CELEX: 62016CJ0350
Apellatsioonkaebus
Ühine kalanduspoliitika
Euroopa Liidu lepinguväline vastutus
Kahju hüvitamise nõue
Määrus (EÜ) nr 530/2008
Euroopa Komisjoni võetud erakorralised meetmed
Õigusnormi piisavalt selge rikkumine
Võimalus tugineda sellele rikkumisele
Diskrimineerimiskeelu põhimõte
Kohtulahendi seadusjõud

Oma apellatsioonkaebusega paluvad Salvatore Aniello Pappalardo, Pescatori La Tonnara Soc. coop., Fedemar Srl, Testa Giuseppe & C. Snc, Pescatori San Pietro Apostolo Srl, Camplone Arnaldo & C. Snc di Camplone Arnaldo & C. ja Valentino Pesca Sas di Ciaccio Luciano e Camplone Arnaldo & C. tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 27. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Pappalardo jt
vs
. komisjon (T‑316/13, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:T:2016:247
), millega jäeti rahuldamata nende hagi nõudega hüvitada kahju, mis neile on väidetavalt tekitatud seetõttu, et võeti vastu komisjoni 12. juuni 2008. aasta määrus nr 530/2008, millega kehtestatakse erakorralised meetmed Atlandi ookeanis ida pool 45° läänepikkust ja Vahemeres harilikku tuuni püüdvate seinerite suhtes (
ELT 2008, L 155, lk 9
).
Õiguslik raamistik
Nõukogu 20. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 2371/2002 ühisele kalanduspoliitikale vastava kalavarude kaitse ja säästva kasutamise kohta (
EÜT 2002, L 358, lk 59
; ELT eriväljaanne 04/05, lk 460) eesmärk on rakendada kalapüügi korralduse mitmeaastast lähenemisviisi, et tagada selle sektori pikaajaline elujõulisus.
Määruse nr 2371/2002 artikkel 7 „Komisjoni erakorralised meetmed“ sätestab:
„1.   Kui on tõendeid, et vee-elusressursside või mere ökosüsteemi säilimist ähvardab kalapüügist tulenev tõsine ning viivitamatut reageerimist nõudev oht, võib komisjon liikmesriigi põhjendatud taotluse korral või omal algatusel kehtestada erakorralised meetmed, mis ei kesta üle kuue kuu. Komisjon võib uue otsusega erakorralisi meetmeid pikendada kuni kuue kuu võrra.
2.   Liikmesriik esitab taotluse samal ajal komisjonile, teistele liikmesriikidele ja asjaomastele piirkondlikele nõuandekomisjonidele. Need võivad esitada oma kirjalikud märkused komisjonile viie tööpäeva jooksul alates taotluse saamisest.
Komisjon teeb otsuse 15 tööpäeva jooksul alates lõikes 1 nimetatud taotluse saamisest.
3.   Erakorralised meetmed jõustuvad kohe. Nendest teatatakse asjaomastele liikmesriikidele ning need avaldatakse Euroopa [Liidu] Teatajas.
4.   Asjaomased liikmesriigid võivad suunata komisjoni otsuse nõukogule 10 tööpäeva jooksul alates kõnealuse teate kättesaamisest.
5.   Ühe kuu jooksul alates küsimuse suunamise kuupäevast võib nõukogu kvalifitseeritud häälteenamusega teha teistsuguse otsuse.“
Määruse nr 530/2008 artikkel 1 näeb ette:
„Kreeka, Prantsusmaa, Itaalia, Küprose ja Malta lipu all sõitvatel või nendes riikides registreeritud seineritel keelatakse hariliku tuuni püük Atlandi ookeanis ida pool 45° läänepikkust ja Vahemeres alates 16. juunist 2008.
[…]“
Nimetatud määruse artikkel 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Hispaania lipu all sõitvatel või selles riigis registreeritud seineritel keelatakse hariliku tuuni püük Atlandi ookeanis ida pool 45° läänepikkust ja Vahemeres alates 23. juunist 2008.
[…]“
Vaidluse taust
Apellantidele, kes on Itaalia lipu all sõitvate seinerite omanikud, eraldati 2008. aastal kvoodid hariliku tuuni püügiks seinnoodaga.
