CELEX: 62016TJ0334
Muutoksenhaku
Henkilöstö
Väliaikaiset toimihenkilöt
CEPOLin kotipaikan siirto Bramshillista (Yhdistynyt kuningaskunta) Budapestiin (Unkari)
Henkilöstön siirto
Toimi, joka ei voi olla kanteen kohteena
Virkamiestuomioistuimessa nostetun kanteen tutkimatta jättäminen

Valittajat FN, FP ja FQ vaativat Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevan 9 artiklan nojalla tekemällään valituksella kumoamaan Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen (kolmas jaosto) 11.4.2016 antaman tuomion FN ym. v. CEPOL (
F‑41/15 DISS II
,
EU:F:2016:70
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla hylättiin kanne, jolla he olivat vaatineet ensinnäkin kumoamaan Euroopan poliisiakatemian (CEPOL, josta on tullut Euroopan unionin lainvalvontakoulutusvirasto) johtajan 23.5.2014 tekemän päätöksen nro 17/2014/DIR, joka koski CEPOLin muuttoa Budapestiin (Unkari) (jäljempänä riidanalainen päätös), ja tarpeellisilta osin CEPOLin 28.11.2014 tekemät päätökset, joilla hylättiin heidän riidanalaisesta päätöksestä tekemänsä valitukset (jäljempänä valitusten hylkäämisestä tehdyt päätökset) sekä toiseksi määräämään CEPOL korvaamaan väitetysti aiheutuneet vahingot.
Tosiseikat
Oikeusriidan taustalla olevat tosiseikat käyvät ilmi virkamiestuomioistuimelle esitetyistä asianosaisten kirjelmistä sekä valituksenalaisen tuomion 7–38 kohdasta. Tätä tuomiota varten ne voidaan esittää tiivistettynä seuraavasti.
Euroopan unionin neuvosto antoi 22.12.2000 päätöksen 2000/820/YOS (
EYVL 2000, L 336, s. 1
) CEPOLin perustamisesta.
Euroopan unionin tiettyjen laitosten ja virastojen kotipaikan vahvistamisesta 13.12.2003 valtion- tai hallitusten päämiesten tasolla kokoontuneiden jäsenvaltioiden edustajien yhteisellä sopimuksella tehdyllä päätöksellä 2004/97/EY, Euratom (
EUVL 2004, L 29, s. 15
) CEPOLin kotipaikaksi vahvistettiin Bramshill (Yhdistynyt kuningaskunta).
Neuvosto antoi 20.9.2005 päätöksen 2005/681/YOS CEPOLin perustamisesta ja päätöksen 2000/820 kumoamisesta (
EUVL 2005, L 256, s. 63
). Päätöksen 2005/681 4 artiklan mukaan ”CEPOLin kotipaikka on Bramshill Yhdistyneessä kuningaskunnassa”.
CEPOL otti valittajat palvelukseensa väliaikaisiksi toimihenkilöiksi vuosina 2009–2012 Euroopan unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen (jäljempänä unionin muuhun henkilöstöön sovellettavat palvelussuhteen ehdot) 2 artiklan mukaisesti. Heidän työsopimustensa 2 kohdan toisen alakohdan mukaan ”asemapaikka [oli] CEPOLin virallinen kotipaikka Bramshill Yhdistyneessä kuningaskunnassa”.
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeri ilmoitti 12.12.2012 CEPOLin johtajalle ministeriön päätöksestä sulkea poliisin kansallinen koulutuskeskus, joka sijaitsi Bramshillissa samassa rakennuksessa CEPOLin toimitilojen kanssa. Sisäministerin mukaan rakennus tultaisiin myymään vuoteen 2014 mennessä ja hän oli tietoinen Euroopan komission aikeesta ehdottaa vuoden 2013 alussa CEPOLin toimintaa koskevaa uutta asetusta, jossa säädettäisiin mahdollisesti CEPOLin ja Euroopan poliisiviraston (Europol) yhdistymisestä. Ministeri täsmensi, että uusi asetus tarjoaisi jäsenvaltioille tilaisuuden sopia CEPOLin uudesta kotipaikasta, jos CEPOL säilyisi omana Euroopan unionin erillisvirastonaan.
Jäsenvaltiot päättivät 8.10.2013 pidetyn oikeus- ja sisäasioiden neuvoston kokouksen yhteydessä yhteisestä sopimuksesta, jonka mukaan CEPOL olisi jatkossakin oma Euroopan unionin erillisvirastonsa, joka sijoitettaisiin Budapestiin sen jälkeen, kun se lähtisi Bramshillin toimitiloista.
Neuvosto ja Euroopan parlamentti antoivat 15.5.2014 asetuksen (EU) N:o 543/2014 päätöksen 2005/681 muuttamisesta (
EUVL 2014, L 163, s. 5
). Tämän asetuksen 1 artiklan perusteella päätöksen 2005/681 4 artiklaa muutettiin seuraavasti: ”CEPOLin kotipaikka on Budapest, Unkari”.
CEPOLin johtaja teki 23.5.2014 riidanalaisen päätöksen viranomaisena, jolla on oikeus tehdä palvelukseen ottamista koskevia sopimuksia (jäljempänä työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen). Kyseisen päätöksen 1 artiklan otsikko on ”Muuton ajankohta”, ja sen mukaan ”koko henkilöstön – – odotetaan aloittavan työskentelyn 1.10.2014 tai johtajan ja [asianomaisen] henkilöstön jäsenen välillä sovittavana päivänä CEPOLin uudessa päämajassa – – Budapestissä [ja] tämän määräyksen noudattamatta jättäminen katsotaan irtisanoutumiseksi 30.9.2014 alkavin vaikutuksin”.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan otsikko on ”Henkilöstön ilmoitukset CEPOLille”, ja sen sanamuoto on seuraava:
”Koko henkilöstöä kehotetaan ilmoittamaan johtajalle kirjallisesti viimeistään 30.6.2014 aikomuksestaan siirtyä CEPOLin mukana sen uuteen [kotipaikkaan];
Jos [asianomainen] henkilöstön jäsen ilmoittaa johtajalle kyseisessä määräajassa, ettei halua muuttaa Budapestiin, johtaja voi käynnistää tämän tiedon perusteella menettelyn kyseisen henkilöstön jäsenen toimeen liittyvän varallaololuettelon laatimiseksi.
Henkilöstön jäsenille muistutetaan työsopimuksen mukaisesta irtisanomisajasta irtisanoutumistapauksessa. Irtisanomisajan ehtoja voidaan muuttaa tapauskohtaisesti johtajan kanssa sovittavalla tavalla.”
Valittajat ilmoittivat 30.6.2014 CEPOLin johtajalle, että haluavat jatkaa työsuhteitaan CEPOLin uudessa kotipaikassa Budapestissä, mutta ettei heidän vastauksensa sido heitä tai vaikuta menettelyn laillisuuteen.
Valittajat tekivät 13.8.2014, 18.8.2014 ja 19.8.2014 riidanalaisesta päätöksestä Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun valituksen. FP toi esille lähinnä, että riidanalainen päätös rikkoi yhtäältä hänen työsopimustaan muuttamalla hänen asemapaikkaansa yksipuolisesti ja loukkasi toisaalta hänen palkkaukseen liittyviä oikeutettuja odotuksiaan, jotka perustuivat Yhdistyneelle kuningaskunnalle vahvistetun korjauskertoimen soveltamiseen.
FQ ja FN väittivät molemmat, että heidän asemapaikkansa muuttaminen oli ennalta-arvaamaton ja poikkeuksellinen tapahtuma eikä sellaisesta voinut määrätä ilman heidän suostumustaan eikä ilman asianmukaista taloudellista korvausta. FQ valitti myös siitä, että Unkarille vahvistettua korjauskerrointa sovellettaisiin vastedes hänen kohdallaan Yhdistyneelle kuningaskunnalle vahvistetun paljon suuremman korjauskertoimen sijasta, josta hän oli odottanut hyötyvänsä koko työsuhteen ajan. Näin ollen FQ katsoi, että hänelle olisi myönnettävä asianmukainen taloudellinen korvaus.
