CELEX: 62021CJ0494
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Elektroninių ryšių tinklai ir paslaugos
Universaliosios paslaugos ir paslaugų gavėjų teisės
Direktyva 2002/22/EB (Universaliųjų paslaugų direktyva)
12 straipsnis
Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas sąnaudų apskaičiavimas ir jų finansavimas
Vienintelis universaliųjų paslaugų teikėjas ir daug rinkoje veikiančių telekomunikacijų paslaugų teikėjų
Nustatymas, ar yra nepagrįstai didelė prievolė

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (
OL L 108, 2002, p. 51
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 367; toliau – Universaliųjų paslaugų direktyva), išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Eircom Limited
, 2003 m. paskirtos vienintele operatore teikti universaliąsias paslaugas Airijoje, ir
Commission for Communications Regulation
(Ryšių reguliavimo komisija, Airija) (toliau – Reguliavimo komisija) ginčą dėl pastarosios atsisakymo finansuoti tariamai nepagrįstai didelę šios bendrovės prievolę, kurią sudaro dėl vykdomų universaliųjų paslaugų įpareigojimų patiriamos grynosios sąnaudos.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Universaliųjų paslaugų direktyvos 4, 18 ir 21 konstatuojamosiose dalyse teigiama:
„(4)
Teikiant universaliąsias paslaugas (tai yra apibrėžtą minimalų paslaugų rinkinį visiems galutiniams paslaugų gavėjams prieinama kaina), kai kurios paslaugos kai kuriems galutiniams paslaugų gavėjams gali būti teikiamos skirtingomis nei rinkos kainomis. Tačiau kompensuojant įmonėms, paskirtoms teikti tokias paslaugas tokiomis aplinkybėmis, neturi būti iškraipoma konkurencija, jei paskirtosioms įmonėms kompensuojamos specifinės grynosios sąnaudos ir jei [šios] grynosios sąnaudos susigrąžinamos konkurencijos atžvilgiu neutraliu būdu.
<…>
(18)
Tais atvejais, kai įrodoma, kad nuostolinga vykdyti universaliųjų paslaugų įpareigojimus arba kad grynosios sąnaudos viršija įprastas komercines normas, valstybės narės prireikus turėtų nustatyti tokių įpareigojimų grynųjų sąnaudų finansavimo mechanizmus. Svarbu užtikrinti, kad įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas grynosios sąnaudos būtų tinkamai apskaičiuojamos ir kad jų finansavimas kuo mažiau iškraipytų rinką bei įmonėms taikomas sąlygas ir neprieštarautų [SESV 107 ir 108] straipsniams.
<…>
(21)
Kai universaliosios paslaugos įpareigojimas įmonei yra nesąžininga prievolė, tikslinga valstybėms narėms leisti nustatyti veiksmingus grynųjų sąnaudų susigrąžinimo mechanizmus. Vienas būdas – universaliųjų paslaugų įpareigojimų sąnaudas susigrąžinti iš viešųjų lėšų. Taip pat protinga nustatytas grynąsias sąnaudas susigrąžinti skaidriomis priemonėmis iš visų paslaugų gavėjų skiriant įmonėms tam tikrus mokesčius. Valstybės narės turėtų galėti finansuoti universaliųjų paslaugų įvairių elementų grynąsias sąnaudas taikydamos įvairius mechanizmus ir (arba) finansuoti visų ar kai kurių elementų grynąsias sąnaudas taikydamos vieną atskirą mechanizmą ar jų derinį. Kai grynosios sąnaudos susigrąžinamos iš įmonėms nustatytų mokesčių, valstybės narės turėtų užtikrinti, kad mokesčiai joms būtų paskirstomi remiantis objektyviais, nediskriminaciniais kriterijais laikantis proporcingumo principo. Šis principas nekliudo valstybėms narėms naujus rinkos dalyvius, kurie turi nedidelę rinkos dalį, atleisti nuo tokių mokesčių. Bet kuris finansavimo mechanizmas turėtų užtikrinti, kad rinkos dalyviai prisideda tik prie universaliųjų paslaugų įpareigojimų finansavimo, o ne prie kitokios veiklos, tiesiogiai nesusijusios su universaliųjų paslaugų įpareigojimo nustatymu, finansavimo. Sąnaudų susigrąžinimo mechanizmai bet kuriuo atveju turėtų atitikti Bendrijos teisės principus, o bendro naudojimo atveju ypač proporcingumo ir nediskriminavimo princip[us]. <…>“
Šios direktyvos 1 straipsnio „Taikymo sritis ir tikslas“ 1 dalyje numatyta:
Pagal [2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos] direktyvą 2002/21/EB [dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (
OL L 108, 2002, p. 33
)] ši direktyva skirta elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimui galutiniams paslaugų gavėjams. Tikslas – visoje Bendrijoje užtikrinti geros kokybės viešai prieinamas paslaugas veiksmingos konkurencijos ir laisvo pasirinkimo sąlygomis ir reglamentuoti tokius atvejus, kai rinka nepakankamai tenkina galutinių paslaugų gavėjų poreikius.“
Minėtos direktyvos 3 straipsnio „Universaliųjų paslaugų prieinamumas“ 2 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės, laikydamosi objektyvumo, skaidrumo, proporcingumo ir nediskriminavimo principų, nustato veiksmingiausią ir tinkamiausią būdą, kuris užtikrintų universaliųjų paslaugų įgyvendinimą. Jos stengiasi kuo labiau mažinti rinkos iškraipymus ir ypač siekia, kad kainos ir kitos paslaugų teikimo sąlygos nesiskirtų nuo įprastų komercinių sąlygų, kartu saugodamos visuomenės interesus.“
Šios direktyvos 8 straipsnyje „Įmonių paskyrimas“ numatyta:
„1.   Valstybės narės gali paskirti vieną ar kelias įmones universaliųjų paslaugų teikimui visoje nacionalinėje teritorijoje užtikrinti, kaip nurodyta 4, 5, 6 ir 7 straipsniuose ir atitinkamais atvejais 9 straipsnio 2 dalyje. Valstybės narės gali paskirti skirtingas įmones ar įmonių grupes atskiriems skirtingiems universaliųjų paslaugų elementams teikti ir (arba) aprėpti skirtingas nacionalinės teritorijos dalis.
