CELEX: 62014CJ0438
Ennakkoratkaisupyyntö
Unionin kansalaisuus
SEUT 21 artikla
Oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella
Jäsenvaltion laki, jolla lakkautetaan etuoikeudet ja kielletään uusien aatelisarvonimien myöntäminen
Kyseisen jäsenvaltion täysi-ikäisen kansalaisen sukunimi, jonka hän on saanut tavanomaisen oleskelun aikana toisessa jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän myös on
Nimi, joka sisältää aateluutta osoittavia osatekijöitä
Oleskelu ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa
Ensiksi mainitun jäsenvaltion viranomaiset kieltäytyvät merkitsemästä toisessa jäsenvaltiossa saatua nimeä väestörekisteriin
Perustelut
Oikeusjärjestyksen perusteet (ordre public)
Ristiriita Saksan oikeuden keskeisten periaatteiden kanssa

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 18 ja SEUT 21 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff sekä Standesamt der Stadt Karlsruhe (Karlsruhen kaupungin väestörekisteriyksikkö) ja Zentraler Juristischer Dienst der Stadt Karlsruhe (Karlsruhen kaupungin lakiasiain pääosasto) ja jossa on kyse siitä, että kyseiset viranomaiset kieltäytyivät muuttamasta pääasian kantajan syntymätodistukseen merkittyjä etunimiä ja sukunimeä ja merkitsemästä väestörekisteriin hänen eräässä toisessa jäsenvaltiossa saamansa sukunimen aateluutta osoittavia osatekijöitä.
Saksan oikeus
Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschlandin (Saksan liittotasavallan perustuslaki; BGBl. 1949, s. 1; jäljempänä perustuslaki), joka on annettu 23.5.1949, 123 §:n 1 momentissa säädetään, että ”ennen liittopäivien (Bundestag) kokoontumista voimassa ollutta oikeutta sovelletaan edelleen, jos se ei ole vastoin peruslakia”.
Weimarissa 11.8.1919 hyväksytyn Verfassung des Deutschen Reichsin (Weimarin tasavallan perustuslaki), joka tuli voimaan 14.8.1919 (Reichsgesetzblatt 1919, s. 1383; jäljempänä Weimarin tasavallan perustuslaki), 109 §:ssä säädettiin seuraavaa:
”Kaikki saksalaiset ovat yhdenvertaisia lain edessä.
Miehillä ja naisilla on lähtökohtaisesti samat kansalaisoikeudet ja ‑velvollisuudet.
Syntyperään tai asemaan perustuvat julkisoikeudelliset etuoikeudet tai epäkohdat on lakkautettava. Aatelisarvonimet ovat ainoastaan nimen osatekijöitä, eikä niitä pidä enää myöntää.
Arvonimiä voidaan myöntää ainoastaan, kun niillä osoitetaan tietty virka tai ammatti; tämä ei koske yliopistojen tutkintotodistuksia.
Valtio ei voi myöntää kunniamerkkejä.
Saksan kansalainen ei saa ottaa vastaan arvonimeä tai kunniamerkkiä ulkomaan hallitukselta.”
Bundesverwaltungsgericht (liittovaltion hallintotuomioistuin, Saksa) totesi 11.3.1966 ja 11.12.1996 antamissaan tuomioissa, että Weimarin tasavallan perustuslain 109 § on edelleen perustuslain (Grundgesetz) 123 §:n 1 momentin nojalla voimassa tavallisen liittovaltion lain tasoisena lakina.
Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuchin (Siviililain täytäntöönpanosta 21.9.1994 annettu laki; BGBl. 1994 I, s. 2494, oikaisu BGBl. 1997 I, s. 1061), sellaisena kuin sitä sovellettiin pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan (jäljempänä EGBGB), 5 §:n, jonka otsikko on ”Henkilöstatuutti”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jos viitataan sen valtion lainsäädäntöön, jonka kansalainen asianomainen henkilö on, ja jos hän on usean valtion kansalainen, sovelletaan sen valtion lainsäädäntöä, johon henkilöllä on kiintein yhteys erityisesti tavanomaisen oleskelun tai elinolosuhteidensa perusteella. Jos henkilö on myös Saksan kansalainen, tällä oikeusasemalla on etusija.”
EGBGB:n 6 §:ssä, jonka otsikko on ”Oikeusjärjestyksen perusteet [ordre public]”, säädetään seuraavaa:
”Muun valtion oikeussääntöä ei sovelleta, jos sen soveltaminen johtaa tulokseen, joka on selvästi ristiriidassa Saksan oikeuden keskeisten periaatteiden kanssa. Tällaista oikeussääntöä ei sovelleta erityisesti silloin, kun sen soveltaminen on ristiriidassa perusoikeuksien kanssa. ”
EGBGB:n 10 §:n, jonka otsikko on ”Nimi”, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Henkilön nimeen sovelletaan sen valtion lakia, jonka kansalainen kyseinen henkilö on.”
EGBGB:n 48 §:ssä, jonka otsikko on ”Muussa Euroopan unionin jäsenvaltiossa saadun nimen valinta”, säädetään seuraavaa:
”Jos henkilön nimeen sovelletaan Saksan lakia, hän voi päättää ottaa käyttöön toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa tapahtuneen tavanomaisen oleskelun aikana saamansa ja tämän jäsenvaltion väestörekisteriin merkityn nimen ilmoittamalla sen väestörekisteriyksikköön, ellei se ole selvästi ristiriidassa Saksan oikeuden keskeisten periaatteiden kanssa. Nimen valinnalla on taannehtiva vaikutus siihen ajankohtaan asti, jona nimi merkittiin toisen jäsenvaltion väestörekisteriin, ellei henkilö nimenomaisesti pyydä, että nimen valinnan vaikutus ulottuu ainoastaan tulevaisuuteen. Ilmoituksen on oltava julkisesti todennettu tai oikeaksi todistettu. – –”
EGBGB:n 48 § perustuu Gesetz zur Anpassung der Vorschriften des Internationalen Privatrechts an die Verordnung (EU) Nr. 1259/2010 und zur Änderung anderer Vorschriften des Internationalen Privatrechtsiin (kansainvälisen yksityisoikeuden säännösten mukauttamisesta asetukseen (EU) N:o 1259/2010 ja muiden kansainvälisen yksityisoikeuden säännösten muuttamisesta 23.1.2013 annettu laki), joka tuli voimaan 29.1.2013 (BGBl. 2013 I, s. 101). Tämä säännös otettiin Saksan oikeuteen yhteisöjen tuomioistuimen 14.10.2008 antaman tuomion Grunkin ja Paul (
C-353/06
,
EU:C:2008:559
) johdosta.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
[6.10.2016 annetulla määräyksellä korjattuna] Pääasian kantaja on 9.1.1963 Karlsruhessa (Saksa) syntynyt Saksan kansalainen. Hän sai syntymässään etunimen Nabiel ja sukunimen Bagdadi, jotka merkittiin Karslruhen kaupungin väestörekisteriin.