FN vetosi myös luottamuksensuojan periaatteen rikkomiseen niiden selkeiden ja täsmällisten vakuuttelujen osalta, joita hänelle oli annettu siitä, että hän työskentelisi Bramshillissa koko työsopimuksensa voimassaoloajan. Lisäksi FN arvosteli yhtäältä sitä, että hänelle oli annettu niin lyhyt määräaika ilmoittaa CEPOLille, aikoisiko muuttaa CEPOLin mukana tämän uuteen kotipaikkaan Budapestiin, ja toisaalta sitä, että riidanalaisessa päätöksessä tarjottiin asemapaikan siirron vaihtoehdoksi ainoastaan irtisanoutumista ilman taloudellista korvausta.
Valittajat aloittivat työskentelynsä CEPOLin uudessa kotipaikassa Budapestissä 1.10.2014.
CEPOLin johtaja hylkäsi valittajien valitukset 28.11.2014 työsopimusten tekemiseen toimivaltaisena viranomaisena. Näin tehdessään CEPOLin johtaja korosti erityisesti ensinnäkin sitä, että CEPOLin kotipaikan siirtämistä koskevan päätöksen oli tehnyt unionin lainsäätäjä, jolla on laaja harkintavalta asian suhteen; toiseksi valittajille ei ole annettu minkäänlaista täsmällistä vakuuttelua siitä, että nämä hyötyisivät Yhdistyneessä kuningaskunnassa sovellettavasta korjauskertoimesta koko työsuhteen keston ajan; kolmanneksi työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen saattoi oikeuskäytännön mukaan siirtää toimihenkilönsä asemapaikan toiseen paikkaan, ja neljänneksi ei ollut CEPOLin edun mukaista säilyttää henkilöstöä Bramshillissa, kun CEPOLin tehtävät ja työt sijoittuisivat vastedes Budapestiin; viidenneksi hän totesi FN:n ja FQ:n valitusten hylkäämisestä tehdyissä päätöksissä, että CEPOLin henkilöstölle oli tiedotettu CEPOLin kotipaikan vaihtumisesta hyvissä ajoin, vaikka tarkka aikataulu olikin ilmoitettu vasta toukokuussa 2014, ja riidanalaisessa päätöksessä vahvistettu vastaamisen lyhyt määräaika johtui siitä, että CEPOLin muutto oli järjestettävä nopeasti Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin pyydettyä Bramshillin tilojen tyhjentämistä 30.9.2014 mennessä, ja hän totesi vielä kuudenneksi FQ:n taloudellista korvausta koskevasta vaatimuksesta, että FQ:lla oli henkilöstösääntöjen mukaisin ehdoin oikeus muutosta aiheutuvien kustannusten korvaamiseen sekä päivärahaan ja asettautumiskorvaukseen.
Asian käsittely ensimmäisessä oikeusasteessa ja valituksenalainen tuomio
FK, FL, FM ja FO sekä valittajat nostivat virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 9.3.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, joka kirjattiin numerolla F‑41/15 ja jossa vaadittiin kumoamaan erityisesti riidanalainen päätös ja tarpeellisilta osin valitusten hylkäämisestä tehdyt päätökset sekä määräämään CEPOL korvaamaan väitetysti aiheutuneet vahingot.
Kanne saatettiin virkamiestuomioistuimen kolmannen jaoston käsiteltäväksi, ja jaoston puheenjohtaja päätti 16.9.2015 antamallaan määräyksellä FK ym. vastaan CEPOL (
F‑41/15
, ei julkaistu,
EU:F:2015:104
) virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 2 kohdan mukaisesti käsitellä erikseen yhtäältä FK:n asian sekä FL:n, FM:n ja FQ:n asiat ja toisaalta valittajien asiat. Kanne F‑41/15, sellaisena kuin valittajat olivat sen esittäneet, kirjattiin sitten numerolla F‑41/15 DISS II.
Kantajille ilmoitettiin 27.10.2015 päivätyllä virkamiestuomioistuimen kirjaamon kirjeellä, että virkamiestuomioistuin oli päättänyt työjärjestyksensä 55 artiklan 1 kohdan mukaisesti, että toinen kirjelmien vaihto on tarpeen. Tässä yhteydessä kantajia kehotettiin lähinnä ottamaan vastauskirjelmissään kantaa kumoamis- ja vahingonkorvausvaatimustensa tutkittavaksi ottamiseen.
Virkamiestuomioistuin antoi 11.4.2016 valituksenalaisen tuomion, jolla se hylkäsi kantajien kanteen ja velvoitti kantajat vastaamaan kaikista oikeudenkäyntikuluista.
Virkamiestuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 47–49 kohdassa ensinnäkin CEPOLin esittämät oikeudenkäyntiväitteet, jotka koskivat riidanalaisen päätöksen vahvistavaa luonnetta ja sitä, että riidanalaisella päätöksellä ainoastaan toteutettiin käytännössä tähän liittyvän toimivallan nojalla unionin lainsäätäjän päätös, jolla CEPOLin kotipaikka siirrettiin Budapestiin ja josta kantajat eivät olleet nostaneet kannetta ja jota he eivät olleet väittäneet lainvastaiseksi, seuraavin perustein:
”47
Aluksi on muistutettava, että vaikka on riidatonta, että kantajat ovat suostuneet yksitellen jatkamaan työskentelyään Budapestissä, tämä suostumus ei voi vaikuttaa siten, ettei riidanalainen päätös olisi enää kantajien vastainen toimi (tuomio 11.7.1996, Ortega Urretavizcaya v. komissio,
T‑587/93
,
EU:T:1996:100
,
kohta).
Virkamiestuomioistuin katsoo sitten, että käsiteltävässä asiassa CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen on ilmoittanut riidanalaisella päätöksellä koko CEPOLin henkilöstölle päättäneensä päätöksen 2005/681/YOS, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 543/2014, mukaisesti CEPOLin henkilöstön uuden asemapaikan ja siirtymispäivän. Riidanalaisesta päätöksestä käy nimittäin ilmi, että työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen vahvisti CEPOLin henkilöstön työskentelyn Budapestissä alkavan 1.10.2014.
Tällaista ilmoitusta, vaikka sillä pantaisiin täytäntöön neuvoston ja parlamentin antama yleisesti sovellettava toimi, on pidettävä kuitenkin kantajien vastaisena toimena siltä osin kuin sillä muutetaan heidän asemapaikkaansa lainvastaisiksi väitetyin ehdoin. Riidanalaisen päätöksen on siis katsottava olevan kannekelpoinen toimi (ks. vastaavasti tuomio 24.2.1981, Carbognani ja Coda Zabetta v. komissio,
161/80 ja 162/80
,
EU:C:1981:51
,
kohta), joten CEPOLin tässä yhteydessä esittämä oikeudenkäyntiväite on hylättävä.”
Toiseksi virkamiestuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 50 ja 51 kohdassa, että sen oli otettava kantaa sekä riidanalaisen päätöksen että valitusten hylkäämisestä tehtyjen päätösten laillisuuteen, siltä osin kuin viimeksi mainittuihin sisältyy CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen uusia kannanottoja vastauksina kantajien valituksissaan esittämiin vaatimuksiin ja väitteisiin.
Kolmanneksi virkamiestuomioistuin hylkäsi kantajien kumoamisvaatimustensa tueksi esittämät kolme kanneperustetta, jotka koskivat ensinnäkin unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 47 artiklan huomiotta jättämistä, toiseksi kantajat CEPOLiin sitovien sopimusehtojen rikkomista ja kantajien saavutettujen oikeuksien loukkaamista sekä kolmanneksi huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiä ja luottamuksensuojan ja hyvän hallinnon periaatteiden rikkomista.
Virkamiestuomioistuin hylkäsi ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 56 ja 57 kohdassa tehottomana ensimmäisen kanneperusteen, jossa kantajat moittivat CEPOLia lähinnä siitä, että tämä oli jättänyt noudattamatta unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 47 artiklaa määrätessään riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa, että kantajien kieltäytymistä työskentelemästä CEPOLin uudessa kotipaikassa pidettäisiin irtisanoutumisena. Näin tehdessään virkamiestuomioistuin totesi, ettei CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen ollut pannut kyseistä varoitusta täytäntöön kantajien tapauksessa, sillä kantajat olivat suostuneet jatkamaan työsuhteitaan CEPOLiin ja aloittamaan työskentelyn CEPOLin uudessa kotipaikassa 1.10.2014.
