Asbroeck vs. parlament,
F‑102/12
,
EU:F:2014:4
, punktid
ja
).
Igal juhul tuleb meelde tuletada, et kuigi Amsterdami lepingu artikli 9 lõikes 3 sätestatud avaliku teenistuse ühtsuse põhimõtte kohaselt kehtivad liidu kõikide institutsioonide ametnikele ühtsed personalieeskirjad, ei tähenda see põhimõte, et institutsioonid peavad ühtemoodi kasutama kaalutlusõigust, mis neile personalieeskirjadega on antud, vaid neile kehtib personalijuhtimises just vastupidi „autonoomia põhimõte“ (kohtuotsus, 5.7.2011, V vs. parlament,
F‑46/09
,
EU:F:2011:101
, punkt
).
Nii võtab iga institutsiooni ametisse nimetav asutus personalieeskirjade artikli 110 alusel vastu personalieeskirjade üldised rakendussätted ja need võivad erinevates institutsioonides seega erinevad olla.
Kolmanda väite teise osa kohta tuleb meelde tuletada, et mõistliku aja nõude järgimise kohustus on haldusmenetluste läbiviimisel liidu õiguse üldpõhimõte, mille järgimise tagab liidu kohus ja mida on osana õigusest heale haldusele korratud põhiõiguste harta artikli 41 lõikes 1 (vt selle kohta kohtuotsus, 11.4.2006, Angeletti vs. komisjon,
T‑394/03
, EKL,
EU:T:2006:111
, punkt
).
Üldjuhul ei ole mõistliku aja põhimõtte rikkumine siiski põhjuseks, miks tühistada haldusmenetluse tulemusel võetud otsus. Ainult siis, kui ülemäära pikk aeg võib mõjutada haldusmenetluse tulemusel võetud otsuse sisu, mõjutab mõistliku aja põhimõte haldusmenetluse õiguspärasust.
Käesoleval juhul ilmneb esimese väite analüüsist (vt eespool punktid 19–41), et isegi kui oletada, et aega, mis parlamendil kulus hagejate esitatud hüvitamistaotluste menetlemiseks, tuleb lugeda ülemäära pikaks, ei saanud sellel olla mõju vaidlustatud otsuste sisule. Lisaks tuleb meelde tuletada, et taotluste menetlemisele kulunud ülemäära pika aja tõttu otsustas parlament hea tahte märgiks ja erandkorras määrata õppetoetuse 2014/2015. õppeaasta eest.
Seega tuleb ka kolmas väide tagasi lükata.
Seetõttu tuleb vaidlustatud otsuste tühistamise nõuded rahuldamata jätta.
Nõuded kohustada parlamenti maksma hagejatele 2015/2016. õppeaasta eest õppetoetust
Hagejad paluvad Üldkohtul kohustada parlamenti maksma hagejatele 2015/2016. õppeaasta eest õppetoetust.
Arvestades asjaolu, et vaidlustatud otsuste tühistamise nõuded jäeti rahuldamata, ei ole käsitletavaid nõudeid enam vaja lahendada.
Järelikult tuleb hagi tervikuna jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Käesolevas kohtuotsuses esitatud põhjendustest ilmneb, et hagejad on kohtuvaidluse kaotanud. Lisaks on parlament oma nõuetes sõnaselgelt nõudnud kohtukulude väljamõistmist hagejatelt. Seetõttu tuleb kohtukulud hagejatelt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kaheksas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Irit Azoulaylt, Andrew Borehamilt, Mirja Bouchard’ilt ja Darren Neville’ilt.

Collins
Barents
Passer
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 28. aprillil 2017 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.