Pääasian kantaja sai myöhemmin Nürnbergin kaupungissa (Saksa) käydyssä hallinnollisessa nimenmuutosmenettelyssä yhtäältä sukunimen Bogendorff ja toisaalta etunimen Nabiel lisäksi etunimen Peter. Pääasian kantajan saksalaisia henkilötietoja muutettiin adoption vuoksi uudelleen siten, että näiden henkilötietojen mukaan hänen nykyiset etunimensä ovat Nabiel Peter ja sukunimensä Bogendorff von Wolffersdorf.
Pääasian kantaja muutti vuonna 2001 Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, jossa hän toimi vuodesta 2002 alkaen maksukyvyttömyysneuvojana Lontoossa.
Hän sai kansalaistamisen perusteella Britannian kansalaisuuden vuonna 2004 mutta säilytti myös Saksan kansalaisuuden.
Pääasian kantaja muutti nimensä siten, että se on nyt Britannian lainsäädännön mukaan Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff, 26.7.2004 annetulla julistuksella (Deed Poll), joka on kirjattu 22.9.2004 Supreme Court of England and Walesiin (Englannin ja Walesin ylin tuomioistuin, Yhdistynyt kuningaskunta) ja julkaistu The London Gazettessa 8.11.2004.
Pääasian kantaja ja hänen puolisonsa lähtivät Lontoosta vuonna 2005 ja asettuivat Saksan Chemnitziin, jossa heidän tyttärensä syntyi 28.2.2006 ja joka on edelleen heidän asuinpaikkansa.
Tyttären, jolla on sekä Saksan että Britannian kansalaisuus, syntymästä ilmoitettiin Düsseldorfissa (Saksa) sijaitsevaan Yhdistyneen kuningaskunnan pääkonsulinvirastoon 23.3.2006. Syntymätodistukseen ja Britannian passiin merkityssä muodossaan tyttären etunimet ja sukunimi ovat Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff.
Chemnitzin kaupungin väestörekisteriyksikkö kieltäytyi kuitenkin EGBGB:n 10 §:ään vedoten merkitsemästä tytärtä rekisteriin tämän brittiläisellä nimellä. Pääasian kantaja saattoi asian Oberlandesgericht Dresdenin (Dresdenin ylempi alueellinen tuomioistuin, Saksa) käsiteltäväksi ja vaati, että kyseinen yksikkö velvoitettaisiin merkitsemään hänen tyttärensä nimi väestörekisteriin sellaisena kuin se on brittiviranomaisten antamassa syntymätodistuksessa.
Oberlandesgericht Dresden (Dresdenin ylempi alueellinen tuomioistuin, Saksa) hyväksyi vaatimuksen 6.7.2011 antamallaan ratkaisulla.
Chemnitzin kaupunki teki mainitun merkinnän kyseisen määräyksen mukaisesti. Näin ollen pääasian kantajan tyttärellä Saksan kansalaisena on samat etunimet ja sama sukunimi – nimi kokonaisuudessaan on Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff – kuin Britannian kansalaisena.
Pääasian kantaja pyysi 22.5.2013 tekemällään ilmoituksella EGBGB:n 48 §:n mukaisesti, että Karlsruhen kaupungin väestörekisteriyksikkö merkitsisi väestörekisteriin hänen Britannian lainsäädännön mukaan saamansa etunimet ja sukunimen.
Koska kyseinen yksikkö kieltäytyi tekemästä tätä merkintää, pääasian kantaja saattoi Amtsgericht Karlsruhen (Karlsruhen alueellinen tuomioistuin) käsiteltäväksi vaatimuksen siitä, että kyseinen yksikkö velvoitettaisiin Personenstandsgesetzin (henkilöoikeudellisesta asemasta annettu laki) 49 §:n 1 momentin nojalla muuttamaan hänen syntymätodistustaan taannehtivasti 22.9.2004 lukien siten, että hänen siihen merkityt etunimensä ja sukunimensä ovat Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff.
Karlsruhen kaupungin väestörekisteriyksikkö vastusti tätä pyyntöä vedoten EGBGB:n 48 §:ssä säädettyyn poikkeukseen, joka koskee ristiriitaa Saksan oikeuden keskeisten periaatteiden kanssa.
Amtsgericht Karlsruhe (Karlsruhen alueellinen tuomioistuin) huomauttaa tältä osin, että asianomaista oikeudenalaa koskevassa saksalaisessa oikeuskirjallisuudessa keskustellaan siitä, mikä on EGBGB:n 48 §:n, joka annettiin 14.10.2008 annetun tuomion Grunkin ja Paul (
C-353/06
,
EU:C:2008:559
) johdosta ja jonka mukaan henkilö, jonka nimeen sovelletaan Saksan lakia, voi käyttää toisessa jäsenvaltiossa tapahtuneen tavanomaisen oleskelun aikana saamaansa nimeä, soveltamisala erityisesti tilanteessa, jossa kyseinen nimi on saatu ilman perheoikeudellisten säännösten soveltamisesta johtuvaa henkilöllisen aseman muutosta. Tähän oikeuskysymykseen ei voida vastata unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella. 2.10.2003 annettu tuomio Garcia Avello (
C-148/02
,
EU:C:2003:539
) ja 14.10.2008 annettu tuomio Grunkin ja Paul (
C-353/06
,
EU:C:2008:559
) koskevat tapauksia, joissa asianomaisten syntymästä saakka heidän nimensä, jotka asianomaisten jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat tunnustaa, olivat erilaiset. Asia, joka johti 22.12.2010 annettuun tuomioon Sayn-Wittgenstein (
C-208/09
,
EU:C:2010:806
), erosi pääasiasta siltä osin, että ensiksi mainitussa asiassa asianomaisella ei ollut kaksoiskansalaisuutta, että nimien eroavaisuus johtui perheoikeudellisten säännösten soveltamisesta johtuvasta henkilöllisen aseman muutoksesta adoption yhteydessä, ja lopuksi, että arvonimien kantamisen osalta Itävallan tasavallan perustuslaillinen identiteetti ja Saksan liittotasavallan perustuslaillinen identiteetti ovat vertailukelpoisia vain tietyin varauksin.