Virkamiestuomioistuin lisäsi valituksenalaisen tuomion 58–62 kohdassa, että ensimmäinen kanneperuste oli joka tapauksessa perusteeton. Korostettuaan sitä seikkaa, että oikeuskäytännön mukaan toimihenkilön voidaan katsoa irtisanoutuneen unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 47 artiklassa tarkoitetulla tavalla, ellei hän saavu työpaikalleen, virkamiestuomioistuin toi esille, ettei CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltaisella viranomaisella ollut lainkaan harkintavaltaa päätöksen 2005/681, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 543/2014, 4 artiklan täytäntöönpanossa, mistä seuraa, että unionin lainsäätäjä oli implisiittisesti mutta väistämättä tehnyt päätöksen CEPOLin henkilöstön asemapaikan siirtämisestä Budapestiin.
Virkamiestuomioistuimen mukaan unionin jokaisen virkamiehen ja toimihenkilön on hyväksyttävä tehtäväryhmäänsä ja palkkaluokkaansa vastaava asemapaikka yksikön vaatimusten mukaisesti missä tahansa unionin alueella, millä tahansa sen toimielimen tai viraston työskentelypaikalla, jonka palveluksessa tämä työskentelee, ja toisaalta asua asemapaikassa tai sellaisella etäisyydellä asemapaikasta, ettei tämä häiritse hänen tehtäviensä hoitoa, unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 11 ja 81 artiklan nojalla väliaikaisiin ja sopimussuhteisiin toimihenkilöihin analogisesti sovellettavan henkilöstösääntöjen 20 artiklan mukaisesti.
Virkamiestuomioistuin totesi tämän perusteella, ettei CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltaista viranomaista voinut moittia siitä, että tämä oli vaatinut CEPOLin henkilöstöä aloittamaan työskentelyn CEPOLin uudessa kotipaikassa Budapestissä. Näin ollen virkamiestuomioistuin totesi, ottaen huomioon myös CEPOLin laajan harkintavallan yksikköjensä järjestämisen ja rakenteen osalta, että CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen saattoi joka tapauksessa käsiteltävän asian erityisissä olosuhteissa päättää laajaa harkintavaltaansa käyttäen, että sen palveluksessa olevan toimihenkilön kieltäytyminen työskentelemästä CEPOLin uudessa kotipaikassa Budapestissä vastasi irtisanoutumista.
Toiseksi virkamiestuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 68–74 kohdassa argumentin, jonka kantajat olivat esittäneet toisen kanneperusteensa tueksi ja jonka mukaan CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen oli rikkonut heidän työsopimuksiaan ja loukannut heidän saavutettuja oikeuksiaan siirtämällä heidät uuteen asemapaikkaan ilman heidän suostumustaan.
Kolmanneksi virkamiestuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 81–99 kohdassa kolmannen kanneperusteen, jossa kantajat väittivät ensiksi, että heidän luottamuksensuojaansa, jonka he katsoivat voivan perustua asemapaikkansa säilymiseen ennallaan, oli loukattu; sitten, että hyvän hallinnon periaatetta oli laiminlyöty siten, että harkinta-aika sen ratkaisemiseksi, päättääkö toimihenkilö jatkaa työsuhdettaan CEPOLiin Budapestissä, oli liian lyhyt eikä CEPOL ollut ottanut käyttöön siirtymäjärjestelyjä, ja vielä, että huolenpitovelvollisuus oli laiminlyöty. Kyseisen kanneperusteen tutkimisen yhteydessä virkamiestuomioistuin hylkäsi myös argumentin, jonka kantajat olivat esittäneet toisen kanneperusteensa tueksi ja jonka mukaan CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen olisi voinut asemapaikan muuttamisen sijaan päättää ehdottaa, että kantajat työskentelisivät etänä Yhdistyneessä kuningaskunnassa sijaitsevasta kotipaikastaan käsin säilyttäen Yhdistyneessä kuningaskunnassa sovellettavasta korjauskertoimesta koituvan hyödyn, tai tarjota kantajille taloudellisen korvauksen kummassakin tapauksessa, lopettivatpa he tehtävässään tai eivät.
Neljänneksi virkamiestuomioistuin tarkasteli kantajien korvausvaatimuksia. Se hylkäsi ne valituksenalaisen tuomion 106–113 kohdassa seuraavin perustein:
”106
Oikeudenkäyntiä edeltävä menettely eroaa vahingonkorvauskanteiden osalta sen mukaan, onko vahinko, jonka korvaamista vaaditaan, aiheutunut henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta asianomaista henkilöä koskevasta toimenpiteestä vai hallinnon menettelystä, joka ei ole luonteeltaan päätöksentekoa. Ensiksi mainitussa tapauksessa on henkilön, jota asia koskee, saatettava säädetyissä määräajoissa työsopimuksen tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen käsiteltäväksi valitus, joka koskee kyseistä päätöstä. Toisessa tapauksessa sitä vastoin hallinnollinen menettely on aloitettava esittämällä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu vaatimus vahingonkorvauksen saamiseksi, ja sen jälkeen on tarvittaessa tehtävä valitus vaatimuksen hylkäävästä päätöksestä (määräys 25.2.1992, Marcato v. komissio,
T‑64/91
,
EU:T:1992:22
,
ja
kohta; tuomio 6.11.1997, Liao v. neuvosto,
T‑15/96
,
EU:T:1997:169
,
kohta ja määräys 20.3.2014, Michel v. komissio,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
,
kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan virkamiehen kirjelmän katsominen tässä yhteydessä oikeudellisesti henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi ”vaatimukseksi” tai henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuksi ”valitukseksi” on yksin tuomioistuimen arvioitavissa eikä riipu asianosaisten tahdosta (tuomio 30.4.1998, Cordiale v. parlamentti,
T‑205/95
,
EU:T:1998:76
,
kohta; tuomio 15.2.2011, AH v. komissio,
F‑76/09
,
EU:F:2011:12
,
kohta ja määräys 16.12.2015, Bärwinkel v. neuvosto,
F‑118/14
,
EU:F:2015:154
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa on riidatonta, ettei työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen ottanut riidanalaisessa päätöksessä kantaa kullekin kantajalle erikseen tarkasteltuna aiheutuviin henkilöstösääntöjen mukaisiin taloudellisiin seurauksiin. Kyseisessä päätöksessä ei etenkään mainittu lainkaan Unkarille vahvistetun korjauskertoimen soveltamista Yhdistyneelle kuningaskunnalle vahvistetun korjauskertoimen sijasta.
Asiakirja-aineistosta ilmeneekin, että kuten CEPOL väittää, kantajat, jotka olivat tuolloin jo suostuneet aloittamaan työskentelyn Budapestissä, ovat vaatineet työsopimusten tekemiseen toimivaltaiselta viranomaiselta muodollisesti vain valitustensa yhteydessä, että työskentelyn aloittamiseen liitettäisiin toimenpiteitä, joilla on tarkoitus korvata kohtuullisesti heidän nettotulojensa pienentyminen, joka johtuu käsiteltävässä asiassa erityisesti Unkarille vahvistetun korjauskertoimen soveltamisesta. Virkamiestuomioistuin katsoo näin ollen, että tämä kantajien vaatimus kohtuullisen taloudellisen korvauksen saamisesta sen yhteydessä, kun he aloittavat työskentelynsä Budapestissä, on henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu vaatimus, jonka työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen on hylännyt valitusten hylkäämisestä tehtyjen päätösten yhteydessä.
Koska kantajat eivät siis ole tehneet ennen käsiteltävän kanteen nostamista henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaista valitusta siitä, että työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen kieltäytyi valitusten hylkäämisestä tehdyissä päätöksissä myöntämästä heille kohtuullista taloudellista korvausta, kantajien väitettyä aineellista vahinkoa koskevat korvausvaatimukset on hylättävä, koska ne on jätettävä tutkimatta siksi, ettei oikeudenkäyntiä edeltävään menettelyyn liittyviä vaatimuksia ole noudatettu.