Määruse nr 530/2008 artikli 1 alusel on Kreeka, Prantsusmaa, Itaalia, Küprose ja Malta lipu all sõitvatel seineritel selle kala püük keelatud alates 16. juunist 2008. Seevastu Hispaania lipu all sõitvatele seineritele jõustus see keeld alles alates 23. juunist 2008 vastavalt sama määruse artiklile 2.
Euroopa Kohus tuvastas 17. märtsi 2011. aasta otsusega AJD Tuna (
C‑221/09
,
EU:C:2011:153
), et määrus nr 530/2008 on kehtetu, kuna sellega kehtestatud keelud jõustuvad Hispaania lipu all sõitvate tuunipüügiseinerite ja ühenduse ettevõtjate suhtes, kes olid nendega lepinguid sõlminud, alates 23. juunist 2008, samas kui Kreeka, Prantsusmaa, Itaalia, Küprose ja Malta lipu all sõitvate tuunipüügiseinerite suhtes ning ühenduse ettevõtjate suhtes, kes olid nendega lepinguid sõlminud, kohaldatakse neid keeldusid alates 16. juunist 2008, ilma et selline erinev kohtlemine oleks määruse nr 2371/2002 artikli 7 lõikega 1 taotletavat eesmärki silmas pidades objektiivselt põhjendatud.
Peale selle otsustas Üldkohus 14. veebruari 2012. aasta määruses Itaalia vs. komisjon (
T‑305/08
, ei avaldata,
EU:T:2012:70
), et vajadus teha otsus Itaalia Vabariigi hagi suhtes, millega nõuti määruse nr 530/2008 artikli 1 tühistamist, on ära langenud, kuna Euroopa Kohus on selle määruse tervikuna kehtetuks tunnistanud, mistõttu liikmesriigi hagi ese on ära langenud.
Samal päeval jättis Üldkohus 14. veebruari 2012. aasta määrusega Federcoopesca jt vs. komisjon (
T‑366/08
, ei avaldata,
EU:T:2012:74
) vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata hagi, mille esitajate hulgas olid ka käesoleva kohtuasja apellandid ja millega nõuti määruse nr 530/2008 tühistamist.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Apellandid leidsid, et neile on tekitatud kahju komisjoni õigusvastase käitumisega, kuna võeti vastu määrus nr 530/2008, ja esitasid Üldkohtu kantseleisse 11. juunil 2013 saabunud hagiavaldusega kahju hüvitamise nõude, paludes hüvitada kahju, mis nende hinnangul neile on tekitatud summas, mis vastab kahe järgmise summa vahele: saamata jäänud tulu, mida nad oleksid teeninud hariliku tuuni püügist neile 2008. aastaks eraldatud kvootide ammendumiseni, ja tulu, mida nad tegelikult teenisid pärast hariliku tuuni püügi enneaegset keelamist.
Üldkohtu kolmanda koja presidendi 30. septembri 2013. aasta määrusega otsustati selle hagi läbivaatamine peatada, kuni Euroopa Kohus kuulutab otsused apellatsioonkaebuste kohta, mis olid vahepeal esitatud kohtuasjades Giordano
vs
. komisjon (C‑611/12 P) ning Buono jt
vs
. komisjon (C‑12/13 P ja C‑13/13 P).
Euroopa Kohus tuvastas 14. oktoobri 2014. aasta kohtuotsuses Buono jt vs. komisjon (
C‑12/13 P ja C‑13/13 P
,
EU:C:2014:2284
, punktid
ja
), millega ta lahendas 7. novembri 2012. aasta kohtuotsuse Syndicat des thoniers méditerranéens jt vs. komisjon (
T‑574/08
, ei avaldata,
EU:T:2012:583
) peale esitatud apellatsioonkaebuse, et Üldkohus on selles kohtuotsuses vääralt tõlgendanud 17. märtsi 2011. aasta kohtuotsust AJD Tuna (
C‑221/09
,
EU:C:2011:153
), kui ta leidis, et Euroopa Kohus on sellega määruse nr 530/2008 tervikuna kehtetuks tunnistanud. Sellega seoses rõhutas Euroopa Kohus, et viimati nimetatud kohtuotsusega on tuvastatud selle määruse kehtetus üksnes selles osas, millega Hispaania seinereid koheldi soodsamalt, jättes kehtima hariliku tuuni püügikeelu jõustumise kuupäeva, mis on kehtestatud määruse nr 530/2008 artikliga 1 ning puudutab Kreeka, Prantsusmaa, Itaalia, Küprose ja Malta lipu all sõitvaid tuunipüügiseinereid.