Näissä olosuhteissa Amtsgericht Karlsruhe (Karlsruhen alueellinen tuomioistuin) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko SEUT 18 ja SEUT 21 artiklaa tulkittava siten, että jäsenvaltion viranomaisilla on velvollisuus hyväksyä kansalaisensa nimenmuutos, kun tällä kansalaisella on myös toisen jäsenvaltion kansalaisuus ja kun hän on sinä aikana, jona hän oleskeli tavanomaisesti toisessa jäsenvaltiossa, hankkinut itselleen vapaasti valitsemansa, useita aateluutta osoittavia ilmaisuja sisältävän nimen nimenmuutoksella, joka ei liittynyt perheoikeudellisen aseman muuttumiseen, siltä osin kuin hänellä ei tulevaisuudessa mahdollisesti ole merkittävää sidettä tähän toiseen jäsenvaltioon ja kuin – vaikka aateluus on lakkautettu ensin mainitun jäsenvaltion perustuslaissa – uuden nimen hankkimisen ajankohtana ensin mainitussa jäsenvaltiossa voitiin edelleen käyttää aatelisarvonimiä nimien osatekijöinä?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Alustavat huomautukset
Aivan aluksi on todettava, että Bogendorff von Wolffersdorff on esittänyt ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle vaatimuksen paitsi sukunimensä muuttamisesta myös etunimiensä Nabiel Peter muuttamisesta etunimiksi Peter Mark Emanuel. Kysymyksessä mainittu nimenmuutoksen käsite on näin ollen ymmärrettävä siten, että se koskee jäsenvaltion viranomaisten kieltäytymistä tunnustamasta sekä etunimiä että sukunimeä, jotka kyseisen valtion kansalainen on saanut tavanomaisen oleskelun aikana jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän myös on.
Näin ollen on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy ennen kaikkea, onko SEUT 18 ja SEUT 21 artiklaa tulkittava siten, että jäsenvaltion viranomaisten on tunnustettava tämän valtion kansalaisen sukunimi ja etunimi, kun hän on myös jonkin toisen jäsenvaltion kansalainen ja hän on viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa saanut vapaasti valitsemansa sukunimen, johon sisältyy useita aateluutta osoittavia osatekijöitä. Se kysyy erityisesti, voivatko ensiksi mainitun jäsenvaltion perustuslailliseen valintaan ja aatelisarvonimien lakkauttamiseen liittyvät syyt antaa tälle jäsenvaltiolle oikeuden olla tunnustamatta näissä olosuhteissa saatujen etunimien ja sukunimen muutosta.
SEUT 20 artiklan mukaan jokaisella, jolla on jonkin jäsenvaltion kansalaisuus, on unionin kansalaisen asema (ks. tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn,
C-391/09
,
EU:C:2011:291
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Pääasian kantajalla, jolla on kahden jäsenvaltion kansalaisuus, on tämä asema.
Unionin tuomioistuin on todennut useaan otteeseen, että unionin kansalaisen aseman tarkoituksena on olla jäsenvaltioiden kansalaisten perustavanlaatuinen asema (ks. tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn,
C-391/09
,
EU:C:2011:291
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämä asema mahdollistaa sen, että näistä kansalaisista samassa tilanteessa olevat saavat perussopimuksen aineellisella soveltamisalalla osakseen saman oikeudellisen kohtelun kansalaisuudestaan riippumatta, jollei tätä koskevista nimenomaisesti määrätyistä poikkeuksista muuta johdu (ks. tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn,
C-391/09
,
EU:C:2011:291
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tällaisiin tilanteisiin unionin oikeuden aineellisella soveltamisalalla kuuluvat tilanteet, jotka koskevat perussopimuksessa taattujen perusvapauksien, erityisesti SEUT 21 artiklassa myönnetyn vapauden liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, käyttämistä (ks. tuomio 20.9.2001, Grzelczyk,
C-184/99
,
EU:C:2001:458
,
kohta; tuomio 11.7.2002, D’Hoop,
C-224/98
,
EU:C:2002:432
,
kohta ja tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn,
C-391/09
,
EU:C:2011:291
,
kohta).
Vaikka unionin oikeuden nykytilassa säännöt, jotka koskevat henkilön suku- ja etunimen kirjoittamista henkilötietoja osoittaviin asiakirjoihin, kuuluvatkin jäsenvaltioiden toimivaltaan, niiden on kuitenkin tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta ja erityisesti perussopimuksen määräyksiä, jotka koskevat jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettua oikeutta vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella (ks. tuomio 2.10.2003, Garcia Avello,
C-148/02
,
EU:C:2003:539
,
kohta; tuomio 14.10.2008, Grunkin ja Paul, asia
C-353/06
,
EU:C:2008:559
,
kohta; tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein,
C-208/09
,
EU:C:2010:806
,
ja
kohta sekä tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn,
C-391/09
,
EU:C:2011:291
,
kohta).
Pääasiassa on riidatonta, että pääasian kantaja on kahden jäsenvaltion kansalainen ja unionin kansalaisena käyttänyt oikeuttaan liikkua ja oleskella muissa jäsenvaltioissa kuin lähtöjäsenvaltiossaan SEUT 21 artiklan mukaisesti.
On siis syytä tarkastella suhteessa yksin tähän määräykseen sitä, että jäsenvaltion viranomaiset kieltäytyvät tunnustamasta tämän jäsenvaltion kansalaisen toisessa jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän myös on, saamaa nimeä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa (ks. analogisesti tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn,
C-391/09
,
EU:C:2011:291
,
kohta).
Rajoituksen olemassaolo
Ensiksi on todettava, että henkilön etu- ja sukunimi ovat osa hänen identiteettiään ja yksityiselämäänsä, jonka suoja vahvistetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 7 artiklassa ja ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn, Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 8 artiklassa. Vaikka perusoikeuskirjan 7 artiklassa ei nimenomaisesti tätä mainita, henkilön etu- ja sukunimi liittyvät hänen yksityis- ja perhe-elämäänsä, koska niiden avulla hänet voidaan tunnistaa henkilönä ja koska ne osoittavat hänen siteitään tiettyyn perheeseen (ks. Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan osalta tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein,
C-208/09
,
EU:C:2010:806
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn,
C-391/09
,
EU:C:2011:291
,
kohta).
Kansallinen lainsäädäntö, jolla tietyt oman maan kansalaiset asetetaan huonompaan asemaan pelkästään siksi, että he ovat käyttäneet vapauttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa, on SEUT 21 artiklan 1 kohdassa jokaiselle unionin kansalaiselle tunnustettuja vapauksia koskeva rajoitus (ks. mm. tuomio 14.10.2008, Grunkin ja Paul,
C-353/06
,
EU:C:2008:559
,
kohta; tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein,
C-208/09
,
EU:C:2010:806
,
kohta ja tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn,
C-391/09
,
EU:C:2011:291
,
kohta).