Joka tapauksessa vaikka aineellista vahinkoa koskevien vahingonkorvausvaatimusten oletettaisiin voivan liittyä läheisesti riidanalaisen päätöksen ja valitusten hylkäämisestä tehtyjen päätösten kumoamista koskeviin vaatimuksiin, niissä annettavan ratkaisun olisi noudatettava kumoamisvaatimusten ratkaisua ja ne olisi näin ollen joka tapauksessa hylättävä (tuomio 15.12.2015, Bonazzi v. komissio,
F‑88/15
,
EU:F:2015:150
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten tämän tuomion 84 kohdassa muistutetaan, siirrettäessä asianomaiset virkamiehet ja toimihenkilöt sen toimielimen tai viraston toiseen työskentelypaikkaan, jonka palveluksessa he työskentelevät, korvataan henkilökohtaiseen tilanteeseen ja perhetilanteeseen liittyvät hankaluudet, joita työskentely voi näissä olosuhteissa aiheuttaa, henkilöstösääntöjen mukaisilla taloudellisilla korvauksilla, joita ovat erityisesti ulkomaankorvaus, asettautumiskorvaus, päivärahat ja uuteen asemapaikkaan muuttamisesta aiheutuvien kulujen korvaus sekä lähtöpaikkakunnalle suuntautuvan matkan kulujen korvaus.
Kantajien vaatimukset, joka koskevat Yhdistyneessä kuningaskunnassa sovellettavan korjauskertoimen käytön jatkamista sen jälkeen, kun he ovat aloittaneet työnsä Budapestissä, on ehdottomasti hylättävä, kuten tämän tuomion 95–98 kohdassa todetaan.”
Virkamiestuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 117 ja 118 kohdassa, että kantajille aiheutuneen aineettoman vahingon korvaamista koskevat vaatimukset liittyvät läheisesti kumoamisvaatimuksiin ja että ne on näin ollen hylättävä viimeksi mainittujen vaatimusten hylkäämisen vuoksi.
Asian käsittely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
Valittajat tekivät käsiteltävän valituksen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 20.6.2016 toimittamallaan kirjelmällä. Valittajat esittivät unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon samana päivänä toimittamallaan kirjeellä asian käsittelyä nimettömänä koskevan pyynnön, jonka unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi 15.7.2016 tekemällään päätöksellä.
CEPOL toimitti vastineensa 21.9.2016.
Unionin yleinen tuomioistuin antoi 1.12.2016 valittajien perustellusta pyynnöstä luvan toiseen kirjelmien vaihtoon unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 201 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Asianosaiset toimittivat kirjelmänsä asetetussa määräajassa.
Valittajat esittivät unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 11.4.2017 toimittamallaan kirjeellä työjärjestyksen 207 artiklan 1 kohdan mukaisen perustellun pyynnön saada tulla kuulluksi asian käsittelyn suullisessa vaiheessa. Unionin yleinen tuomioistuin (muutoksenhakujaosto) hyväksyi tämän pyynnön esittelevän tuomarin ehdotuksesta ja aloitti näin ollen suullisen käsittelyn.
Unionin yleinen tuomioistuin siirsi asian 20.9.2017 tekemällään päätöksellä työjärjestyksen 28 artiklan 1–3 kohdan mukaisesti muutoksenhakujaoston ehdotuksesta laajennetun ratkaisukokoonpanon käsiteltäväksi.
Unionin yleinen tuomioistuin kehotti 9.11.2017 päivätyillä unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamon kirjeillä työjärjestyksen 89 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena asianosaisia vastaamaan kirjallisesti kahteen kysymykseen, jotka koskivat ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjen kumoamisvaatimusten tutkittavaksi ottamista. Unionin yleinen tuomioistuin tiedusteli asianosaisilta ensimmäisellä näistä kysymyksistä erityisesti sitä, missä määrin riidanalaisen päätöksen 1 artikla on valittajien vastainen toimenpide, kun siinä määrätään yhtäältä, että ”koko henkilöstön – – odotetaan aloittavan työskentelyn 1.10.2014 tai johtajan ja [asianomaisen] henkilöstön jäsenen välillä sovittavana päivänä CEPOLin uudessa päämajassa – – Budapestissä” ja toisaalta, että ”tämän määräyksen noudattamatta jättäminen katsotaan irtisanoutumiseksi 30.9.2014 alkavin vaikutuksin”. Viimeksi mainitun osalta unionin yleinen tuomioistuin kehotti asianosaisia täsmentämään, oliko riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa tulkittava siten, että henkilöstön jäsenen, joka ei aloittaisi työskentelyään 1.10.2014, katsottaisiin automaattisesti irtisanoutuneen tutkimatta asiaa tapauskohtaisesti.
Asianosaiset vastasivat tähän pyyntöön asetetussa määräajassa.
Edellä 38 kohdassa tarkoitettujen prosessinjohtotoimien yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin kehotti asianosaisia myös vastaamaan suullisesti istunnossa kolmeen asiakysymystä koskevaan kysymykseen sekä yhteen kysymykseen, joka koski virkamiestuomioistuimen suorittamaa, väitettyjen aineellisten vahinkojen korvaamista koskevien vaatimusten tutkittavaksi ottamisen tarkastelua. Viimeksi mainitulla kysymyksellään unionin yleinen tuomioistuin tiedusteli asianosaisilta erityisesti, oliko virkamiestuomioistuin ottanut kantaa siihen, onko kyseisillä vaatimuksilla suora yhteys riidanalaisen päätöksen ja valitusten hylkäämisestä tehtyjen päätösten kumoamista koskeviin vaatimuksiin, ja jos oli, oliko se perustellut tässä yhteydessä esittämänsä päätelmät oikeudellisesti riittävällä tavalla.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin ja suullisiin kysymyksiin kuultiin 16.1.2018 pidetyssä istunnossa.
Valittajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
ja tämän seurauksena
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen ja tarpeellisilta osin valitusten hylkäämisestä tehdyt päätökset
–
velvoittaa CEPOLin korvaamaan aiheutuneet aineelliset ja aineettomat vahingot
–
velvoittaa CEPOLin korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
CEPOL vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää valituksen
–
pysyttää valituksenalaisen tuomion
–
velvoittaa valittajat korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Valittajat esittävät valituksensa tueksi kolme valitusperustetta. He arvostelevat kumoamisvaatimustensa hylkäämistä kahdessa ensimmäisessä valitusperusteessaan, joista ensimmäinen koskee oikeudellista virhettä unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 47 artiklan soveltamisessa ja toinen oikeudellista virhettä valittajien saavutettujen oikeuksien ja valittajat CEPOLiin sitovien sopimusehtojen tulkinnassa sekä hyvän hallinnon periaatteen ja huolenpitovelvollisuuden soveltamisessa; he vetoavat lisäksi yhdenvertaisen kohtelun periaatteen rikkomiseen, perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin ja tosiseikkojen vääristelyyn. Kolmannessa valitusperusteessaan, joka koskee erityisesti henkilöstösääntöjen 90 artiklan rikkomista, valittajat arvostelevat heille väitetysti aiheutuneiden aineellisten vahinkojen korvaamista koskevien vaatimustensa hylkäämistä.
Valittajat eivät sitä vastoin valita nimenomaisesti siitä, että virkamiestuomioistuin hylkäsi heidän vaatimuksensa, jotka koskivat väitetysti aiheutuneen aineettoman vahingon korvaamista. He tuovat valituksessaan esille ainoastaan, että kyseinen vahinko liittyy suoraan heidän kumoamisvaatimuksiinsa. Kuten edellä 32 kohdasta käy ilmi, virkamiestuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 117 ja 118 kohdassa, että väitetysti aiheutuneen aineettoman vahingon korvaamista koskevilla vaatimuksilla on läheinen yhteys kumoamisvaatimuksiin ja ne on näin ollen hylättävä viimeksi mainittujen hylkäämisen vuoksi.
Näissä olosuhteissa ensin on tutkittava valittajien kumoamisvaatimusten hylkäämistä valituksenalaisessa tuomiossa ja toiseksi valittajille väitetysti aiheutuneiden aineellisten vahinkojen korvaamista koskevien vaatimusten hylkäämistä samassa tuomiossa.
Ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjen kumoamisvaatimusten hylkääminen
Aluksi on muistutettava, että virkamiestuomioistuin on hylännyt valituksenalaisen tuomion 53–99 kohdassa valittajien esittämät kumoamisvaatimukset perusteettomina. Sitä ennen se on katsonut valituksenalaisen tuomion 47–49 kohdassa, että riidanalainen päätös on valittajille vastainen toimenpide. Se toteaa mainitun tuomion 51 kohdassa, että riidanalaiseen päätökseen verrattuna CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen oli esittänyt valitusten hylkäämisestä tehdyissä päätöksissä uusia kannanottoja vastauksena valittajien valituksissaan esittämiin vaatimuksiin ja väitteisiin, joten virkamiestuomioistuimen oli lausuttava sekä riidanalaisen päätöksen että valitusten hylkäämisestä tehtyjen päätösten laillisuudesta.
CEPOL ei ole tehnyt työjärjestyksen 202 artiklan 1 kohdan mukaista vastavalitusta, jolla se olisi pyrkinyt kumoamaan virkamiestuomioistuimen päätökset, jotka koskivat valittajien kumoamisvaatimusten tutkittavaksi ottamista.
On kuitenkin huomattava, että unionin yleinen tuomioistuin voi Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevan 9 artiklan mukaista valitusta käsitellessään tutkia työjärjestyksen 129 artiklan mukaisesti viran puolesta missä vaiheessa tahansa, onko asia jätettävä tutkimatta ehdottoman prosessinedellytyksen puuttumisen vuoksi. Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklaan perustuvan kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset ovat ehdottomia prosessinedellytyksiä, minkä vuoksi unionin yleisen tuomioistuimen on tutkittava ne tarvittaessa viran puolesta edellyttäen, että se on ensin kehottanut asianosaisia esittämään huomautuksensa. Henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa ja 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun asianomaiselle vastaisen toimenpiteen olemassaolo on ehdoton edellytys sille, että unionin virkamiehen tai toimihenkilön sitä unionin toimielintä tai erillisvirastoa, jonka palveluksessa hän työskentelee, vastaan nostama kanne voidaan ottaa tutkittavaksi (ks. vastaavasti tuomio 12.7.2011, komissio v. Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
,
–
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että sen on tutkittava viran puolesta, oliko virkamiestuomioistuimen perusteltua katsoa valituksenalaisen tuomion 47–49 kohdassa, että riidanalainen päätös oli valittajille vastainen toimenpide. Tässä yhteydessä on korostettava, että asianomaiselle vastaisiksi toimenpiteiksi katsotaan ainoastaan toimivaltaisen viranomaisen toteuttamat ja viranomaisen lopullisen kannanoton sisältävät toimet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka vaikuttavat valittajan etuihin suoraan ja välittömästi muuttaen hänen oikeusasemaansa selvästi (määräys 13.12.2011, Marcuccio v. komissio,
T‑311/09 P
,
EU:T:2011:734
,
kohta).
Edellä 38 kohdassa mainittujen unionin yleisen tuomioistuimen prosessinjohtotoimien johdosta CEPOL on esittänyt, ettei riidanalainen päätös ole valittajille vastainen toimenpide, koska sen 1 artiklan mukaan valittajien odotettiin aloittavan työskentelynsä CEPOLin uudessa kotipaikassa Budapestissä 1.10.2014 tai CEPOLin johtajan kanssa sovittavana päivänä. CEPOLin mukaan riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa nimittäin pelkästään vahvistetaan tässä yhteydessä unionin lainsäätäjän päätös siirtää CEPOLin kotipaikka Bramshillista Budapestiin. Kyseissä kohdassa mainitaan päivämäärä, jolloin CEPOLin henkilöstön jäsenet aloittavat työskentelyn Budapestissä, joten siinä ainoastaan muistutetaan henkilöstön jäseniä henkilöstösääntöjen 20 artiklan mukaisista velvollisuuksista; kyseisen artiklan mukaan virkamiehen on asuttava asemapaikassaan tai sellaisen välimatkan päässä siitä, ettei välimatka häiritse hänen tehtäviensä hoitamista.
CEPOL on tuonut myös esille, ettei riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa oleva maininta siitä, että ”tämän määräyksen [jonka mukaan koko henkilöstön odotettiin aloittavan työskentelynsä CEPOLin uudessa päämajassa Budapestissä 1.10.2014 tai johtajan kanssa sovittavana päivänä] noudattamatta jättäminen katsotaan irtisanoutumiseksi 30.9.2014 alkavin vaikutuksin”, sisällä mitään päätösosaa.
CEPOLin mukaan kyseisessä kohdassa nimittäin pelkästään tiedotetaan koko CEPOLin henkilöstölle sopimuksen mukaisista seurauksista, joita henkilöstön jäsenen kieltäytyminen työskentelyn aloittamisesta Budapestissä aiheuttaisi. Tällainen kieltäytyminen ei ole lähtökohtaisesti CEPOLin johtajan toteuttama toimi, vaan asianomaisen henkilöstön jäsenen saapumatta jättäminen, jonka oikeudellinen seuraus on irtisanoutuminen. Viittaus CEPOLin johtajan määräykseen ei vaikuta tähän päätelmään, vaan kyseinen ilmaus viittaa vain riidanalaisen päätöksen 1 artiklaan muulta kuin tekniseltä kannalta.
Toisaalta CEPOLin henkilöstön jäsenen, joka ei hyväksy kyseistä ”määräystä”, ei olisi katsottu automaattisesti irtisanoutuvan, ilman että hänen yksittäistapauksensa tutkitaan erikseen. Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan ensimmäisessä virkkeessä mainittu työskentelyn aloituspäivä ei ollut ehdoton, vaan CEPOLin henkilöstön jäsenillä oli mahdollisuus sopia myöhempi aloituspäivä CEPOLin johtajan kanssa. Tämä johtuu paitsi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan sanamuodosta, myös olennaisesti koko CEPOLin henkilöstöön sovellettavasta uudesta tilanteesta, josta seurasi väistämättä lukuisia erilaisia yksittäistapauksia. CEPOLin henkilöstön jäsenelle olisi siis annettu lupa työskennellä etänä Yhdistyneessä kuningaskunnassa sijaitsevasta kotipaikastaan käsin lokakuusta 2014 sopimuksen loppuun eli 31.12.2014.
Valittajat väittävät, että riidanalainen päätös on heille vastainen toimenpide, koska siinä päätetään heidän asemapaikkansa siirtämisestä Bramshillista Budapestiin. Valittajat väittävät erityisesti, että tällä päätöksellä on ollut heihin kohdistuvia taloudellisia vaikutuksia, sillä heidän palkkansa on pienentynyt tuntuvasti Yhdistyneelle kuningaskunnalle ja Unkarille vahvistettujen korjauskertoimien välisen erotuksen vuoksi. Päätös on vaikuttanut myös valittajien yksityiselämään. FN:n on ollut pakko jatkaa Yhdistyneeseen kuningaskuntaan jääneen puolisonsa ja lapsipuoltensa taloudellista tukemista, ja FQ:n on ollut pakko pitää kahden kuukauden palkaton loma sekä kuukauden vuosiloma voidakseen myydä mahdollisimman nopeasti Ranskassa omistamansa talon, jonka ylläpitokustannuksia ja kuukausittaisia lainanlyhennyksiä hän ei pystynyt enää maksamaan. Valittajat vetoavat väitteidensä tueksi 11.7.1996 annettuun tuomioon Aubineau v. komissio (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), joka koskee väliaikaisen toimihenkilön asemapaikan siirtämistä ja jossa tutkittavaksi ottamiseen ei ole liittynyt mitään epäselvyyksiä.
Lisäksi valittajat esittävät oikeussuojan tarpeestaan, että riidanalainen päätös oli ainoa, jonka he saattoivat riitauttaa valittaakseen asemapaikkansa siirtämisestä Budapestiin.
Valittajat tuovat myös esille, että jollei CEPOLin johtajan kanssa ollut sovittu mitään muuta päivää, CEPOLin henkilöstön jäsenen, joka ei olisi aloittanut työskentelyä Budapestissä 1.10.2014, olisi katsottu automaattisesti irtisanoutuneen. Valittajat korostavat tässä yhteydessä, ettei mitään tapauskohtaista tarkastelua ollut suoritettu. CEPOLin henkilöstön jäsenistä, jotka eivät ole aloittaneet työskentelyä Budapestissä haluttuna ajankohtana, ei ole sitä paitsi tehty yhtään yksittäistä päätöstä. Toisaalta valittajat tuovat esille, että virkamiestuomioistuin on tehnyt ilmeisen virheen vahvistaessaan valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa, että CEPOLin toimihenkilön kieltäytyminen työskentelyn aloittamisesta Budapestissä 1.10.2014”voitiin katsoa käsiteltävässä asiassa irtisanoutumiseksi”. Näin tehdessään virkamiestuomioistuin antaa ymmärtää, että tällainen kieltäytyminen voidaan myös jättää katsomatta irtisanoutumiseksi. Valittajien mukaan riidanalaisen päätöksen 1 artiklan sanamuodosta käy kuitenkin ilmi, että tällainen kieltäytyminen ”katsotaan irtisanoutumiseksi”.