2.   Skirdamos įmones universaliosioms paslaugoms teikti visoje teritorijoje ar jos dalyje, valstybės narės taiko veiksmingą, objektyvų, skaidrų ir nediskriminacinį mechanizmą, kad
a priori
gali būti paskirta bet kuri įmonė. Paskyrimo metodai užtikrina, kad universaliosios paslaugos bus teikiamos ekonominiu požiūriu efektyviai, ir jie gali būti naudojami kaip priemonė universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosioms sąnaudoms nustatyti pagal 12 straipsnį.“
Universaliųjų paslaugų direktyvos 12 straipsnyje „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas sąnaudų apskaičiavimas“ nustatyta:
„1.   Kai nacionalinės reguliavimo institucijos mano, kad 3–10 straipsniuose nurodytų universaliųjų paslaugų teikimas paskirtosioms įmonėms gali būti nepagrįstai didelė prievolė, jos apskaičiuoja universaliųjų paslaugų teikimo grynąsias sąnaudas.
Tuo tikslu nacionalinės reguliavimo institucijos:
a)
pagal IV priedo A dalį apskaičiuoja universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynąsias sąnaudas atsižvelgdamos į rinkos naudą, kurią gauna įmonė, paskirta teikti universaliąsias paslaugas; arba
b)
pasinaudoja universaliųjų paslaugų teikimo grynosiomis sąnaudomis, kurios yra nustatytos taikant skyrimo mechanizmą pagal 8 straipsnio 2 dalį.
2.   Sąskaitas ir (arba) kitą informaciją, kuria remiantis apskaičiuojamos universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosios sąnaudos pagal šio straipsnio 1 dalies a punktą, patikrina arba auditą atlieka nacionalinė reguliavimo institucija arba nuo suinteresuotų šalių nepriklausoma įstaiga ir patvirtina nacionalinė reguliavimo institucija. Sąnaudų apskaičiavimo rezultatai ir audito išvados turi būti viešai prieinami.“
Šios direktyvos 13 straipsnyje „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas finansavimas“ numatyta:
„1.   Kai, remdamosi 12 straipsnyje nurodytu grynųjų sąnaudų apskaičiavimu, nacionalinės reguliavimo institucijos nustato, kad įmonei universaliosios paslaugos įpareigojimai yra nepagrįstai didelė prievolė, valstybės narės paskirtosios įmonės prašymu nusprendžia:
a)
pradėti skaidriai taikyti tai įmonei nustatytų grynųjų sąnaudų kompensavimo iš viešųjų lėšų mechanizmą; ir (arba)
b)
paskirstyti universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynąsias sąnaudas elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikėjams.“
2.   Kai grynosios sąnaudos paskirstomos pagal šio straipsnio 1 dalies b punktą, valstybės narės nustato sąnaudų paskirstymo mechanizmą, kurį administruoja nacionalinė reguliavimo institucija arba nuo naudos gavėjų nepriklausoma įstaiga, nacionalinei reguliavimo institucijai prižiūrint. Finansuoti galima tik 3–10 straipsniuose nustatytų įpareigojimų grynąsias sąnaudas, apskaičiuotas pagal 12 straipsnį.
3.   Sąnaudų paskirstymo mechanizmas taikomas laikantis skaidrumo, kuo mažesnio rinkos iškraipymo, nediskriminavimo ir proporcingumo principų pagal IV priedo B dalies nuostatas. Valstybės narės gali nereikalauti įnašų iš įmonių, kurių nacionalinė apyvarta yra mažesnė už nustatytą ribą.
4.   Visi mokesčiai, susiję su įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas sąnaudų paskirstymu, turi būti išskaidyti ir kiekvienai įmonei nurodyti atskirai. Tokie mokesčiai neturi būti taikomi ir renkami iš įmonių, kurios valstybės narės, nustačiusios sąnaudų paskirstymo mechanizmą, teritorijoje paslaugų neteikia.“
Šios direktyvos IV priede „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas grynųjų sąnaudų apskaičiavimas ir sąnaudų padengimo ar paskirstymo mechanizmas pagal 12 ir 13 straipsnius“ yra A dalis „Grynųjų sąnaudų apskaičiavimas“, kurioje nustatyta:
„Universaliųjų paslaugų įpareigojimai – tai valstybės narės reikalaujamos iš įmonės paslaugos, susijusios su tinklo ar paslaugos teikimu visoje nurodytoje geografinėje teritorijoje, įskaitant prireikus vidutines kainas toje geografinėje teritorijoje už tos paslaugos teikimą ar specialius galimus tarifus vartotojams, turintiems mažas pajamas ar specialių socialinių poreikių.
Nacionalinės reguliavimo institucijos privalo apsvarstyti visas priemones, kurios užtikrintų įmonių (paskirtų ar nepaskirtų) paskatas ekonomiškai vykdyti universaliųjų paslaugų įpareigojimus. Universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosios sąnaudos – tai [skirtumas tarp] paskirtosios įmonės grynosios sąnaudos [grynųjų sąnaudų], kai ji dirba teikdama universaliąsias paslaugas, ir jos grynosios sąnaudos [grynųjų sąnaudų], kai ji dirba tokių paslaugų neteikdama. <…> Reikia atkreipti dėmesį į tai, kad būtų teisingai apskaičiuotos sąnaudos, kurių paskirtoji įmonė būtų nusprendusi vengti [išvengusi], jei jai nebūtų nustatyti universaliųjų paslaugų įpareigojimai. Apskaičiuojant grynąsias sąnaudas, reikia įvertinti ir naudą, įskaitant nematerialią naudą, kurią gauna universaliųjų paslaugų operatorius.
Apskaičiuojama remiantis sąnaudomis, priskiriamomis:
i)
konkrečių paslaugų elementams, kurie gali būti teikiami tik nuostolingai arba tokiomis sąlygomis, kurios peržengia įprastų komercinių normų ribas.