Enne apellantide kahju hüvitamise hagi lahendamist palus Üldkohus neil esitada seisukohad Euroopa Kohtu nende otsuste kohta. Komisjon ja apellandid esitasid oma seisukohad Üldkohtu kantseleisse vastavalt 6. ja 10. novembril 2014 saabunud kirjadega.
Vaidlustatud kohtuotsuses tuletas Üldkohus meelde, millised tingimused peavad olema Euroopa Liidu lepinguvälise vastutuse tekkimiseks täidetud, ja asus seejärel analüüsima eelkõige nõuet, mis puudutab antud juhul komisjonile etteheidetava tegevuse õigusvastasust.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 24–26 leidis ta sisuliselt, et selle nõude analüüs on eelkõige seotud määruse nr 530/2008 kehtivuse küsimusega, mida Euroopa Kohus hindas 17. märtsi 2011. aasta kohtuotsuses AJD Tuna (
C‑221/09
,
EU:C:2011:153
) ja täpsustas 14. oktoobri 2014. aasta kohtuotsuses Buono jt vs. komisjon (
C‑12/13 P ja C‑13/13 P
,
EU:C:2014:2284
) ning mis Üldkohtu arvates seadis kahtluse alla arutluskäigu, mida ta oli järginud oma 14. veebruari 2012. aasta kohtumääruses Itaalia vs. komisjon (
T‑305/08
, ei avaldata,
EU:T:2012:70
).
Selles kontekstis järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 27, et hagejad ei saa nimetatud kohtumäärusele tuginedes väita, et määrus nr 530/2008 on kehtetu tervikuna ja et selle artikkel 1 oli nende suhtes kehtiv.
Üldkohus leidis siiski, et ainuüksi selle argumendi tagasilükkamisega ei saa ennatlikult otsustada hagi põhjendatuse üle, ja kontrollis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 34–40, ega komisjon ei olnud määruse nr 530/2008 vastuvõtmisel ilmselgelt ja jämedalt ületanud oma kaalutlusõiguse piire.
Sellega seoses tuletas ta meelde, et komisjonil on kalandusvaldkonnas laiaulatuslik kaalutlusõigus, et tuleb arvesse võtta eesmärke, mida institutsioon määruse nr 530/2008 vastuvõtmisel taotles, ja et kalapüügikeelu kahe erineva kuupäeva kehtestamine võis olla põhjendatud, kui see võimaldas määrusega seatud eesmärke tõhusamalt saavutada.
Ühtlasi rõhutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 38 ja 39, et diskrimineerimine, mis on tuvastatud 17. märtsi 2011. aasta kohtuotsusega AJD Tuna (
C‑221/09
,
EU:C:2011:153
), puudutas ainult Hispaania lipu all sõitvaid tuunipüügiseinereid.
Ta järeldas sellest, et hagejad ei ole tõendanud, et komisjon oleks ilmselgelt ja jämedalt ületanud oma kaalutlusõiguse piire, ning liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise muid tingimusi käsitlemata otsustas Üldkohus jätta hagi tervikuna rahuldamata.
Apellatsioonimenetluse poolte nõuded
Apellandid paluvad Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
teise võimalusena rahuldada nende kahju hüvitamise nõue ja
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja apellantidelt.
Apellatsioonkaebus
Apellandid põhjendavad oma apellatsioonkaebust kahe väitega, mis osutavad õigusnormi rikkumisele kohtulahendi seadusjõu põhimõtte hindamisel ja komisjoni õigusvastase käitumisega seotud nõude kohaldamisel.
Esimene väide
Poolte argumendid
Esimese väitega osutavad apellandid, et Üldkohus eiras 14. veebruari 2012. aasta kohtumääruse Itaalia vs. komisjon (
T‑305/08
, ei avaldata,
EU:T:2012:70
) seadusjõudu, piirates määruse nr 530/2008 kehtetust määruse artikliga 2.