Tässä yhteydessä on todettava, että riidanalaisella päätöksellä ja valitusten hylkäämisestä tehdyillä päätöksillä on olennaisesti kaksi puolta. Toisen puolen muodostavat CEPOLin kotipaikan vaihtaminen Bramshillista Budapestiin sekä tästä siirtymisestä koko CEPOLin henkilöstölle mahdollisesti aiheutuvat taloudelliset seuraukset. Toisen puolen muodostaa niiden henkilöstön jäsenten tilanne, jotka eivät ole halunneet aloittaa työskentelyään CEPOLin uudessa kotipaikassa Budapestissä haluttuna ajankohtana.
Ensin mainittu puoli
Virkamiestuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa, että CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen päätti riidanalaisella päätöksellä sekä CEPOLin henkilöstön uuden asemapaikan että siirtymisen ajankohdan. Virkamiestuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa 24.2.1981 annetun tuomion Carbognani ja Coda Zabetta v. komissio (
161/80 ja 162/80
,
EU:C:1981:51
) perusteella, että riidanalaista päätöstä on pidettävä valittajille vastaisena päätöksenä siltä osin kuin sillä on muutettu heidän asemapaikkaansa väitetysti lainvastaisin ehdoin, vaikka sillä pantiinkin täytäntöön neuvoston ja parlamentin hyväksymä yleisesti sovellettava toimi.
On kuitenkin huomautettava, ettei riidanalaisella päätöksellä muutettu mitenkään valittajien asemapaikkaa. Tässä yhteydessä on muistettava, että CEPOLin kotipaikan siirtäminen johtuu jäsenvaltioiden välisestä sopimuksesta ja unionin lainsäätäjän toimesta, kuten riidanalaisen päätöksen johdanto-osan kolmannesta perustelukappaleesta ja valitusten hylkäämisestä tehdyistä päätöksistä käy ilmi. Jäsenvaltiot ovat siis päättäneet yhtäältä 8.10.2013 yhteisellä sopimuksella, että CEPOL sijoitettaisiin Budapestiin, kun se lähtisi Bramshillin toimitiloista. Toisaalta unionin lainsäätäjä on muuttanut asetuksen N:o 543/2014 1 artiklalla päätöksen 2005/681 4 artiklaa siten, ettei CEPOLin kotipaikka ole enää Bramshill vaan Budapest. Kuten virkamiestuomioistuin tuo esille valituksenalaisen tuomion 59 kohdassa, muuttaessaan näin CEPOLin kotipaikkaa jäsenvaltiot ja unionin lainsäätäjä ovat väistämättä päättäneet, että CEPOLin henkilöstön asemapaikka oli siirrettävä Bramshillista Budapestiin. Koska henkilöstösääntöjen 20 artiklassa säädetään yhtäältä, että henkilöstön on asuttava asemapaikassaan tai sen lähistöllä, ja koska CEPOLin kotipaikka on toisaalta sen ainoa työskentelypaikka, CEPOLin henkilöstön asemapaikaksi määrätään lähtökohtaisesti CEPOLin kotipaikka.
CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen on siis vain muistuttanut riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa henkilöstönsä asemapaikan määräämistä koskevasta periaatteesta sellaisena, kuin siitä on päätetty 8.10.2013 jäsenvaltioiden yhteisellä sopimuksella ja päätöksen 2005/681, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 543/2014, 4 artiklalla. CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen ei ole näin tehdessään muuttanut valittajien oikeudellista asemaa merkittävästi, vaan oikeudellinen asema on perustunut tässä yhteydessä 8.10.2013 tehtyyn jäsenvaltioiden yhteiseen sopimukseen ja päätöksen 2005/681, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 543/2014, 4 artiklaan. Riidanalaisen päätöksen 1 artikla ei siis ole tältä osin valittajille vastainen toimenpide.
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa 24.2.1981 annetulla tuomiolla Carbognani ja Coda Zabetta v. komissio (
161/80 ja 162/80
,
EU:C:1981:51
), johon virkamiestuomioistuin viittaa valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa, eikä 11.7.1996 annetulla tuomiolla Aubineau v. komissio (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), johon valittajat vetoavat. Nämä molemmat tuomiot koskevat nimittäin kumpikin toisenlaista tilannetta kuin josta käsiteltävässä asiassa on kyse. Kummassakaan niistä ei ollut kyse käsiteltävän asian tapaan jäsenvaltioiden tai lainsäätäjän päättämästä asemapaikan siirrosta, jonka asianomainen toimielin oli vain pannut riidanalaisella toimella yleisesti ja aineellisesti täytäntöön. Kyseisten kahden asian kohteina oli päinvastoin kaksi yksittäistä toimea, joiden hyväksyminen edellytti viranomaiselta harkintavallan käyttöä. Näin ollen asiassa, jossa annettiin 24.2.1981 tuomio Carbognani ja Coda Zabetta v. komissio (
161/80 ja 162/80
,
EU:C:1981:51
), olivat kyseessä yksittäiset toimet, joiden voitiin objektiivisesti tarkasteltuina katsoa koskevan kahden Roomassa (Italia) sijaitsevaa ulkoista toimea hoitavan virkamiehen asemapaikan siirtämistä Euroopan komission päätoimipaikkaan Brysseliin (Belgia) kiertojärjestelmän käyttöönotosta annetun yleisesti sovellettavan päätöksen mukaisesti, kun viranomaisella oli kyseisen päätöksen suhteen harkintavaltaa ja se pystyi ottamaan huomioon muun muassa yksikköön liittyviä erityisiä tarpeita tai kyseisten henkilöiden henkilökohtaisia ongelmia (tuomio 24.2.1981, Carbognani ja Coda Zabetta v. komissio,
161/80 ja 162/80
,
EU:C:1981:51
,
–
kohta ja 12–15 kohta).
Myös asiassa, jossa annettiin 11.7.1996 tuomio Aubineau v. komissio (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), oli riitautettu yksittäinen päätös, jolla väliaikaisen toimihenkilön asemapaikka oli siirretty Brysselistä Ispraan (Italia) ilman hänen suostumustaan, mutta tämä ei ollut tapahtunut lainsäätäjän antaman toimen seurauksena vaan sillä perusteella, ettei toimihenkilölle ollut hänen pätevyyttään vastaavaa työtä siinä komission pääosastossa, jonka palvelukseen hänet oli otettu (tuomio 11.7.1996, Aubineau v. komissio,
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
,
–
kohta).
Valittajien henkilöstösääntöjen mukaisten taloudellisluonteisten oikeuksien osalta on palautettava lisäksi mieleen unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 20 artiklan 1 kohdan ja 92 artiklan nojalla väliaikaisiin toimihenkilöihin ja sopimussuhteisiin toimihenkilöihin analogisesti sovellettavan henkilöstösääntöjen 64 artiklan ensimmäisen alakohdan sanamuoto: ”virkamiehen palkkaan, joka ilmaistaan euroina ja josta on vähennetty – – henkilöstösäännöissä tai niiden täytäntöönpanoasetuksissa tarkoitetut pakolliset vähennykset, sovelletaan eri asemapaikkojen elinolosuhteiden mukaan korjauskerrointa, joka on joko suurempi, pienempi tai yhtä suuri kuin 100 prosenttia”. Tästä seuraa, ettei CEPOLin kaltaisen viraston henkilöstöön sovellettavan korjauskertoimen määrittäminen ole viraston työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen harkittavissa, vaan se perustuu suoraan asemapaikan elinolosuhteisiin. Kuten edellä 60 ja 61 kohdasta käy ilmi, valittajien asemapaikan vaihtuminen johtui 8.10.2013 tehdystä jäsenvaltioiden yhteisestä sopimuksesta ja asetuksen N:o 543/2014 1 artiklasta. On siis pääteltävä, että Unkarille vahvistetun korjauskertoimen soveltaminen valittajiin Yhdistyneelle kuningaskunnalle vahvistetun korjauskertoimen sijaan johtuu vain automaattisesti yhtäältä 8.10.2013 tehdystä jäsenvaltioiden yhteisestä sopimuksesta ja asetuksen N:o 543/2014 1 artiklasta ja toisaalta henkilöstösääntöjen 64 artiklan ensimmäisestä alakohdasta, joihin ei ole tehty tältä osin mitään lisäyksiä tai vähennyksiä riidanalaisella päätöksellä ja valitusten hylkäämisestä tehdyillä päätöksillä.