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että se, että jäsenvaltion viranomaiset kieltäytyvät tunnustamasta tämän jäsenvaltion kansalaisen, joka on käyttänyt oikeuttaan liikkua ja oleskella vapaasti toisessa jäsenvaltiossa, nimeä sellaisena kuin se on määräytynyt viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa, voi rajoittaa SEUT 21 artiklassa vahvistettua oikeutta vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella. Sekaannusta ja haittaa voi syntyä siitä, että sama henkilö käyttää kahta erilaista nimeä (ks. vastaavasti tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein,
C-208/09
,
EU:C:2010:806
,
,
,
,
ja
kohta).
Käsiteltävässä asiassa se, että Saksan viranomaiset kieltäytyvät tunnustamasta Saksan kansalaisen etunimien ja nimen muutosta, joka perustuu toisen jäsenvaltion, jonka kansalainen kyseinen henkilö myös on, lainsäädäntöön, voi olla tällainen rajoitus. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin niin, että jotta kieltäytyminen muuttamasta jäsenvaltion kansalaisen etunimiä ja sukunimeä ja tunnustamasta tämän toisessa jäsenvaltiossa saamia etunimiä ja sukunimeä olisi SEUT 21 artiklassa tunnustettuja vapauksia koskeva rajoitus, sen pitää olla omiaan aiheuttamaan asianomaisille henkilöille ”vakavaa haittaa” hallinnollisesti, työelämässä ja yksityiselämässä (ks. vastaavasti tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn,
C-391/09
,
EU:C:2011:291
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on todennut, että aina, kun jossakin konkreettisessa tilanteessa käytetty nimi ei vastaa nimeä, joka esiintyy asiakirjassa, joka esitetään henkilön henkilöllisyyden todistamiseksi, tai kun nimet eivät kahdessa yhtäaikaisesti esitetyssä asiakirjassa ole samat, tällainen sukunimien erilaisuus voi synnyttää epäilyjä henkilön henkilöllisyydestä sekä esitettyjen asiakirjojen aitoudesta tai niihin sisältyvien tietojen todenperäisyydestä (tuomio 14.10.2008, Grunkin ja Paul,
C-353/06
,
EU:C:2008:559
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on myös todennut siltä osin kuin kyse on henkilöstä, joka on sellaisen jäsenvaltion kansalainen, joka kieltäytyy tunnustamasta hänen adoption perusteella toisessa jäsenvaltiossa saamaansa sukunimeä, että konkreettinen vaara joutua nimien erilaisuuden vuoksi hälventämään henkilöllisyyttään koskevia epäilyksiä on seikka, joka voi rajoittaa SEUT 21 artiklaan perustuvan oikeuden käyttämistä (ks. vastaavasti tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein,
C-208/09
,
EU:C:2010:908
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa Saksan hallitus esittää epäilynsä siitä, ovatko pääasian kantajalle hänen käyttämiensä etunimien ja sukunimien välisistä eroista yksityiselämässä ja työelämässä aiheutuvat haitat vahingollisia. Mikään ei osoita, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa saadulla nimellä olisi huomattavaa merkitystä pääasian kantajan tunnistamisen tai hänellä tiettyyn perheeseen olevien siteiden kannalta.
Pääasian kantaja sen sijaan väitti unionin tuomioistuimen istunnossa, että hänelle on aiheutunut edellä 38 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettua vakavaa haittaa erityisesti rekisteröitäessä hänen Yhdistyneessä kuningaskunnassa perustamansa rajavastuuyhtiön sivuliikettä Saksassa – hänen oli tätä varten Saksan kansalaisena ollut osoitettava henkilöllisyytensä saksalaisten asiakirjojen avulla, joissa oli eri nimi kuin Yhdistyneestä kuningaskunnasta peräisin olevissa asiakirjoissa –, avattaessa pankkitiliä kyseiselle yhtiölle sekä tavallisen liikennevalvonnan yhteydessä, jolloin hänen on ollut esitettävä brittiläinen ajokorttinsa ja Saksan henkilöllisyyttä osoittavia asiakirjoja koskevan lainsäädännön mukaisesti saksalainen henkilöllisyystodistus.
Tältä osin on palautettava mieleen, että monet jokapäiväisen elämän toimet sekä julkisella että yksityisellä tasolla edellyttävät henkilöllisyyden todistamista ja lisäksi perheen osalta sen jäsenten välillä vallitsevien suhteiden todistamista (tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn,
C-391/09
,
EU:C:2011:291
,
kohta).
Koska pääasian kantajalla on kaksi kansalaisuutta, sekä Saksan että Britannian viranomaiset voivat myöntää hänelle passin kaltaisia virallisia asiakirjoja. Pääasian kantaja on kuitenkin rekisteröity eri etu- ja sukunimillä Saksan väestörekisteriin kuin brittiviranomaisissa. Hänen brittiläisessä passissaan ja ajokortissaan olevat etunimet ja sukunimi Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff eivät ole samat kuin etunimet ja sukunimi Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff, jotka on merkitty Saksan väestörekisteriin ja saksalaisiin henkilöllisyystodistuksiin.
Samalla tavoin kuin 22.12.2010 annettuun tuomioon Sayn-Wittgenstein (
C-208/09
,
EU:C:2010:806
) johtaneessa asiassa, konkreettinen vaara pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa joutua nimien erilaisuuden vuoksi hälventämään henkilöllisyyttään koskevia epäilyksiä on seikka, joka voi rajoittaa SEUT 21 artiklaan perustuvan oikeuden käyttämistä.
On lisäksi todettava, että koska pääasian kantajan alaikäisellä tyttärellä on nimellä Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff kaksi passia, jotka ovat myöntäneet Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset ja Oberlandesgericht Dresdenin (Dresdenin ylempi alueellinen tuomioistuin) antaman tuomion johdosta Saksan viranomaiset, pääasian kantajalla saattaa olla myös saksalaisessa passissaan olevan tyttärensä sukunimestä poikkeavan sukunimen vuoksi vaikeuksia osoittaa perhesiteensä tähän.
Näin ollen se, että jäsenvaltion viranomaiset kieltäytyvät tunnustamasta tämän jäsenvaltion kansalaisen etunimiä ja sukunimeä sellaisina kuin ne ovat määräytyneet ja on rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän myös on, on SEUT 21 artiklassa kaikille unionin kansalaisille tunnustettujen vapauksien rajoitus.
Oikeuttamisperusteen olemassaolo
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan henkilöiden vapaan liikkumisen rajoitus voi olla oikeutettu ainoastaan, jos se perustuu objektiivisiin syihin ja jos se on oikeassa suhteessa kansallisessa oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään (ks. tuomio 14.10.2008, Grunkin ja Paul,
C-353/06
,
EU:C:2008:559
,
kohta ja tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein,
C-208/09
,
EU:C:2010:806
,
kohta).