Selle määrusega oli Üldkohus nimelt otsustanud, et vajadus teha otsus Itaalia Vabariigi hagi suhtes, millega nõuti määruse nr 530/2008 artikli 1 tühistamist, on ära langenud, kuna 17. märtsi 2011. aasta kohtuotsuse AJD Tuna (
C‑221/09
,
EU:C:2011:153
) kuulutamisega on liikmesriik saavutanud soovitud tulemuse. Ta olevat ka lahendanud selle määruse kehtivuse küsimuse, märkides, et Euroopa Kohus on tuvastanud, et see on tervikuna kehtetu.
Apellantide sõnul on Euroopa Kohus 14. oktoobri 2014. aasta kohtuotsuses Buono jt vs. komisjon (
C‑12/13 P ja C‑13/13 P
,
EU:C:2014:2284
) küll rõhutanud, et kehtetus hõlmab ainult nimetatud määruse artiklit 2, ent kahju hüvitamise hagi käsitleva kohtuotsuse toime on piiratud, kuna sellise hagi ese ei ole õigusakti kehtetuse tuvastamine.
Lisaks ei saa Üldkohtu lahendite apellatsiooni korras muutmise süsteemiga põhjendada seda, et jõustunud kohtulahendil puudub seadusjõud sel lihtsal põhjusel, et selle on teinud madalama astme kohus.
Ühtlasi on Üldkohus eiranud õiguspärase ootuse põhimõtet, pidades pigem oluliseks 17. märtsi 2011. aasta kohtuotsuse AJD Tuna (
C‑221/09
,
EU:C:2011:153
) tõlgendust, mis põhineb 14. oktoobri 2014. aasta kohtuotsusel Buono jt vs. komisjon (
C‑12/13 P ja C‑13/13 P
,
EU:C:2014:2284
), selle asemel et viidata järeldustele, mis ta oli teinud oma 14. veebruari 2012. aasta kohtumääruse Itaalia vs. komisjon (
T‑305/08
, ei avaldata,
EU:T:2012:70
) kontekstis, seda enam, et erinevalt viimati nimetatud kohtuotsusest oli see kohtumäärus tehtud enne apellantide hagi esitamist.
Komisjon palub apellatsioonkaebuse esimese väite tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Apellandid põhjendavad oma esimest väidet sellega, et Üldkohus pidas ekslikult olulisemaks Euroopa Kohtu selgitusi, mis on esitatud 14. oktoobri 2014. aasta kohtuotsuses Buono jt vs. komisjon (
C‑12/13 P ja C‑13/13 P
,
EU:C:2014:2284
) ja mis käsitlevad seda, millises ulatuses on tuvastatud määruse nr 530/2008 kehtetus 17. märtsi 2011. aasta kohtuotsusega AJD Tuna (
C‑221/09
,
EU:C:2011:153
), ja jättis tähelepanuta viimati nimetatud kohtuotsuse tõlgenduse, millest lähtus Üldkohus oma 14. veebruari 2012. aasta määruses Itaalia vs. komisjon (
T‑305/08
, ei avaldata,
EU:T:2012:70
), rikkudes kohtulahendi seadusjõu põhimõtet.
Euroopa Kohus on mitmel korral toonitanud, kui tähtis on liidu õiguskorras kohtulahendi seadusjõu põhimõte (kohtuotsus, 29.3.2011, ThyssenKrupp Nirosta vs. komisjon,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul – nagu Üldkohus on sisuliselt osundanud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 25 – on Euroopa Kohus 17. märtsi 2011. aasta kohtuotsusega AJD Tuna (
C‑221/09
,
EU:C:2011:153
) – vastuseks määruse nr 530/2008 kehtivust käsitlevale eelotsusetaotlusele – tuvastanud, et nimetatud määrus on kehtetu, kuna sellega kehtestatud kalapüügikeelud jõustuvad alates 23. juunist 2008 ainult Hispaania kalurite suhtes, samas kui Kreeka, Prantsusmaa, Itaalia, Küprose ja Malta lipu all sõitvate tuunipüügiseinerite suhtes hakkasid need keelud kehtima alates 16. juunist 2008, ilma et selline erinev kohtlemine oleks objektiivselt põhjendatud. Nagu on selgitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 13, on Euroopa Kohus 14. oktoobri 2014. aasta kohtuotsuses Buono jt vs. komisjon (
C‑12/13 P ja C‑13/13 P
,
EU:C:2014:2284
, punktid
ja
), mis on tehtud seoses apellatsioonkaebusega Üldkohtu otsuse peale, millega lahendati Prantsuse kalurite kahju hüvitamise hagi, rõhutanud, et määruse kehtetus puudutab ainult artiklit 2, mis käsitleb Hispaania kalureid, ja et järelikult jäi määruse artikkel 1 kehtima Kreeka, Prantsusmaa, Itaalia, Küprose ja Malta lipu all sõitvate või neis liikmesriikides registreeritud tuunipüügiseinerite suhtes.