Riidanalaisen päätöksen ja valitusten hylkäämisestä tehtyjen päätösten ensin mainittu puoli ei siis ole muuttanut valittajien oikeudellista asemaa, joten se ei ollut heille vastainen toimenpide.
Toisena mainittu puoli
On muistettava, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa ilmoitetun mukaisesti koko CEPOLin henkilöstön odotettiin aloittavan työskentelyn CEPOLin uudessa kotipaikassa Budapestissä 1.10.2014 tai CEPOLin johtajan ja asianomaisen henkilöstön jäsenen kesken sovittavana päivänä ja että kyseisen määräyksen noudattamatta jättäminen katsottiin irtisanoutumiseksi 30.9.2014 alkavin vaikutuksin. Tämä ilmoitus antoi CEPOLin henkilöstön jäsenille kaksi vaihtoehtoa. Henkilöstön jäsenet saattoivat joko aloittaa työskentelyn CEPOLin uudessa kotipaikassa Budapestissä haluttuna ajankohtana tai olla aloittamatta. Käsiteltävässä asiassa valittajat ovat valinneet ensimmäisen vaihtoehdon. Kuten virkamiestuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa, CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen ei siis ole pannut valittajien osalta täytäntöön riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa olevaa ilmoitusta.
Kyseinen ilmoitus olisi muuttanut valittajien oikeudellista asemaa edellä 50 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla vain, jos ilmoituksessa olisi sen lisäksi, että siitä käy ilmi CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen aikomus noudattaa yleistä toimintalinjaa, jonka mukaisesti viranomainen tekisi myöhemmin yksittäispäätöksiä, vahvistettu jo silloin ja lopullisella tavalla yleisesti sovellettavat säännöt, joista CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen ei voisi lähtökohtaisesti poiketa arvioidessaan niiden CEPOLin henkilöstön jäsenten yksittäisiä tilanteita, jotka eivät ilmoittautuisi palvelukseen CEPOLin uudessa kotipaikassa tiettynä päivänä (ks. vastaavasti tuomio 20.11.2008, Italia v. komissio,
T‑185/05
,
EU:T:2008:519
,
ja
kohta ja tuomio 13.12.2016, IPSO v. EKP,
T‑713/14
,
EU:T:2016:727
,
–
kohta).
Käsiteltävässä asiassa on todettava, ettei riidanalaisessa päätöksessä vahvisteta lopullisesti mitään tällaista sääntöä. Kuten CEPOL korostaa perustellusti, se seikka, ettei CEPOLin henkilöstön jäsen aloittaisi työskentelyä CEPOLin uudessa kotipaikassa Budapestissä 1.10.2014, ei olisi johtanut automaattisesti hänen irtisanoutumiseensa 30.9.2014 alkaen ilman, että hänen yksittäistapauksensa olisi tutkittu erikseen. Koska asemapaikasta poissaoloon voi olla erilaisia syitä, pelkästään sen, ettei CEPOLin henkilöstön jäsen ilmoittaudu palvelukseen CEPOLin uudessa kotipaikassa Budapestissa haluttuna ajankohtana, ei nimittäin voida tulkita tarkoittavan irtisanoutumista.
Tässä yhteydessä on korostettava ensinnäkin, että riidanalaisessa päätöksessä jätetään neuvotteluvaraa CEPOLin johtajalle ja henkilöstön jäsenille. Yhtäältä kuten valituksenalaisen tuomion 29 kohdasta käy ilmi, kyseisen päätöksen 2 kohdan kolmannessa alakohdassa annetaan mahdollisuus irtisanomisaikaa koskeviin yksilöllisiin neuvotteluihin CEPOLin johtajan ja niiden henkilöstön jäsenten välillä, jotka eivät halua siirtyä CEPOLin uuteen kotipaikkaan Budapestiin.
Toisaalta riidanalaisen päätöksen 1 artiklan mukaan CEPOLin henkilöstön jäsenet, jotka halusivat siirtyä CEPOLin uuteen kotipaikkaan Budapestiin, saattoivat sopia CEPOLin johtajan kanssa työskentelyn aloittamisesta myöhemmin kuin 1.10.2014.
Ensimmäisen oikeusasteen asiakirja-aineistosta käy toiseksi ilmi, että CEPOLin henkilöstön jäsenille, jotka eivät olleet aloittaneet työskentelyään CEPOLin uudessa kotipaikassa Budapestissä haluttuna ajankohtana, osoitettiin yksittäinen päätös, jolla CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen päätti hyväksyä heidän irtisanoutumisensa tarkistettuaan, ettei poissaoloon ollut mitään terveyteen liittyvää syytä.
Edellä esitetyn perusteella CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen määritteli riidanalaisen päätöksen antaessaan yleisen toimintalinjan, jonka mukaisesti se aikoi asiaankuuluvia säännöksiä soveltaen tehdä myöhemmin yksittäispäätöksiä, joissa todetaan tarvittaessa niiden CEPOLin toimihenkilöiden irtisanoutuminen, jotka eivät aloittaisi työskentelyään haluttuna ajankohtana CEPOLin uudessa kotipaikassa Budapestissä, ottaen huomioon kunkin henkilöstön jäsenen yksittäisen tilanteen.
On siis pääteltävä, ettei myöskään riidanalaisen päätöksen toisena mainittu puoli ollut valittajille vastainen toimenpide.
Asianosaisia on kuultu, joten on todettava viran puolesta, että virkamiestuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se ei ole todennut, ettei ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjä kumoamisvaatimuksia voitu ottaa tutkittavaksi.
Valituksenalainen tuomio on siis kumottava siltä osin kuin siinä ei ole todettu, ettei kyseisiä vaatimuksia voida ottaa tutkittavaksi, eikä kahta ensimmäistä valitusperustetta, joissa valittajat arvostelevat ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiensä vaatimusten hylkäämistä perusteettomina, ole tarpeen tutkia.
Ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjen korvausvaatimusten hylkääminen
Valittajat moittivat virkamiestuomioistuinta kolmannessa valitusperusteessaan siitä, että tämä on tehnyt oikeudellisen virheen arvioidessaan heidän aineellisten vahinkojen korvaamista koskevia vaatimuksiaan. Valittajat esittävät väitteidensä tueksi kaksi perustetta.
Ensimmäisessä perusteessaan valittajat väittävät lähinnä, että virkamiestuomioistuin on hylännyt virheellisesti valituksenalaisen tuomion 106–110 kohdassa heidän vaatimuksensa, jotka koskevat aiheutuneiden aineellisten vahinkojen korvaamista, sillä perusteella, ettei niitä voitu ottaa tutkittavaksi, koska henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun oikeudenkäyntiä edeltävään menettelyyn liittyviä vaatimuksia ei ollut noudatettu. Valittajat viittaavat tämän perusteensa tueksi useisiin unionin tuomioistuinten ratkaisuihin, joista käy valittajien mukaan ilmi, että kumoamiskanteeseen suoraan liittyvä vahingonkorvausvaatimus voidaan ottaa tutkittavaksi kumoamiskanteen liitännäisenä kanteena, ilman että sitä on välttämätöntä edeltää vaatimus vahingonkorvauksen saamiseksi sekä tarvittaessa kyseisen vaatimuksen hylkäämistä koskeva valitus. Valittajat ovat kuitenkin tuoneet esille vastauksena edellä 40 kohdassa kuvattuun unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen, ettei virkamiestuomioistuin ollut tutkinut tosiasiallisesti, oliko heidän kumoamisvaatimustensa ja vahingonkorvausvaatimustensa välillä suora yhteys. Toisaalta valittajat tuovat esille, että heidän ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiensä vahingonkorvausvaatimusten tarkoituksena oli nimenomaan saada korvaus riidanalaiseen päätökseen suoraan liittyvästä vahingosta. Tämän vuoksi kyseistä vaatimusta edeltävästi ei valittajien mukaan voitu mitenkään tehdä valitusta.