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee neljä perustetta, jotka voisivat oikeuttaa pääasian kantajan Yhdistyneessä kuningaskunnassa saamien etunimien ja sukunimen tunnustamisesta ja rekisteröimisestä kieltäytymisen. Nämä perusteet ovat nimen vakiintuneisuutta ja jatkuvuutta koskeva periaate; se, että nimen muutos Yhdistyneessä kuningaskunnassa perustui vapaaseen valintaan eikä liittynyt mihinkään perheoikeudellisten säännösten soveltamisesta johtuvaan henkilöllisen aseman muutokseen; valitun nimen pituus ja monimutkaisuus sekä Saksan perustuslailliseen valintaan ja aatelisarvonimien lakkauttamiseen liittyvät syyt.
Nimen vakiintuneisuus ja jatkuvuus
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan syinä sille, että henkilön omasta tahdosta tapahtuva sukunimen muuttaminen riippumatta perheoikeudellisten säännösten soveltamisesta johtuvasta henkilöllisen aseman muutoksesta ei ole Saksan oikeudessa sallittua, ovat pääasiallisesti nimen vakiintuneisuuden ja jatkuvuuden periaatteet, koska nimen on oltava henkilön tunnistamisen luotettava ja kestävä osatekijä.
Unionin tuomioistuin on kuitenkin jo 14.10.2008 annetun tuomion Grunkin ja Paul (
C-353/06
,
EU:C:2008:559
), jossa Saksan viranomaiset olivat vedonneet varmuuden ja jatkuvuuden periaatteisiin sen tueksi, että henkilön nimen määräytymisen kannalta liittymänä on viimeksi mainitun kansalaisuus, 30 ja 31 kohdassa todennut, että olivatpa periaatteet sellaisenaan miten hyväksyttäviä hyvänsä, niille itsessään ei voida antaa sellaista merkitystä, että sen perusteella jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset olisivat oikeutettuja kieltäytymään tunnustamasta kyseisen henkilön nimeä sellaisena kuin se on jo laillisesti määräytynyt ja rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa.
Nimenmuutos perustuu henkilön omaan tahtoon
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan se, että pääasian kantajan brittiläisessä passissa ja saksalaisessa passissa on eri nimet, ei perustu hänen syntymänsä olosuhteisiin, adoptioon eikä muuhun henkilöllisen aseman muutokseen, vaan se on seurausta hänen päätöksestään muuttaa nimeä Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Tämä päätös perustui ainoastaan henkilökohtaisiin mieltymyksiin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko tällaista valintaa suojeltava.
On huomattava, että unionin tuomioistuimen istunnossa Saksan hallitus totesi, että – toisin kuin Karlsruhen väestörekisteriyksikkö väittää – EGBGB:n 48 §:n soveltamisala ei rajoitu vain perheoikeuden alaan kuuluviin tilanteisiin. Kyseisen hallituksen mukaan tämä säännös, joka annettiin 14.10.2008 annetun tuomion Grunkin ja Paul (
C-353/06
,
EU:C:2008:559
) johdosta, luo oikeusperustan, jonka nojalla Saksan oikeuden soveltamisalaan kuuluva henkilö voi valita toisessa jäsenvaltiossa saadun ja rekisteröidyn sukunimen, kunhan kyseessä ei ole ristiriita Saksan oikeuden keskeisten periaatteiden kanssa. Kyseinen hallitus täsmensi, että kyseisen nimen merkitseminen rekisteriin voidaan toteuttaa siten, että asianomainen henkilö ilmoittaa väestörekisteritoimistossa haluavansa käyttää toisessa jäsenvaltiossa saatua nimeä Saksan henkilölliseen asemaan sovellettavasta oikeudesta seuraavan nimen sijasta, ja edellytyksenä tälle on, että sukunimi on saatu toisessa jäsenvaltiossa tavanomaisen eli sellaisen oleskelun yhteydessä, joka on kestänyt jonkin aikaa ja johtanut tiettyyn sosiaaliseen integroitumiseen. Tämän vaatimuksen tarkoituksena on estää Saksan kansalaisten lyhyt oleskelu jossakin toisessa jäsenvaltiossa, jossa lainsäädäntö on edullisempi, ainoastaan siinä tarkoituksessa, että he voisivat kiertää henkilölliseen asemaan sovellettavaa kansallista oikeutta saadakseen haluamansa nimen.
Kuten edellä 35 kohdassa on todettu, henkilön nimi on osa hänen identiteettiään ja yksityiselämäänsä, jonka suoja vahvistetaan perusoikeuskirjan 7 artiklassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin tunnusti 25.11.1994 antamassaan tuomiossa Stjerna v. Suomi (ECLI:CE:ECHR:1994:1125JUD001813191, 38 ja 39 kohta) nimen ratkaisevan roolin henkilöiden tunnistamisessa ja katsoi, että se, että Suomen viranomaiset olivat hylänneet valittajan uutta erityistä sukunimeä koskevan hakemuksen, ei välttämättä merkitse puuttumista hänen yksityiselämänsä kunnioittamista koskevan oikeuden käyttämiseen, mitä olisi merkinnyt esimerkiksi velvollisuus sukunimen muuttamiseen. Se myönsi kuitenkin, että samalla kun voi olla todellisia syitä, joiden vuoksi henkilö haluaa muuttaa nimeään, tämän mahdollisuuden oikeudelliset rajoitukset voivat olla perusteltuja yleisen edun vuoksi, esimerkiksi väestön virheettömän rekisteröinnin takaamiseksi tai henkilön tunnistamisen ja tietynnimisten henkilöiden perheeseen lukemisen keinojen suojaamiseksi.
Näin ollen on katsottava, ettei se, että nimenmuutos perustuu henkilön omaan tahtoon, itsessään merkitse yleisen edun loukkausta, eikä yksin sillä voida tämän vuoksi perustella SEUT 21 artiklan rajoitusta. Saksan viranomaiset eivät siis voi kieltäytyä tunnustamasta Saksan kansalaisen jossakin toisessa jäsenvaltiossa laillisesti saamaa nimeä pelkästään siitä syystä, että tämä nimenmuutos perustuu henkilökohtaisiin mieltymyksiin ottamatta huomioon kyseisen muutoksen syitä.