Ent esiteks on Euroopa Kohtu lahenditel, mis käsitlevad liidu õigusakti kehtivust, kohtulahendi seadusjõud ja sellel põhinev täielik ja kõikehõlmav toime, hoolimata võimalikest erinevatest tõlgendustest, mis neile võidakse anda.
Seega isegi kui eeldada, et 17. märtsi 2011. aasta kohtuotsuse AJD Tuna (
C‑221/09
,
EU:C:2011:153
) täpse ulatusega seotud võimalik ebakindlus sai lõplikult kõrvaldatud alles tänu 14. oktoobri 2014. aasta kohtuotsusega Buono jt vs. komisjon (
C‑12/13 P ja C‑13/13 P
,
EU:C:2014:2284
) antud selgitustele, tuleb esimesena nimetatud kohtuotsust ikkagi käsitada nii, et selle ulatus oli kuulutamisest alates niisugune, nagu on täpsustatud teisena nimetatud kohtuotsuses (vt analoogia alusel kohtuotsus, 12.2.2008, Kempter,
C‑2/06
,
EU:C:2008:78
, punkt
).
Teiseks ei ole vaidlustatud, et Üldkohus otsustas 14. veebruari 2012. aasta kohtumäärusega Itaalia vs. komisjon (
T‑305/08
, ei avaldata,
EU:T:2012:70
), et vajadus teha otsus Itaalia Vabariigi hagi suhtes, millega nõuti määruse nr 530/2008 tühistamist, on ära langenud.
Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et kohtulahendi seadusjõud puudutab üksnes kohtulahendiga tegelikult või vältimatult ära otsustatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid (kohtuotsus, 29.3.2011, ThyssenKrupp Nirosta vs. komisjon,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, punkt
).
Kuna Üldkohus ei ole teinud otsust Itaalia Vabariigi hagi kohta, millega nõuti määruse nr 530/2008 tühistamist, siis ei saa talle järelikult ette heita õigusnormide rikkumist seeläbi, et ta vaidlustatud kohtuotsuses hindas hagejate kahju hüvitamise nõuet, tuginedes 17. märtsi 2011. aasta kohtuotsusele AJD Tuna (
C‑221/09
,
EU:C:2011:153
) ja 14. oktoobri 2014. aasta kohtuotsusele Buono jt vs. komisjon (
C‑12/13 P ja C‑13/13 P
,
EU:C:2014:2284
).
Mis puutub hagejate väitesse, et neil tekkis õiguspärane ootus, mis põhineb Üldkohtu 14. veebruari 2012. aasta kohtumäärusel Itaalia vs. komisjon (
T‑305/08
, ei avaldata,
EU:T:2012:70
), siis osundagem, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on igal õigussubjektil, kelles liidu institutsioon on konkreetseid kinnitusi andes tekitanud põhjendatud lootusi, õigus tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele. Selliseks kinnituseks on mis tahes vormis edastatud täpne, tingimusteta ja kooskõlaline teave (kohtuotsus, 16.12.2010, Kahla Thüringen Porzellan vs. komisjon,
C‑537/08 P
,
EU:C:2010:769
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Seevastu ei saa keegi viidata selle põhimõtte rikkumisele, kui need kinnitused puuduvad (kohtuotsus, 16.12.2008, Masdar (UK) vs. komisjon,
C‑47/07 P
,
EU:C:2008:726
, punkt
).
Ent isegi kui eeldada, et kohtulahend eraldi võetuna võib tekitada põhjendatud lootusi selle kohtupraktika tähenduses, siis piisab selle rõhutamisest, et hagejad ei saanud mingil juhul pidada Euroopa Kohtu praktika ulatust täpsustavaks kinnituseks sellist kohtumäärust nagu 14. veebruari 2012. aasta kohtumäärus Itaalia vs. komisjon (
T‑305/08
, ei avaldata,
EU:T:2012:70
), millega Üldkohus otsustas, et otsuse tegemise vajadus on ära langenud.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et apellatsioonkaebuse esimene väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
Teist väidet põhjendades märgivad hagejad, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 40 on Üldkohus rikkunud õigusnorme, kui ta leidis, et erinev kohtlemine, mille Euroopa Kohus tuvastas 17. märtsi 2011. aasta kohtuotsusega AJD Tuna (
C‑221/09
,
EU:C:2011:153
), ei kujuta endast diskrimineerimiskeelu põhimõtte olulist ja ilmset rikkumist komisjoni poolt.