Į šią kategoriją gali įeiti tokie paslaugos elementai: prieiga prie telefono ryšio paslaugų ypatingais atvejais, galimybė naudotis tam tikrais taksofonais, tam tikros paslaugos ar įranga neįgaliems žmonėms ir t. t;
ii)
konkretiems galutiniams paslaugų gavėjams ar jų grupėms, kurie, atsižvelgiant į konkretaus tinklo ir paslaugos teikimo sąnaudas, gaunamas pajamas ir valstybės narės nustatytas vidutines kainas geografiniu pagrindu, gali būti aptarnaujami tik su nuostoliu ar tokiomis sąnaudomis, kurios viršija įprastas komercines normas.
Į šią kategoriją įeina tie galutiniai paslaugų gavėjai ar jų grupės, kurių komercinis operatorius, neturintis įpareigojimo teikti universaliąsias paslaugas, neaptarnautų.
Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas specifinių aspektų grynosios sąnaudos apskaičiuojamos atskirai, kad būtų išvengta dvigubo tiesioginės ar netiesioginės naudos ir sąnaudų apskaitymo. Bendros įmonės patiriamos universaliųjų paslaugų grynosios sąnaudos – tai universaliųjų paslaugų visų konkrečių komponentų grynųjų sąnaudų suma atsižvelgiant į nematerialią naudą. Nacionalinė reguliavimo institucija atsako už grynųjų sąnaudų patikrinimą.“
2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/136/EB, iš dalies keičiančios Direktyvą 2002/22 dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis, Direktyvą 2002/58 dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje ir Reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 dėl nacionalinių institucijų, atsakingų už vartotojų apsaugos teisės aktų vykdymą, bendradarbiavimo (
OL L 337, 2009, p. 11
, klaidų ištaisymas
OL L 241, 2013, p. 9
), 1 straipsnio „Direktyvos [2002/22] (Universaliųjų paslaugų direktyva) pakeitimai“ 1 ir 7 dalyse numatyta:
„Direktyva [2002/22] (Universaliųjų paslaugų direktyva) iš dalies keičiama taip:
1. 1 straipsnis pakeičiamas taip:
„1 straipsnis
Dalykas ir taikymo sritis
1.   Pagal Direktyvą [2002/21] (Pagrindų direktyva) ši direktyva skirta elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikimui galutiniams paslaugų gavėjams. Tikslas – užtikrinti galimybę visoje Bendrijoje gauti kokybiškas viešąsias paslaugas veiksmingos konkurencijos ir laisvo pasirinkimo sąlygomis ir reglamentuoti tokius atvejus, kai rinka nepakankamai tenkina galutinių paslaugų gavėjų poreikius. Šioje direktyvoje taip pat numatytos nuostatos dėl galinių įrenginių tam tikrų aspektų siekiant sudaryti palankesnes sąlygas neįgaliesiems galutiniams paslaugų gavėjams naudotis paslaugomis.“
<…>“
<…>
7.   8 straipsnis papildomas šia dalimi:
„3. Kai pagal 1 dalį paskirtasis ūkio subjektas ketina perleisti visą savo vietinio prieigos tinklo nuosavybę arba didelę jos dalį atskiram juridiniam asmeniui, priklausančiam kitam savininkui, jis iš anksto laiku apie tai praneša nacionalinei reguliavimo institucijai, kad ta institucija galėtų įvertinti numatyto sandorio poveikį 4 straipsnyje nurodytam prieigos fiksuotoje vietoje ir telefono ryšio paslaugų teikimui. Nacionalinė reguliavimo institucija gali nustatyti, keisti ar panaikinti specialius įpareigojimus pagal Direktyvos [2002/20] (Leidimų direktyvos) 6 straipsnio 2 dalį.“
<…>“
Direktyvos 2009/136 4 straipsnio „Perkėlimas į nacionalinę teisę“ 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta:
„Valstybės narės ne vėliau kaip 2011 m. gegužės 25 d. priima ir paskelbia įstatymus ir kitus teisės ir administracinius aktus, būtinus, kad būtų laikomasi šios direktyvos. Jos nedelsdamos pateikia [Europos] Komisijai šių priemonių tekstus.“
Reikia pažymėti, kad Direktyvos 2009/136 1 straipsnio 1 ir 7 dalimis padaryti Universaliųjų paslaugų direktyvos 1 straipsnio 1 dalies ir 8 straipsnio pakeitimai neturi įtakos atsakymui į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą.
Airijos teisė
European Communities (Electronic Communications Networks and Services) (Universal Service and Users’ Rights) Regulations 2011
(2011 m. Europos Bendrijų (elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų) (universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių) nuostatai (S.I. Nr. 337, toliau – Nacionaliniai universaliųjų paslaugų nuostatai) 11 straipsnyje „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas sąnaudų apskaičiavimas“ numatyta:
„(1)   Kai įmonė, paskirta teikti universaliąsias paslaugas, siekia, kad būtų finansuojamos dėl įpareigojimo teikti šias paslaugas vykdymo patiriamos grynosios sąnaudos, ji gali reguliavimo institucijai pateikti rašytinį prašymą dėl tokio finansavimo suteikimo.
(2)   Be koks pagal 1 dalį paduodamas prašymas pateikiamas kartu su šį prašymą pagrindžiančia informacija, kurios reguliavimo institucija gali pagrįstai reikalauti pagal 3 dalį. Duomenų gali būti reikalaujama už bet kurį reguliavimo institucijos nustatytą laikotarpį.
(3)   Remdamasi informacija, įskaitant pateiktąją pagal 2 dalį, reguliavimo institucija nustato, ar 1 dalyje nurodytas įpareigojimas gali būti nepagrįstai didelė prievolė.
(4)   Kai reguliavimo institucija nustato, kad 1 dalyje nurodytas įpareigojimas gali būti nepagrįstai didelė prievolė, ji apskaičiuoja šio įpareigojimo vykdymo grynąsias sąnaudas remdamasi:
a)
grynosiomis sąnaudomis, atsižvelgiant į galimą įmonės gaunamą komercinę naudą, apskaičiuotą pagal 2 priedo A dalyje pateiktus nurodymus;
arba
b)
atitinkamais atvejais – grynosiomis sąnaudomis, nustatytomis taikant skyrimo metodą pagal 7 straipsnio 3 dalį.