Siltä osin kuin erityisesti on kyse henkilön tahtoon perustuvien nimenmuutosten osalta esitetystä huolesta, että on estettävä henkilöiden asemaa koskevan kansallisen lainsäädännön kiertäminen siten, että liikkumisvapautta ja siitä johtuvia oikeuksia käytetään yksinomaan tähän tarkoitukseen, on palautettava mieleen, että unionin tuomioistuin on jo 9.3.1999 annetun tuomion Centros (
C-212/97
,
EU:C:1999:126
) 24 kohdassa todennut, että jäsenvaltiolla on oikeus ryhtyä toimenpiteisiin estääkseen sen, että jotkut sen kansalaiset yrittävät käyttää väärin perussopimuksessa luotuja mahdollisuuksia ja näin välttyä kansallisen lainsäädännön soveltamiselta, ja että yksityiset eivät saa käyttää unionin oikeussääntöjä väärin tai vedota niihin vilpillisesti.
Tästä seuraa, että kieltäytymistä tunnustamasta pääasian kantajan brittiläistä nimeä ei voida oikeuttaa pelkästään sillä, että nimenmuutos tapahtui hänen aloitteestaan, ilman että otettaisiin huomioon tämän muutoksen syitä.
Nimen pituus
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Saksan oikeusjärjestyksen tavoitteena on myös välttää kohtuuttoman pitkiä tai liian monimutkaisia sukunimiä. Se huomauttaa tässä yhteydessä, että pääasian kantajan valitsema nimi Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff on Saksassa epätavallisen pitkä.
Unionin tuomioistuin on tältä osin jo todennut 14.10.2008 annetun tuomion Grunkin ja Paul (
C-353/06
,
EU:C:2008:559
) 36 kohdassa vastauksena Saksan hallituksen väitteeseen siitä, että Saksan lainsäädännön mukaan ei ole mahdollista antaa yhdysnimiä nimien pituuden rajoittamiseen liittyvistä käytännön syistä, että tällaiset hallinnon helpottamista koskevat seikat eivät voi riittää vapaan liikkuvuuden rajoituksen perusteeksi.
Etuoikeuksien lakkauttaminen ja aatelisarvonimien käytön tai aatelista syntyperää koskevan vaikutelman luomisen kielto
Karlsruhen kaupungin lakiasiain pääosaston ja Saksan hallituksen mukaan pääasiassa objektiivinen peruste vapaata liikkuvuutta koskevan rajoituksen oikeuttamiseksi voidaan johtaa periaatteesta, jonka mukaan Saksan kansalaiset ovat yhdenvertaisia lain edessä, sekä Weimarin tasavallan perustuslain 109 §:n 3 momentissa, luettuna yhdessä perustuslain 123 §:n kanssa, konkretisoidusta perustuslaillisesta valinnasta, jolla lakkautettiin syntyperään tai asemaan perustuvat etuoikeudet tai epäkohdat ja kiellettiin aatelisarvonimien käyttö sellaisinaan. Se, että tunnustettaisiin vapaasti valittu useasta aatelisarvonimestä muodostuva nimi, joka on saatu jossakin toisessa jäsenvaltiossa ja joka ei ole seurausta perheoikeudellisten säännösten soveltamisesta johtuvasta henkilöllisen aseman muutoksesta, merkitsisi uuden aatelisarvonimen luomista, mikä olisi vastoin Saksan oikeusjärjestyksen perusteita.
Saksan hallitus toteaa, että perustuslain 123 §:ssä, luettuna yhdessä Weimarin tasavallan perustuslain 109 §:n 3 momentin kanssa, lakkautettiin kaikki syntyperään tai asemaan perustuvat etuoikeudet tai epäkohdat Saksassa. Vaikka sellaiset aatelisarvonimet, jotka olivat tosiasiallisesti käytössä Weimarin tasavallan perustuslain voimaan tullessa, voivat edelleen olla nimen osatekijöinä ja ne voidaan siirtää edelleen henkilölliseen asemaan liittyvän seikan vuoksi, uusien aatelisarvonimien luominen ja tällaisten nimien myöntäminen on kielletty. Saksan hallitus täsmentää, että vakiintuneen kansallisen oikeuskäytännön mukaan myös se, että nimenmuutoksella annetaan nimi, jonka osatekijänä on aatelisarvonimi, kuuluu Weimarin tasavallan perustuslain 109 §:n 3 momentissa säädetyn kiellon alaan ja että kiellettyä on niin ikään luoda vaikutelma aatelisesta alkuperästä muun muassa nimenmuutoksella. Näiden säännösten, jotka Saksan hallituksen mukaan kuuluvat Saksan oikeusjärjestyksen perusteisiin, tavoitteena on taata kaikkien Saksan kansalaisten yhdenvertainen kohtelu.
Karlsruhen kaupungin lakiasiain pääosasto ja Saksan hallitus viittaavat tältä osin 22.12.2010 annetun tuomion Sayn-Wittgenstein (
C-208/09
,
EU:C:2010:806
) 94 kohtaan, jossa unionin tuomioistuin katsoi, ettei ole pidettävä unionin kansalaisten liikkumis- ja oleskeluvapautta perusteettomasti rajoittavana toimenpiteenä sitä, että jäsenvaltion viranomaiset kieltäytyvät tunnustamasta tämän jäsenvaltion kansalaisen sukunimeä kaikkine osatekijöineen, sellaisena kuin se määräytyi toisessa jäsenvaltiossa, jossa kyseinen kansalainen asuu, ajankohtana, jolloin tämän toisen jäsenvaltion kansalainen adoptoi hänet hänen ollessaan aikuisiässä, kun sukunimeen sisältyy aatelisarvonimi, joka ei ole sallittu ensimmäisessä jäsenvaltiossa sen perustuslain mukaan.
Vaikka – kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa – Saksan lainsäädäntö eroaa 22.12.2010 annettuun tuomioon Sayn-Wittgenstein (
C-208/09
,
EU:C:2010:806
) johtaneessa asiassa tarkastelluista Itävallan oikeussäännöistä siten, että siinä ei säädetä aatelisarvonimien käytön ja edelleen siirtämisen ankarasta kiellosta, koska niitä voidaan käyttää nimen olennaisena osatekijänä, käsiteltävässä asiassa on myönnettävä myös, että kun Weimarin tasavallan perustuslain 109 artiklan 3 momenttia tarkastellaan Saksan perustuslaillisen valinnan kontekstissa SEU 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna jäsenvaltion kansallisen identiteetin osatekijänä, se voidaan ottaa huomioon unionin oikeudessa tunnustetun henkilöiden vapaan liikkuvuuden rajoituksen oikeuttavana osatekijänä.
Oikeutuksen, joka liittyy Saksan kansalaisten yhdenvertaisuutta lain edessä koskevaan periaatteeseen ja etuoikeuksien ja epäkohtien lakkauttamista ja aatelisarvonimien sellaisinaan käyttämisen kieltoa koskevaan perustuslailliseen valintaan, on katsottava liittyvän yleiseen järjestykseen liittyvään syyhyn.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yleiseen järjestykseen perustuvilla objektiivisilla syillä voidaan perustella se, että jäsenvaltiossa kieltäydytään tunnustamasta sen kansalaisen sukunimeä sellaisena kuin se on annettu toisessa jäsenvaltiossa (ks. vastaavasti tuomio 14.10.2008Grunkin ja Paul,
C-353/06
,
EU:C:2008:559
,
kohta ja tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein,
C-208/09
,
EU:C:2010:806
,
kohta).