Hagejate sõnul ilmneb nii kohtujurist Trstenjaki ettepanekust kohtuasjas AJD Tuna (
C‑221/09
,
EU:C:2010:500
) kui ka Euroopa Kohtu otsusest samas kohtuasjas (kohtuotsus, 17.3.2011, AJD Tuna,
C‑221/09
,
EU:C:2011:153
), et selles kohtuasjas arutusel olnud erinev kohtlemine ei olnud objektiivselt põhjendatud ja seega kujutas endast diskrimineerimiskeelu põhimõtte olulist ja ilmset rikkumist kodakondsuse alusel.
Seda argumenti ei saa seada kahtluse alla põhjendustega, millest lähtus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 36–39, otsustades, et komisjon ei ole diskrimineerimiskeelu põhimõtet rikkunud piisavalt selgelt.
Komisjon palub teine väide tagasi lükata. Sellega seoses väidab ta sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnorme, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34 leidis, et oma hagi põhjendades võisid hagejad määruse nr 530/2008 õigusvastasusele tugineda isegi siis, kui – nagu Üldkohus õigesti märkis – see õigusvastasus neid ei puuduta, sest määrus jäi nende suhtes kehtima. Kuna see õigusnormi rikkumine ei mõjuta siiski kohtuotsuse resolutsiooni, palub komisjon asendada otsuse põhjendused.
Euroopa Kohtu hinnang
Teise väitega heidavad hagejad Üldkohtule sisuliselt ette, et ta järeldas ekslikult, et diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumine, mis tuleneb asjaolust, et Hispaania kalurid said määruse nr 530/2008 artikli 2 alusel püüda harilikku tuuni nädal aega kauem kui Kreeka, Prantsusmaa, Itaalia, Küprose ja Malta lipu all sõitvad või neis liikmesriikides registreeritud tuunipüügiseinerid, ei olnud ei piisavalt raske ega piisavalt ilmne, et tegemist oleks selle põhimõtte piisavalt selge rikkumisega komisjoni poolt. Vastuseks väidab komisjon – kes on küll seisukohal, et vaidlustatud kohtuotsuse resolutsioon tuleb jätta muutmata –, et vaidlustatud kohtuotsusega on rikutud õigusnorme seal, kus Üldkohus leidis, et hagejad võisid oma hagi põhjenduseks tugineda diskrimineerimiskeelu põhimõtte sellele rikkumisele.
Komisjoni see argument tuleb läbi vaadata esimesena.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 16, 17 ja 23 on Üldkohus osundanud Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikat, millest nähtub esiteks, et liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise eeldus on see, et samal ajal on täidetud teatavad tingimused, mille hulgas on institutsiooni õigusvastane tegevus, millega on toime pandud üksikisikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumine (vt selle kohta kohtuotsus, 9.9.2008, FIAMM jt vs. nõukogu ja komisjon,
C‑120/06 P ja C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, punktid
,
ja
).
Teiseks on Üldkohus esile toonud, et sama kohtupraktika kohaselt tuleb juhul, kui mõni neist tingimustest ei ole täidetud, hagi tervikuna rahuldamata jätta, ilma et oleks vaja kontrollida selle vastutuse ülejäänud tingimusi (kohtuotsused, 19.4.2007, Holcim (Deutschland) vs. komisjon,
C‑282/05 P
,
EU:C:2007:226
, punkt
, ja 30.4.2009, CAS Succhi di Frutta vs. komisjon,
C‑497/06 P
, ei avaldata,
EU:C:2009:273
, punkt
).
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34 leidis Üldkohus, et käesoleval juhul on rikutud sellist õigusnormi, kuna määrusega nr 530/2008 on rikutud diskrimineerimiskeelu põhimõtet, mis on liidu õiguse üldpõhimõte, mille eesmärk on kaitsta üksikisikuid. Kohtuotsuse punktides 35–40 on Üldkohus seega kontrollinud, kas seda põhimõtet on käesolevas asjas rikutud piisavalt selgelt, ja järeldanud, et nii see ei ole.