(5)   1 dalyje nurodyta paskirta įmonė pateikia informaciją, kurios reguliavimo institucija pagrįstai prašo 4 dalies tikslais.
(6)   Kai reguliavimo institucija nustato, kad 1 dalyje nurodytas įpareigojimas nėra nepagrįstai didelė prievolė, ji praneša atitinkamai įmonei apie tokią išvadą ir jos motyvus, kai tik tai pagrįstai įmanoma padarius šią išvadą.
<…>“
Nacionalinių universaliųjų paslaugų nuostatų 12 straipsnyje „Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas finansavimas“ nustatyta:
„(1)   Kai reguliavimo institucija, remdamasi 11 straipsnyje numatytu grynųjų sąnaudų apskaičiavimu, nusprendžia, kad [universaliųjų paslaugų] įpareigojimo vykdymo grynosios sąnaudos įmonei yra nepagrįstai didelė prievolė, ji universaliųjų paslaugų įpareigojimo grynąsias sąnaudas paskirsto elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų teikėjams.
(2)   Reguliavimo institucija nustato paskirstymo mechanizmą, kurį administruoja ji pati arba nuo paskirtų įmonių nepriklausoma įstaiga, prižiūrima reguliavimo institucijos. Gali būti finansuojamos tik pagal 11 straipsnį apskaičiuotos [universaliųjų paslaugų] įpareigojimų grynosios sąnaudos.
(3)   2 dalyje nustatytas paskirstymo mechanizmas turi atitikti skaidrumo, kuo mažesnio rinkos iškraipymo, nediskriminavimo ir proporcingumo principus <…>. Reguliavimo institucija gali nuspręsti nereikalauti įnašų iš įmonių, kurių patikrinta nacionalinė apyvarta yra mažesnė už bet kokią sumą, kurią reguliavimo institucija gali kartais nustatyti, atsižvelgdama į galimas nuomones, kuriomis jai pritariama per galimas konsultacijas, vykdomas pagal 26 straipsnį.
<…>“
2011 m. gegužės 31 d. Reguliavimo komisija paskelbė Sprendimą 04/11, sudarytą iš kelių sunumeruotų sprendimų, kuriuose išdėstyti vykdant universaliųjų paslaugų įpareigojimą patiriamų grynųjų sąnaudų ir gaunamų pajamų apskaičiavimo principai ir metodai, kitų pajamų, gaunamų vykdant šį įpareigojimą, apskaičiavimo principai ir metodai, taip pat požiūris, kurio reikia laikytis siekiant nustatyti, ar universaliųjų paslaugų teikėjui dėl grynųjų sąnaudų tenka nepagrįstai didelė prievolė.
Sprendimai Nr. 38–41 suformuluoti taip:
„38. Tam, kad būtų pripažinta, jog [universaliųjų paslaugų teikėjui] tenka nepagrįstai didelė prievolė, turi būti įvykdytos trys kumuliacinės sąlygos:
i.
turi būti tiesioginės, patikrinamos ir patikrintos grynosios sąnaudos;
ii.
nauda, gauta vykdant [įpareigojimą teikti universaliąsias paslaugas], neturi viršyti grynųjų sąnaudų (t. y. turi būti nustatytos teigiamos grynosios sąnaudos);
iii.
šios teigiamos grynosios sąnaudos turi a) būti didelės, palyginti su paskirstymo mechanizmo administracinėmis išlaidomis, ir b) lemti labai nepalankią konkurencinę [universaliųjų paslaugų teikėjo] padėtį.
39. Jeigu teigiamos grynosios sąnaudos yra santykinai mažos, [reguliavimo institucija], remdamasi patikrintomis [įpareigojimo teikti universaliąsias paslaugas] sąnaudomis, nustato, ar [įpareigojimo teikti universaliąsias paslaugas] finansavimas yra pagrįstas, atsižvelgdama į paskirstymo mechanizmo nustatymo ir taikymo administracines sąnaudas (palyginti su [universaliųjų paslaugų įpareigojimo] teigiamomis grynosiomis sąnaudomis) ir atsižvelgdama į šių sąnaudų neproporcingumą, palyginti su bet kokiu grynųjų sąnaudų perkėlimu [universaliųjų paslaugų teikėjui].
40. Jeigu teigiamos grynosios sąnaudos nėra santykinai mažos, [reguliavimo institucija] įvertina, ar šios grynosios sąnaudos daro didelį poveikį [universaliųjų paslaugų teikėjo] pelningumui ir (arba) jo galimybei gauti teisingą investuoto kapitalo grąžos normą; ir
41. Jeigu teigiamos grynosios sąnaudos labai paveikia [universaliųjų paslaugų teikėjo] pelningumą, reguliavimo institucija turi įvertinti, ar tokios grynosios sąnaudos turi didelę įtaką [universaliųjų paslaugų teikėjo] galimybei ateityje vienodai konkuruoti su jo konkurentais.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Eircom
yra istorinė operatorė, Airijos telekomunikacijų rinkoje turinti monopolijos teisę. 2003 m. Reguliavimo komisija šią įmonę paskyrė vienintele universaliųjų paslaugų teikėja. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu,
Eircom
iki šiol yra vienintelė operatorė, Airijoje teikianti prieigą fiksuotose vietose, taip pat balso telefonijos ir taksofonų paslaugas.
Atsakydama į
Eircom
pagal Nacionalinių universaliųjų paslaugų nuostatų 11 straipsnį pateiktus prašymus finansuoti universaliųjų paslaugų įpareigojimo grynąsias sąnaudas, kuriais siekta, kad pagal šių nacionalinių nuostatų 12 straipsnį universaliosios paslaugos įpareigojimų sąnaudos būtų paskirstytos įvairiems rinkoje veikiantiems operatoriams, 2019 m. balandžio 18 d. Reguliavimo komisija priėmė penkis sprendimus (toliau – ginčijami sprendimai), kuriuose konstatavo, kad
Eircom
2010–2015 m. patirtos grynosios sąnaudos dėl universaliųjų paslaugų įpareigojimų negali būti laikomos nepagrįstai didele jos prievole. Todėl ginčijamais sprendimais Reguliavimo komisija atsisakė taikyti šiame 12 straipsnyje numatytą paskirstymo mechanizmą.