Toisessa perusteessaan valittajat tuovat esille lähinnä, että koska ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjen kumoamisvaatimusten hylkäämisessä on tapahtunut virhe, olisi kumottava myös virkamiestuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 111 kohdassa esittämä näkemys, jonka mukaan valittajien aineellisten vahinkojen korvaamista koskevat vaatimukset oli hylättävät kumoamisvaatimusten hylkäämisen vuoksi, koska niiden oletettiin liittyvän läheisesti mainittuihin kumoamisvaatimuksiin.
CEPOL kiistää valittajien väitteet.
Virkamiestuomioistuin on esittänyt valituksenalaisessa tuomiossa kaksi perustetta, joiden nojalla se on hylännyt valittajien aineellisten vahinkojen korvaamista koskevat vaatimukset.
Virkamiestuomioistuin on hylännyt yhtäältä valituksenalaisen tuomion 110 kohdassa valittajien aineellisten vahinkojen korvaamista koskevat vaatimukset sillä perusteella, ettei niitä voida ottaa tutkittavaksi, koska oikeudenkäyntiä edeltävään menettelyyn liittyviä vaatimuksia ei ollut noudatettu. Virkamiestuomioistuin on tullut tähän tulokseen tuotuaan valituksenalaisen tuomion 108 kohdassa esille, ettei CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen ollut ottanut riidanalaisessa päätöksessä kantaa kullekin valittajalle tapauskohtaisesti aiheutuviin henkilöstösääntöjen mukaisiin taloudellisiin seurauksiin. Virkamiestuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa, että valittajat olivat vaatineet CEPOLin työsopimusten tekemiseen toimivaltaiselta viranomaiselta vasta asiaan liittyvissä valituksissaan, että työskentelyn aloittamiseen yhdistettäisiin toimenpiteitä, joilla on tarkoitus korvata kohtuullisesti heidän nettotulojensa pienentyminen, joka johtui tässä tapauksessa erityisesti Unkarille vahvistetun korjauskertoimen soveltamisesta. Virkamiestuomioistuin on päätellyt tämän perusteella, että kyseinen vaatimus on henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu vaatimus, jonka hylkäämisestä valitusten hylkäämisestä tehtyjen päätösten yhteydessä olisi pitänyt tehdä valitus. Virkamiestuomioistuimen mukaan valittajat eivät olleet kuitenkaan valittaneet kyseisestä hylkäämisestä ennen kuin nostivat kanteen ensimmäisessä oikeusasteessa.
Toisaalta virkamiestuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 111 kohdassa, että vaikka valittajien aineellisten vahinkojen korvaamista koskevien vaatimusten oletettaisiin liittyvän lähteisesti kumoamisvaatimuksiin, ne olisi joka tapauksessa hylättävä kumoamisvaatimusten hylkäämisen johdosta.
Näin tehdessään virkamiestuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä.
Kuten edellä 51–74 kohdasta käy ilmi, virkamiestuomioistuimen oli hylättävä ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyt kumoamisvaatimukset siksi, ettei niitä voitu ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin ne koskivat toimea, joka ei ollut valittajille vastainen. Virkamiestuomioistuin saattoi siis katsoa valituksenalaisen tuomion 111 kohdassa, että valittajien aineellisten vahinkojen korvaamista koskevat vaatimukset oli hylättävä, vaikka niiden oletettaisiin liittyvän läheisesti valittajien kumoamisvaatimuksiin, koska kumoamisvaatimukset oli hylätty. Näin ollen vaikka oletettaisiin, että valittajien oli perusteltua väittää ensimmäisen perusteensa yhteydessä, että virkamiestuomioistuin oli tehnyt virheen, kun se ei ollut vahvistanut kyseisten vaatimusten ja valittajille aiheutuneiden aineellisten vahinkojen korvaamista koskevien vaatimusten välistä suoraa yhteyttä, virkamiestuomioistuinta ei voida moittia siitä, että se oli hylännyt vahingonkorvausvaatimukset.
Kolmas valitusperuste on näin ollen hylättävä.
Ensimmäisessä oikeusasteessa nostettu kanne
Euroopan unionin ja sen henkilöstön välisten riitojen ratkaisemista ensimmäisenä oikeusasteena koskevan toimivallan siirtämisestä unionin yleiselle tuomioistuimelle 6.7.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) 2016/1192 (
EUVL 2016, L 200, s. 137
) 4 artiklan nojalla silloin, kun unionin yleinen tuomioistuin kumoaa virkamiestuomioistuimen ratkaisun ja katsoo, että asia on ratkaisukelpoinen, jaosto, joka on ratkaissut valituksen, ratkaisee itse asian. Näin on nyt käsiteltävässä asiassa.
Aluksi on muistutettava, että valituksenalainen tuomio kumotaan ainoastaan siltä osin kuin virkamiestuomioistuin ei ole katsonut, ettei ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjä kumoamisvaatimuksia voitu ottaa tutkittavaksi. Sen sijaan kuten edellä 76–85 kohdassa on katsottu, valituksenalainen tuomio on edelleen perusteltu siltä osin, kuin siinä hylätään valittajien vaatimukset, jotka koskevat väitetysti aiheutuneiden aineellisten vahinkojen korvaamista. Käsiteltävän valituksen yhteydessä ei ole valitettu siitä, että virkamiestuomioistuin on hylännyt väitetyn aineettoman vahingon korvaamista koskevat valittajien vaatimukset (ks. edellä 45 kohta).
Unionin yleisen tuomioistuimen on siis ratkaistava lopullisesti ainoastaan ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyt kumoamisvaatimukset. Edellä 49–75 kohdassa esitettyjen perusteiden nojalla on katsottava, ettei kyseisiä vaatimuksia voida ottaa tutkittavaksi.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 211 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteltu ja unionin yleinen tuomioistuin ratkaisee itse riidan, se päättää oikeudenkäyntikuluista. Työjärjestyksen 211 artiklan 1 kohdan nojalla valitusmenettelyssä sovellettavan saman työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Unionin yleinen tuomioistuin voi kuitenkin työjärjestyksen 211 artiklan 4 kohdan mukaan määrätä oikeudenkäyntikulut, jotka ovat aiheutuneet jonkin toimielimen virkamiesten ja muuhun henkilöstöön kuuluvien tekevistä valituksista, saman työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdasta poiketen jaettavaksi asianosaisten kesken, jos se on kohtuullista.
Käsiteltävässä asiassa valittajat ovat hävinneet asian niin valitusmenettelyssä kuin ensimmäisessä oikeusasteessa ja CEPOL on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista. Unionin yleinen tuomioistuin katsoo kuitenkin kohtuuden vuoksi ja kaikki käsiteltävän asian olosuhteet huomioon ottaen, että on oikeudenmukaista määrätä kumpikin asianosainen vastaamaan kummassakin menettelyssä aiheutuneista omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (muutoksenhakujaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen (kolmas jaosto) 11.4.2016 antama tuomio FN ym. vastaan CEPOL (F‑41/15 DISS II) kumotaan siltä osin kuin siinä ei todeta, ettei FN:n, FP:n ja FQ:n esittämiä kumoamisvaatimuksia voida ottaa tutkittavaksi.

2)
FN:n, FP:n ja FQ:n virkamiestuomioistuimelle asiassa F‑41/15 DISS II esittämät kumoamisvaatimukset hylätään.

3)
Valitus hylätään muilta osin.

4)
Yhtäältä FN, FP ja FQ ja toisaalta Euroopan unionin lainvalvontakoulutusvirasto (CEPOL) vastaavat kumpikin valitusmenettelyssä ja ensimmäisessä oikeusasteessa käydyssä menettelyssä aiheutuneista oikeudenkäyntikuluistaan.

Jaeger
Van der Woude
Frimodt Nielsen
Kanninen
Gratsias
Julistettiin Luxemburgissa 25 päivänä lokakuuta 2018.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.