Nii toimides on Üldkohus kaudselt, kuid möödapääsmatult leidnud, et hagejad võisid vastutuse tuvastamise hagi põhjenduseks osutada määruse nr 530/2008 õigusvastasusele.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast nähtub siiski, et võrdse kohtlemise põhimõtte järgimisel peab arvestama seaduslikkuse põhimõttega, mille kohaselt ei või keegi tugineda oma huvides kolmanda isiku kasuks toime pandud õigusnormi rikkumisele (kohtuotsus, 10.11.2011, The Rank Group,
C‑259/10 ja C‑260/10
,
EU:C:2011:719
, punkt
).
Ent vaidlustatud kohtuotsuse punktides 31 ja 32 selgitas Üldkohus õigesti, et 17. märtsi 2011. aasta kohtuotsusega AJD Tuna (
C‑221/09
,
EU:C:2011:153
) tuvastas Euroopa Kohus määruse nr 530/2008 kehtetuse niivõrd, kuivõrd Hispaania lipu all sõitvad tuunipüügiseinerid said kalapüügiks lisanädala, jättes määruse igati kehtima selles osas, millega nähti ette hariliku tuuni püügikeeld Kreeka, Prantsusmaa, Itaalia, Küprose ja Malta seineritele alates 16. juunist 2008.
Nagu selgitas Euroopa Kohus 14. oktoobri 2014. aasta kohtuotsuses Buono jt vs. komisjon (
C‑12/13 P ja C‑13/13 P
,
EU:C:2014:2284
), ei mõjutanud määruse nr 530/2008 artiklist 2 tulenev diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumine mingil määral määruse artikli 1 kehtivust, mis puudutas nimelt hagejate olukorda.
Nagu komisjon märkis, ei saanud Üldkohus neil asjaoludel vaidlustatud kohtuotsuse punktis 34 õigusnormi rikkumata leida, et hagejad võisid oma hagi põhjendamiseks selle põhimõtte rikkumisele ikkagi tugineda, tingimusel et rikkumine on piisavalt selge. Kuna määruse nr 530/2008 kehtetus, mis puudutab soodustust Hispaania seineritele, ei puuduta hagejate olukorda, siis ei saanud nad kõnealust hagi põhjendades sellele kehtetusele tugineda.
Üldkohus on seega rikkunud õigusnormi, kui ta otsustas teisiti.
Sellegipoolest tuleneb Euroopa Kohtu järjepidevast praktikast, et kui Üldkohtu otsuse põhjendustest ilmneb liidu õiguse rikkumine, kuid kui kohtuotsuse resolutsioon on muude õiguslike asjaoludega põhjendatud, siis ei saa selline rikkumine kaasa tuua kohtuotsuse tühistamist ja selle põhjendused tuleb asendada (kohtuotsus, 26.1.2017, Mamoli Robinetteria vs. komisjon,
C‑619/13 P
,
EU:C:2017:50
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ent käesoleva kohtuotsuse punktides 52–56 esitatud kaalutlustest ilmneb, et hagejad ei saanud käesoleva juhtumi asjaoludel tugineda liidu lepinguvälise vastutuse tekkimisele. Sellest järeldub, et õigusnormi rikkumine vaidlustatud kohtuotsuses ei saa kaasa tuua kohtuotsuse tühistamist selles osas, millega jäeti rahuldamata lepinguvälise vastutuse küsimuses esitatud hagi.
Neid kaalutlusi arvestades tuleb teine väide tagasi lükata, kuna see jääb edutuks.
Sellest tulenevalt tuleb apellatsioonkaebus jätta täies ulatuses rahuldamata.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 2 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu või kui see on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise. Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellandid on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb käesoleva apellatsioonimenetluse kohtukulud neilt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Salvatore Aniello Pappalardolt, Pescatori La Tonnara Soc. Coop.‑lt, Fedemar Srl‑lt, Testa Giuseppe & C. Snc‑lt, Pescatori San Pietro Apostolo Srl‑lt, Camplone Arnaldo & C. Snc di Camplone Arnaldo & C‑lt ja Valentino Pesca Sas di Camplone Arnaldo & C‑lt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.