Gavęs skundą dėl ginčijamų sprendimų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatavo, kad iš jų matyti, jog Reguliavimo komisija apskaičiavo, kad per atitinkamus penkerius metus
Eircom
tekusių universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosios sąnaudos buvo kiek mažesnės nei 43 mln. eurų. Šios įmonės pelnas neatskaičius palūkanų ir mokesčių už nagrinėjamą laikotarpį, kiek tai susiję su jos fiksuotojo ryšio linijų veikla, buvo 1,397 mlrd. eurų.
Kiekviename iš šių ginčijamų sprendimų Reguliavimo komisija rėmėsi
Unfair Burden Report
(ataskaita dėl nepagrįstai didelės prievolės), jos prašymu parengta konsultantų biuro. Pagal šias ataskaitas, kiek tai susiję su Sprendime Nr. 38 nurodytomis sąlygomis, kiekvienais atitinkamais metais
Eircom
grynosios sąnaudos buvo teigiamos, nes šios įmonės pelnas, gautas vykdant universaliųjų pareigų įpareigojimus, neviršijo šių įpareigojimų grynųjų sąnaudų, o teigiamos grynosios sąnaudos buvo didelės, palyginti su administracinėmis paskirstymo mechanizmo išlaidomis.
Iš šių ataskaitų matyti, kad, kalbant apie Sprendime Nr. 40 reikalaujamą vertinimą,
Eircom
pelningumui ir galimybei gauti teisingą investuoto kapitalo grąžos normą per atitinkamą laikotarpį neturėjo didelės įtakos jai nustatytų universaliosios paslaugos įpareigojimų grynosios sąnaudos.
Minėtose ataskaitose naudotas ir Reguliavimo komisijos patvirtintas referencinis kriterijus vertinant
Eircom
pajėgumą gauti teisingą grąžos normą buvo toks: lyginta
Eircom
panaudoto kapitalo finansinė grąža (toliau – PKG) ir vidutinė svertinė kapitalo kaina, kurią anksčiau buvo nustačiusi Reguliavimo komisija. Pavyzdžiui, kiek tai susiję su
Eircom
fiksuotojo telefono ryšio veikla, atsižvelgiant į jai nustatytų universaliosios paslaugos įpareigojimų grynąsias sąnaudas, kiekvienais nagrinėjamais metais PKG viršijo vidutinę svertinę kapitalo kainą. Atsižvelgiant į dėl to padarytas išvadas, iš tų pačių ataskaitų matyti, kad, kiek tai susiję su laikotarpiu, dėl kurio buvo pateikti
Eircom
prašymai dėl finansavimo, šiai bendrovei tenkančios grynosios sąnaudos nebuvo pernelyg didelės, atsižvelgiant į jos pajėgumą jas padengti.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, minėtas konsultantų biuras pareiškė, kad, rengdamas nagrinėjamo laikotarpio ataskaitas, jis pagal Sprendimą Nr. 41 neįvertino, ar
Eircom
tenkančių universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosios sąnaudos turėjo įtakos jos gebėjimui ateityje vienodai konkuruoti su jos konkurentais atitinkamoje rinkoje.
Vis dėlto ginčijamuose sprendimuose Reguliavimo komisija konstatavo, kad didelio poveikio
Eircom
pelningumui nebuvimas ir jos pajėgumas gauti teisingą PKG normą rodo, kad dėl universaliosios paslaugos įpareigojimų grynųjų sąnaudų šios įmonės konkurencinė padėtis reikšmingai nepablogėjo. Taigi ši Reguliavimo komisija nusprendė, kad nebuvo būtina nagrinėti konkurencijos iškraipymų, kaip nurodyta tame Sprendime Nr. 41.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad tiek minėtose ataskaitose, tiek ginčijamuose sprendimuose dėmesys kreiptas tik į
Eircom
rodiklius, nes nei Reguliavimo komisija, nei minėtas konsultantų biuras nevertino
Eircom
konkurentų padėties rinkoje.
Jis taip pat pažymi, kad 2010–2014 m. laikotarpiu
Eircom
rinkos dalis, kiek tai susiję su fiksuotojo telefono ryšio abonentinių sutarčių sudarymu, sumažėjo nuo 74,5 iki 47,2 %, o, pavyzdžiui, vienas iš
Eircom
konkurentų šiuo laikotarpiu padidino savo nacionalinę rinkos dalį nuo 5 iki 21,7 %. Iš 2014 m. Reguliavimo komisijos atliktos rinkos analizės, grindžiamos 2013 m. Dubline (Airija) atlikta namų ūkių apklausa, matyti, kad šio konkurento rinkos dalis buvo 42 %, o
Eircom
– 44 %.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad neginčijama, jog konkurencinės telekomunikacijų rinkos ypatybė yra ta, kad paslaugų teikėjai, kuriems nenustatyti universaliųjų paslaugų įpareigojimai, „gauna naudos dėl to, kad prie tinklo prijungiami vartotojai, kurie kitais atvejais negautų paslaugų („teigiami išorės veiksniai“), arba kad dar vienas pripažįstamas konkurencinės rinkos požymis yra teorinė galimybė visiems paslaugų teikėjams pasirinkti tik pelningesnius geografinius centrus“.
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatuoja, kad šalys nesutaria dėl 2010 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo Base ir kt. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
) turinio ir jame numatytų kriterijų taikymo vertinant nepagrįstai didelės prievolės buvimą tokiu kaip
Eircom
atveju, kai universaliųjų paslaugų įpareigojimai nustatyti tik vienai įmonei.