Oikeuskäytännössä on toistuvasti todettu, että yleisen järjestyksen käsitettä on perusvapauteen kohdistuvan poikkeuksen perusteena tulkittava suppeasti siten, etteivät jäsenvaltiot voi kukin yksinään määritellä kyseisen käsitteen ulottuvuutta ilman Euroopan unionin toimielinten valvontaa. Tästä seuraa, että yleiseen järjestykseen voidaan vedota vain, kun on kyse yhteiskunnan perustavanlaatuista etua uhkaavasta todellisesta ja riittävän vakavasta vaarasta (ks. tuomio 14.10.2004, Omega,
C-36/02
,
EU:C:2004:614
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein,
C-208/09
,
EU:C:2010:806
,
kohta).
On kuitenkin niin, että erityisolosuhteet, joilla voitaisiin perustella turvautuminen yleisen järjestyksen käsitteeseen, voivat vaihdella jäsenvaltiosta ja aikakaudesta toiseen. Tältä osin on siis myönnettävä toimivaltaisille kansallisille viranomaisille tietty harkintavalta perussopimuksessa asetetuin rajoituksin (ks. tuomio 14.10.2004, Omega,
C-36/02
,
EU:C:2004:614
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein,
C-208/09
,
EU:C:2010:806
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa Saksan hallitus on todennut, että Weimarin tasavallan perustuslain 109 §:n 3 momentilla, jossa lakkautetaan etuoikeudet ja aatelisarvonimet sellaisinaan ja kielletään sellaisten arvonimien luominen, jotka antavat vaikutelman aatelisalkuperästä vaikka vain nimen osanakin, pannaan täytäntöön yleisempi periaate kaikkien Saksan kansalaisten oikeudellisesta yhdenvertaisuudesta.
Kuten unionin tuomioistuin on todennut 22.12.2010 antamansa tuomion Sayn-Wittgenstein (
C-208/09
,
EU:C:2010:806
) 89 kohdassa, unionin oikeusjärjestyksellä pyritään kiistatta turvaamaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattaminen yleisenä oikeusperiaatteena. Tämä periaate on vahvistettu myös perusoikeuskirjan 20 artiklassa.
Ei siis ole epäilystäkään siitä, että yhdenvertaisen kohtelun noudattamisen tavoite on hyväksyttävä tavoite unionin oikeuden valossa.
Perusvapautta rajoittavat toimenpiteet voidaan perustella yleistä järjestystä koskevilla syillä ainoastaan silloin, kun kyseisillä toimenpiteillä voidaan toteuttaa tavoitteet, joihin niillä pyritään, ja kun kyseiset toimenpiteet ovat välttämättömiä niiden etujen suojaamiseksi, jotka toimenpiteillä pyritään turvaamaan, sekä ainoastaan siltä osin kuin näitä tavoitteita ei voida saavuttaa vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä (ks. tuomio 14.10.2004, Omega,
C-36/02
,
EU:C:2004:614
,
kohta; tuomio 10.7.2008, Jipa,
C-33/07
,
EU:C:2008:396
,
kohta ja tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein,
C-208/09
,
EU:C:2010:806
,
kohta).
Oikeuskäytännössä on tässä yhteydessä jo katsottu, ettei ole välttämätöntä, että jonkin jäsenvaltion viranomaisten säätämä rajoittava toimenpide vastaisi kaikkien jäsenvaltioiden yhteistä käsitystä yksityiskohtaisista säännöistä kyseessä olevan perusoikeuden tai oikeutetun edun suojelemiseksi, ja ettei päinvastoin pelkästään se seikka, että jäsenvaltio on ottanut käyttöön erilaisen suojajärjestelmän kuin jokin toinen jäsenvaltio, sulje pois sitä, että kyseiset toimenpiteet ovat tarpeellisia ja oikeasuhteisia (ks. tuomio 14.10.2004, Omega,
C-36/02
,
EU:C:2004:614
,
ja
kohta ja tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein,
C-208/09
,
EU:C:2010:806
,
kohta). On myös muistutettava, että SEU 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti unioni kunnioittaa jäsenvaltioiden kansallista identiteettiä, johon kuuluu myös tasavaltainen valtiomuoto (tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein,
C-208/09
,
EU:C:2010:806
,
kohta).
Unionin tuomioistuin totesi 22.12.2010 antamansa tuomion Sayn-Wittgenstein (
C-208/09
,
EU:C:2010:806
) 93 kohdassa, ettei ole suhteetonta, että jäsenvaltio pyrkii saavuttamaan yhdenvertaisuusperiaatteen säilyttämisen tavoitteen antamalla kiellon, jonka mukaan sen kansalaiset eivät voi hankkia, pitää tai käyttää aatelisarvonimiä tai aateluutta osoittavia osatekijöitä, jotka voivat saada muut ajattelemaan, että nimeä käyttävällä henkilöllä olisi tällainen arvoasema. Se katsoi näin ollen, että kun Itävallan toimivaltaiset väestörekisteriviranomaiset kieltäytyvät tunnustamasta kyseiseen tuomioon johtaneessa asiassa kyseessä olevassa nimessä olevien kaltaisia aateluutta osoittavia osatekijöitä, ne eivät näyttäneet ylittävän sitä, mikä on tarpeen niiden tavoitteleman perustavanlaatuisen perustuslaillisen päämäärän saavuttamiseksi.
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut, on niin, että vaikka pääasiassa kyseessä olevan kaltainen hallintokäytäntö, jonka mukaan nimen valintaa koskevat ilmoitukset hylätään, on perusteltu yleiseen järjestykseen liittyvillä syillä, jotka ovat samanlaisia kuin ne, joihin tämän tuomion edellisessä kohdassa mainittu Itävallan lainsäädäntö perustuu, Saksan oikeusjärjestyksessä ei, toisin kuin Itävallan oikeusjärjestyksessä, kielletä ehdottomasti aatelisarvonimien käytön jatkamista. Vaikka Weimarin tasavallan perustuslain voimaantulon jälkeen uusia aatelisarvonimiä ei enää myönnetä, kyseisenä ajankohtana jo olevia arvonimiä käytetään edelleen nimen osatekijöinä. Tämän vuoksi on hyväksyttyä, että huolimatta aateluuden lakkauttamisesta Saksan kansalaisten nimet muodostuvat näiden kansalaisten alkuperän vuoksi vanhoja aatelisarvonimiä vastaavista osatekijöistä. Henkilöllistä asemaa koskevan voimassa olevan Saksan lainsäädännön mukaan näitä nimen osatekijöitä on siten mahdollista saada myös adoption kautta.