Konkrečiau kalbant, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu,
Eircom
mano, kad tą Teisingumo Teismo sprendimą reikia aiškinti atsižvelgiant į bylos, kurioje jis priimtas, teisinį reglamentavimą ir kad santykinį įmonės, kuriai nustatyti universaliųjų paslaugų įpareigojimai, pajėgumą padengti šių paslaugų grynąsias sąnaudas reikia vertinti atsižvelgiant ne tik į jos pačios, bet ir į jos konkurentų rodiklius. Neatlikus tokio vertinimo, kyla didelė rizika, kad visi operatoriai gaus naudos iš tokios įmonės teigiamų išorės veiksnių, tačiau tik ji turės padengti sąnaudas, nors jos padėtis nėra daug geresnė, palyginti su jos konkurentų padėtimi.
Pasak prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, Reguliavimo komisija savo ruožtu mano, kad iš minėto Teisingumo Teismo sprendimo matyti, jog siekiant įvertinti, ar operatoriui nustatytų universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosios sąnaudos yra nepagrįstai didelė prievolė, reikia sutelkti dėmesį į operatoriaus pajėgumą padengti šias sąnaudas, atsižvelgiant į jo rodiklius. Nei teisės aktuose, nei Teisingumo Teismo jurisprudencijoje neįtvirtintas reikalavimas, kad nepagrįstai didelės prievolės buvimas turi būti vertinamas remiantis rinkos analize.
Šiomis aplinkybėmis
High Court
(Aukštasis teismas, Airija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Tuo atveju, jei:
(I)
telekomunikacijų rinka yra liberalizuota ir rinkoje veikia keli telekomunikacijų paslaugų teikėjai;
(II)
nacionalinė reguliavimo institucija (toliau – NRI) atrinko vieną paslaugų teikėją <…> įpareigojimui teikti universaliąsias paslaugas vykdyti <…>;
(III)
NRI nustatė teigiamas su [įpareigojimo teikti universaliąsias paslaugas] vykdymu susijusias grynąsias sąnaudas ir
(IV)
NRI nustatė, kad [įpareigojimo teikti universaliąsias paslaugas] grynosios sąnaudos yra didelės, palyginti su grynųjų sąnaudų paskirstymo rinkos dalyviams mechanizmo nustatymo administracinėmis sąnaudomis,
jeigu pagal [Universaliųjų paslaugų] direktyvoje nustatytus įpareigojimus NRI privalo įvertinti, ar [įpareigojimo teikti universaliąsias paslaugas] grynosios sąnaudos yra per didelės, kad [universaliųjų paslaugų teikėjas] galėtų jas prisiimti, atsižvelgiant į visus [jo] rodiklius, be kita ko, jo įrangos lygį, ekonominę ir finansinę situaciją ir užimamą rinkos dalį (kaip nurodyta [2010 m. spalio 6 d.] Sprendimo Base ir kt. [
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
]
punkte), ar pagal direktyvas NRI gali šį vertinimą atlikti atsižvelgdama vien į [universaliųjų paslaugų teikėjo] rodiklius (situaciją), ar ji privalo įvertinti [jo] rodiklius (situaciją), palygindama su jo konkurentų rodikliais (situacija) atitinkamoje rinkoje?“
Dėl prejudicinio klausimo
Pirmiausia reikia pažymėti, kad nors formaliai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikė prejudicinio klausimo, kuriame būtų daroma nuoroda į konkrečias Universaliųjų paslaugų direktyvos nuostatas, ši aplinkybė netrukdo Teisingumo Teismui pateikti jam išsamaus išaiškinimo, kuris gali būti naudingas sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti, neatsižvelgiant į tai, ar jis apie tas nuostatas užsimena savo pateiktuose klausimuose. Šiuo atveju Teisingumo Teismas turi iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos ir, be kita ko, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies atrinkti Sąjungos teisės klausimus, aiškintinus atsižvelgiant į bylos dalyką (šiuo klausimu žr. 2021 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Governor of Cloverhill Prison ir kt.,
C‑479/21 PPU
,
EU:C:2021:929
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Universaliųjų paslaugų direktyvos 12 ir 13 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos kompetentinga NRI tam, kad įvertintų, ar universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosios sąnaudos yra nepagrįstai didelė prievolė operatoriui, kuriam nustatyti tokie įpareigojimai, privalo išnagrinėti jo rodiklius, atsižvelgdama į jo padėtį atitinkamoje rinkoje, palyginti su jo konkurentų padėtimi.
Šiuo klausimu primintina, kad Universaliųjų paslaugų direktyva siekiama sukurti suderintą reguliavimo sistemą, kuri elektroninių ryšių sektoriuje užtikrintų universaliųjų paslaugų, t. y. apibrėžto minimalaus paslaugų rinkinio, teikimą visiems galutiniams paslaugų gavėjams už prieinamą kainą. Remiantis šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalimi, vienas iš šios direktyvos tikslų – visoje Europos Sąjungoje užtikrinti geros kokybės viešai prieinamas paslaugas veiksmingos konkurencijos ir laisvo pasirinkimo sąlygomis (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 6 d. Sprendimo Base ir kt.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Remiantis Universaliųjų paslaugų direktyvos 3 straipsnio 2 dalimi, valstybės narės, laikydamosi objektyvumo, skaidrumo, proporcingumo ir nediskriminavimo principų, nustato veiksmingiausią ir tinkamiausią būdą, kuris užtikrintų universaliųjų paslaugų įgyvendinimą, ir stengiasi kuo labiau mažinti rinkos iškraipymus, kartu saugodamos visuomenės interesus (2010 m. spalio 6 d. Sprendimo Base ir kt.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kaip nurodyta Universaliųjų paslaugų direktyvos 4 konstatuojamojoje dalyje, teikiant universaliąsias paslaugas tam tikros paslaugos kai kuriems galutiniams paslaugų gavėjams gali būti teikiamos skirtingomis nei rinkos kainomis. Dėl šios priežasties Sąjungos teisės aktų leidėjas numatė, kaip matyti iš šios direktyvos 18 konstatuojamosios dalies, jog tais atvejais, kai įrodoma, kad nuostolinga vykdyti universaliųjų paslaugų įpareigojimus arba kad grynosios sąnaudos viršija įprastas komercines normas, valstybės narės prireikus turėtų nustatyti tokių įpareigojimų grynųjų sąnaudų finansavimo mechanizmus (2010 m. spalio 6 d. Sprendimo Base ir kt.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, Universaliųjų paslaugų direktyvos 12 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad kai NRI mano, kad šios direktyvos 3–10 straipsniuose nurodytas universaliųjų paslaugų teikimas įmonėms, paskirtoms teikti universaliąsias paslaugas, gali būti nepagrįstai didelė prievolė, jos turi apskaičiuoti jų teikimo grynąsias sąnaudas.
Nors Universaliųjų paslaugų direktyvos 12 straipsnio 1 dalies antros pastraipos ir IV priedo A dalies nuostatose nustatytos taisyklės, pagal kurias turi būti apskaičiuojamos universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos tais atvejais, kai NRI konstatavo, jog toks teikimas gali būti nepagrįstai didelė prievolė, nei iš minėto 12 straipsnio 1 dalies, nei iš kurios nors kitos šios direktyvos nuostatos neišplaukia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas būtų ketinęs pats nustatyti sąlygas, kurioms esant NRI turėtų iš anksto manyti, jog toks teikimas gali būti nepagrįstai didelė prievolė. Tačiau iš Universaliųjų paslaugų direktyvos 13 straipsnio nuostatų išplaukia, kad tik remdamosi šios direktyvos 12 straipsnyje nurodytu universaliųjų paslaugų teikimo grynųjų sąnaudų apskaičiavimu NRI gali konstatuoti, jog įmonei, paskirtai teikti universaliąsias paslaugas, iš tiesų tenka nepagrįstai didelė prievolė, ir valstybės narės tokios įmonės prašymu turi priimti sprendimą patvirtinti tokių sąnaudų kompensavimo sąlygas (2010 m. spalio 6 d. Sprendimo Base ir kt.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
ir
punktus).
Pažymėtina, kad sąvoka „nepagrįstai didelė prievolė“ Universaliųjų paslaugų direktyvoje neapibrėžta. Kaip Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę konstatuoti 2010 m. spalio 6 d. Sprendime Base ir kt. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
punktas), iš Universaliųjų paslaugų direktyvos 21 konstatuojamosios dalies matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas norėjo susieti grynųjų sąnaudų, kurios įmonei gali susidaryti dėl universaliųjų paslaugų teikimo, padengimo mechanizmus su per didelės prievolės šiai įmonei buvimu. Šiomis aplinkybėmis manydamas, kad universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos nebūtinai visoms atitinkamoms įmonėms yra per didelė prievolė, jis norėjo atmesti galimybę, jog bet kokios universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos automatiškai suteikia teisę į kompensaciją. Tuo remdamasis Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad nepagrįstai didelė prievolė, kurios buvimą turi pripažinti NRI prieš skirdama bet kokią kompensaciją, yra prievolė, kuri bet kokiai atitinkamai įmonei yra per didelė, kad ji galėtų ją įvykdyti, atsižvelgiant į visus jos rodiklius, visų pirma jos įrangos lygį, ekonominę ir finansinę situaciją bei užimamą rinkos dalį.
Nors, Universalių paslaugų direktyvoje nesant paaiškinimo šiuo klausimu, NRI turi bendrai ir objektyviai nustatyti kriterijus, leidžiančius nustatyti ribas, kurias viršijus, atsižvelgiant į ankstesniame punkte nurodytus rodiklius, prievolė gali būti laikoma per didele, vis dėlto ji gali pripažinti, jog prievolė teikti universaliąsias paslaugas yra nepagrįstai didelė, siekiant taikyti šios direktyvos 13 straipsnį, tik konkrečiai išanalizavusi kiekvienos atitinkamos įmonės situaciją pagal šiuos kriterijus (2010 m. spalio 6 d. Sprendimo Base ir kt.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
punktas)
Jeigu NRI konstatuoja, kad vienai ar kelioms universaliųjų paslaugų teikėjomis paskirtoms įmonėms tenka nepagrįstai didelė prievolė, ir jeigu kuri nors iš šių įmonių paprašo už tai kompensacijos, valstybė narė turi taikyti šiuo tikslu reikalingus mechanizmus, kaip numatyta Universaliųjų paslaugų direktyvos 13 straipsnyje (šiuo klausimu žr. 2010 m. spalio 6 d. Sprendimo Base ir kt. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
punktą)
Atsižvelgdamas į tai, kas buvo priminta, 2010 m. spalio 6 d. Sprendime Base ir kt. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
punktas) Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad valstybės narės, laikydamosi iš Universaliųjų paslaugų direktyvos išplaukiančių įsipareigojimų, negali pripažinti, jog universaliųjų paslaugų teikimas iš tiesų yra nepagrįstai didelė kompensuotina prievolė, tenkanti visoms įmonėms, kurios privalo teikti šias paslaugas, prieš tai neapskaičiavusios grynųjų sąnaudų ir neįvertinusios, ar šios sąnaudos tai įmonei yra per didelė prievolė, ar galiausiai priimti kompensavimo tvarkos, pagal kurią kompensacija nebūtų susieta su šiomis grynosiomis sąnaudomis.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia konstatuoti, kad bet koks atsižvelgimas į universaliosios paslaugos teikėjo užimamą rinkos dalį reiškia, kad galimai nepagrįstai didelės prievolės, tenkančios dėl jam nustatytų įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas, nustatymo procesas neišvengiamai apima lyginamąjį komponentą, kurio NRI negali nepaisyti. Iš tikrųjų, paprastas faktų apie to teikėjo rinkos dalį konstatavimas, vertinant atskirai, neleidžia padaryti naudingų išvadų, jeigu nėra palyginimo su konkurentų turimomis rinkos dalimis. Šios išvados gali skirtis pagal rinkoje veikiančių konkurentų skaičių, tarp jų galbūt egzistuojančius ryšius arba įvairius atitinkamos rinkos sektorius, kuriuose veikia šie konkurentai.
Todėl, kaip pažymi
Eircom
, Čekijos Respublika ir Komisija, iš atitinkamų Universaliųjų paslaugų direktyvos nuostatų matyti, kad atlikdama vertinimą kompetentinga NRI turi atsižvelgti į universaliųjų paslaugų teikėjo padėtį atitinkamoje rinkoje, palyginti su jo konkurentų padėtimi.