Sen sijaan olisi vastoin Saksan lainsäätäjän tarkoitusta, että Saksan kansalaiset voisivat toisen jäsenvaltion lainsäädäntöä käyttämällä ottaa uudelleen lakkautettuja aatelisarvonimiä. Pääasiassa kyseessä olevien kaltaisten nimenmuutosten systemaattinen tunnustaminen voisi kuitenkin johtaa tällaiseen tulokseen.
Siltä osin kuin Saksassa on hyväksyttyä, että tietyt henkilöt voivat käyttää nimessään vanhoja aatelisarvonimiä vastaavia osatekijöitä, esiin tulee kysymys siitä, ovatko kielto valita vapaasti uusi nimi, johon sisältyy vanhoja aatelisarvonimiä, ja Saksan viranomaisten käytäntö, jonka mukaan tällaisen nimen tunnustamisesta kieltäydytään, asianmukaisia ja tarpeen tämän jäsenvaltion oikeusjärjestyksen perusteiden, joille on ominaista kaikkien Saksan kansalaisten oikeudellinen yhdenvertaisuus, suojaamisen tavoitteen toteuttamiseksi.
Toisin kuin 22.12.2010 annettuun tuomioon Sayn-Wittgenstein (
C-208/09
,
EU:C:2010:806
) johtaneessa asiassa, pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen käytännön oikeasuhteisuuden arviointi edellyttää asianomaiseen jäsenvaltioon liittyvien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen tarkastelua ja punnintaa, joiden toteuttamiseen ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on unionin tuomioistuinta paremmat edellytykset.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on erityisesti arvioitava, ovatko Saksan toimivaltaiset väestörekisteriviranomaiset kieltäytyessään tunnustamasta pääasian kantajan Yhdistyneessä kuningaskunnassa saamaa nimeä siitä syystä, että kaikkien Saksan kansalaisten oikeudellisen yhdenvertaisuuden periaatteen tavoitteen toteuttaminen edellyttää, että Saksan kansalaisia kielletään hankkimasta ja käyttämästä tietyissä olosuhteissa aatelisarvonimiä tai aateluuden osoittavia nimen osatekijöitä, jotka aikaansaavat vaikutelman siitä, että nimen haltijalla on tällainen arvo, ylittäneet sen, mikä on tarpeen niiden tavoitteleman perustavanlaatuisen perustuslaillisen päämäärän saavuttamiseksi.
Tältä osin on otettava huomioon eri seikkoja punnittaessa keskenään unionin kansalaisille SEUT 21 artiklassa tunnustettua oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen ja hyväksyttäviä intressejä, joiden turvaamiseen pyritään Saksan lainsäätäjän asettamilla aatelisarvonimien käytön rajoituksilla ja sen kieltämisellä, että luodaan vaikutelma aatelisalkuperästä. Vaikka nämä seikat eivät voisi sinällään toimia oikeutuksena, ne on otettava huomioon oikeasuhteisuuden valvonnassa.
Yhtäältä on näin ollen otettava huomioon, että pääasian kantaja on käyttänyt tätä oikeutta ja hänellä on sekä Saksan että Britannian kansalaisuus, että Yhdistyneessä kuningaskunnassa saadun nimen osatekijät, jotka Saksan viranomaisten mukaan loukkaavat oikeusjärjestyksen perusteita, eivät virallisesti ole aatelisarvonimiä Saksassa eivätkä Yhdistyneessä kuningaskunnassa, ja että saksalainen tuomioistuin, joka velvoitti toimivaltaiset viranomaiset rekisteröimään pääasian kantajan tyttären nimen, joka muodostuu aateluutta osoittavista osatekijöistä, sellaisena kuin Britannian viranomaiset olivat sen rekisteröineet, ei pitänyt tätä rekisteröintiä yleisen järjestyksen vastaisena.
Toisaalta on myös otettava huomioon, että tarkasteltu nimenmuutos perustuu puhtaasti pääasian kantajan henkilökohtaisen mieltymyksensä perusteella tekemään valintaan, että tästä seuraava nimien erilaisuus ei johdu hänen syntymäänsä liittyvistä olosuhteista, adoptiosta eikä Britannian kansalaisuuden hankkimisesta, ja että Yhdistyneessä kuningaskunnassa valittuun nimeen sisältyy osatekijöitä, jotka olematta virallisesti aatelisarvonimiä Saksassa tai Yhdistyneessä kuningaskunnassa antavat vaikutelman aatelisalkuperästä.
On joka tapauksessa korostettava, että vaikka yleiseen järjestykseen ja Saksan kansalaisten oikeudelliseen yhdenvertaisuuteen perustuva objektiivinen syy voi – jos sen katsotaan olevan olemassa – oikeuttaa sen, että kieltäydytään tunnustamasta pääasian kantajan sukunimen muutosta, se ei voi oikeuttaa sitä, että kieltäydytään tunnustamasta hänen etunimiensä muutosta.
Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion viranomaisilla ei ole velvollisuutta tunnustaa tämän jäsenvaltion kansalaisen nimeä, kun hän on myös sellaisen toisen jäsenvaltion kansalainen, jossa hän on saanut tämän vapaasti valitsemansa nimen, joka sisältää useita aateluutta osoittavia osatekijöitä, joita ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä ei hyväksytä, kun on osoitettu – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava –, että tunnustamisesta kieltäytyminen on tässä asiayhteydessä oikeutettu yleiseen järjestykseen liittyvistä syistä, koska se on asianmukainen ja tarpeen kaikkien mainitun jäsenvaltion kansalaisten oikeudellisen yhdenvertaisuuden periaatteen noudattamisen takaamiseksi.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto), on ratkaissut asian seuraavasti:

SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion viranomaisilla ei ole velvollisuutta tunnustaa tämän jäsenvaltion kansalaisen nimeä, kun hän on myös sellaisen toisen jäsenvaltion kansalainen, jossa hän on saanut tämän vapaasti valitsemansa nimen, joka sisältää useita aateluutta osoittavia osatekijöitä, joita ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä ei hyväksytä, kun on osoitettu – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava –, että tunnustamisesta kieltäytyminen on tässä asiayhteydessä oikeutettu yleiseen järjestykseen liittyvistä syistä, koska se on asianmukainen ja tarpeen kaikkien mainitun jäsenvaltion kansalaisten oikeudellisen yhdenvertaisuuden periaatteen noudattamisen takaamiseksi.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.