Iš tiesų, kaip priminta šio sprendimo 34 ir 35 punktuose, kaip matyti iš šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalies, pagrindinis šia direktyva siekiamas tikslas – visoje Sąjungoje užtikrinti geros kokybės viešai prieinamas paslaugas veiksmingos konkurencijos ir laisvo pasirinkimo sąlygomis. Be to, užtikrindamos universaliosios paslaugos įgyvendinimą valstybės narės pagal minėtos direktyvos 3 straipsnio 2 dalį turi, be kita ko, stengtis kuo labiau mažinti rinkos iškraipymus, ypač siekti, kad kainos ir kitos paslaugų teikimo sąlygos nesiskirtų nuo įprastų komercinių sąlygų, kartu saugodamos visuomenės interesus.
Be to, konkrečiai dėl įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas grynųjų sąnaudų apskaičiavimo ir galimo jų finansavimo reikia pažymėti, kad tos direktyvos 4 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad kompensuojant įmonėms, paskirtoms teikti tam tikras paslaugas kai kuriems galutiniams paslaugų gavėjams skirtingomis nei rinkos kainomis, neturi būti iškraipoma konkurencija su sąlyga, kad šioms paskirtosioms įmonėms kompensuojamos specifinės grynosios sąnaudos ir šios grynosios sąnaudos susigrąžinamos konkurencijos atžvilgiu neutraliu būdu.
Iš to matyti, kad konkurencinės padėties atitinkamoje rinkoje vertinimas yra viena iš Universaliųjų paslaugų direktyvos 12 ir 13 straipsnių taikymo sąlygų (šiuo klausimu žr. 2008 m. birželio 19 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija,
C‑220/07
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2008:354
,
ir
punktus ir 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo TDC,
C‑327/15
,
EU:C:2016:974
,
punktą).
Be to, reikia konstatuoti, kad universaliųjų paslaugų teikėjo rodiklių vertinimas atsižvelgiant į konkurencinę aplinką, kurioje jis veikia, atitinka ir Universaliųjų paslaugų direktyvoje numatytus tikslus.
Taip visų pirma yra, kai kalbama apie universaliųjų paslaugų teikėjo ekonominės ir finansinės padėties rodiklius. Iš tiesų vien konstatavimas, kad tokio paslaugų teikėjo veikla išlieka pelninga, nepaisant jam tenkančių įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas grynųjų sąnaudų, neleidžia daryti išvadų dėl šių grynųjų sąnaudų poveikio šio teikėjo galimybei konkuruoti su kitais ūkio subjektais kintančioje rinkoje. Negalima atmesti galimybės, kad tokiam teikėjui tenkančios universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosios sąnaudos sudaro kliūčių investicijų į naujas technologijas ar susijusias rinkas finansavimui arba jį apsunkina ar dėl to jis tampa sudėtingesnis, nors jo konkurentai galbūt galėtų atlikti šias investicijas ir dėl jų galėtų įgyti didelį konkurencinį pranašumą.
Taigi, būtent atsižvelgdama į universaliųjų paslaugų teikėjo padėtį, palyginti su jo konkurentų padėtimi, NRI gali įvertinti, ar jam nustatytų universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosios sąnaudos dėl konkurencijos iškraipymų atitinkamoje rinkoje šio teikėjo nenaudai jam yra nepagrįstai didelė prievolė, kaip tai suprantama pagal Universaliųjų paslaugų direktyvos 12 ir 13 straipsnius.
Kaip priminta šio sprendimo 45 punkte, geros kokybės viešai prieinamų paslaugų užtikrinimas visoje Sąjungoje veiksmingos konkurencijos ir laisvo pasirinkimo sąlygomis yra pagrindinis Universaliųjų paslaugų direktyvos tikslas, kaip nurodyta šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje. Kadangi universaliųjų paslaugų teikėjo konkurencinės padėties pablogėjimas dėl nepagrįstai didelės prievolės vykdant jam nustatytus įpareigojimus teikti universaliąsias paslaugas neigiamai paveiktų veiksmingą konkurenciją atitinkamoje rinkoje, tokia aplinkybė galėtų pakenkti universaliųjų paslaugų teikimo sąlygoms ir galiausiai šio tikslo įgyvendinimui.
Taigi, remiantis Universaliųjų paslaugų direktyvos IV priedo A dalimi, apskaičiuojant universaliųjų paslaugų teikėjo grynąsias sąnaudas reikia įvertinti sąnaudas, kurių paskirtoji įmonė būtų galėjusi išvengti, jei būtų turėjusi pasirinkimą nevykdyti universaliųjų paslaugų įpareigojimų. Darydama su šiuo vertinimu susijusias išvadas NRI turi atsižvelgti į šio teikėjo padėtį, palyginti su jo konkurentų atitinkamoje rinkoje padėtimi.
Atlikdama šią analizę NRI, gavusi prašymą, kaip antai nurodytą Universaliųjų paslaugų direktyvos 13 straipsnyje, taip pat turi atsižvelgti į šio prašymo apimtį ir į informaciją, kuria remiasi teikėjas, siekiantis, kad būtų peržiūrėtos universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynųjų sąnaudų finansavimo sąlygos.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Universaliųjų paslaugų direktyvos 12 ir 13 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos kompetentinga NRI tam, kad įvertintų, ar universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosios sąnaudos operatoriui, kuriam nustatyti tokie įpareigojimai, yra nepagrįstai didelė prievolė, privalo išnagrinėti jo rodiklius, atsižvelgdama į jo padėtį atitinkamoje rinkoje, palyginti su jo konkurentų padėtimi.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), 12 ir 13 straipsniai

turi būti aiškinami taip:

pagal juos kompetentinga nacionalinė reguliavimo institucija tam, kad įvertintų, ar universaliųjų paslaugų įpareigojimų grynosios sąnaudos operatoriui, kuriam nustatyti tokie įpareigojimai, yra nepagrįstai didelė prievolė, privalo išnagrinėti jo rodiklius, atsižvelgdama į jo padėtį atitinkamoje rinkoje, palyginti su jo konkurentų padėtimi.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.