CELEX: 62018CJ0010
Žalba
Tržišno natjecanje
Kontrola koncentracija među poduzetnicima
Uredba (EZ) br. 139/2004
Članak 4. stavak 1.
Obveza prethodne prijave koncentracija
Članak 7. stavak 1.
Obveza mirovanja
Članak 7. stavak 2.
Izuzeće
Pojam ‚jedinstvena koncentracija’
Članak 14. stavak 2.
Odluka kojom se izriču novčane kazne zbog provedbe koncentracije prije njezine prijave i njezina odobravanja
Načelo ne bis in idem
Načelo uračunavanja
Stjecaj povreda

Svojom žalbom Mowi ASA, ranije Marine Harvest ASA, zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (T‑704/14, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2017:753
), kojom je on odbio njegovu tužbu za poništenje Odluke Europske komisije C(2014) 5089
final
od 23. srpnja 2014. kojom se izriče novčana kazna za provedbu koncentracije povredom članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004 (predmet M.7184 – Marine Harvest/Morpol (postupak na temelju članka 14. stavka 2.) (u daljnjem tekstu: sporna odluka), i podredno, poništenje ili smanjenje novčanih kazni koje su mu izrečene.
Pravni okvir
Uvodne izjave 5., 6., 8., 20. i 34. Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004 od 20. siječnja 2004. o kontroli koncentracija između poduzetnika (Uredba EZ o koncentracijama) (
SL 2004., L 24, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 5., str. 73.) glase:
„(5)
[…] treba osigurati da proces reorganizacije ne izazove trajne štete za tržišno natjecanje; pravo Zajednice treba stoga sadržavati propise koji uređuju koncentracije, koje mogu bitno ograničavati tržišno natjecanje na zajedničkom tržištu ili njegovom značajnom dijelu.
(6)
Stoga je potreban poseban pravni instrument, koji će omogućiti učinkovitu kontrolu svih koncentracija, u smislu njihovog utjecaja na strukturu tržišnog natjecanja u [Europskoj uniji] i koji će se jedini primjenjivati na takve koncentracije. […]
[…]
(8)
Odredbe ove Uredbe trebale bi se primjenjivati na bitne strukturne promjene, čiji utjecaj na tržište nadilazi granice bilo koje države članice. Prema općem pravilu, takve koncentracije trebale bi se ocjenjivati isključivo na razini [Unije], primjenjujući sustav ‚pružanja usluga na jednom mjestu’ i u skladu s načelom supsidijarnosti.
[…]
(20)
Pojam koncentracije uputno je definirati tako, da obuhvaća djelovanja koja uzrokuju trajne promjene u kontroli predmetnih poduzetnika, a time i u strukturi tržišta. Stoga u doseg ove Uredbe treba uključiti sve zajedničke pothvate, koji trajno obavljaju sve funkcije samostalnoga gospodarskog subjekta. Osim toga, uputno je s transakcijama, koje su međusobno usko povezane, postupati kao s pojedinačnim koncentracijama [jedinstvenom koncentracijom] jer ih povezuje određeni uvjet ili imaju oblik niza transakcija s vrijednosnim papirima, koje se odvijaju u razumno kratkom vremenskom razdoblju.
[…]
(34)
Radi osiguranja učinkovitog nadzora, poduzetnici imaju obvezu unaprijed prijaviti koncentracije, koje su od značaja za cijelu Zajednicu, nakon zaključivanja ugovora, objave javnog nadmetanja [ponude za preuzimanje] ili stjecanja većinskog udjela. […] Provedbu koncentracija treba odgoditi do konačne odluke Komisije. Međutim, treba postojati mogućnost da se prema potrebi odstupi od takve odgode na zahtjev predmetnih poduzetnika. […]”
Članak 1. te uredbe, naslovljen „Područje primjene”, u svojem stavku 1. propisuje:
„Ne dovodeći u pitanje članak 4. stavak 5. i članak 22., ova se Uredba primjenjuje na sve koncentracije koje su od značaja za cijelu Zajednicu, u skladu s definicijom u ovom članku.”
Članak 3. iste uredbe, naslovljen „Definicija koncentracije”, u svojim stavcima 1. i 2. određuje:
„1.   Koncentracija nastaje kada dođe do trajne promjene kontrole uslijed:
(a)
spajanja dvaju ili više poduzetnika ili dijelova poduzetnika koji su prije bili nezavisni; ili
(b)
stjecanja izravne ili neizravne kontrole nad cijelim ili nad dijelovima jednog ili više drugih poduzetnika od strane jedne ili više osoba koje već kontroliraju najmanje jednog poduzetnika ili od strane jednog ili više poduzetnika, bilo kupnjom vrijednosnih papira ili imovine na temelju ugovora ili na bilo koji drugi način.
2.   Kontrola se temelji na pravima, ugovorima ili bilo kakvom drugom sredstvu, koje zasebno ili u kombinaciji, vodeći računa o svim činjeničnim i pravnim okolnostima, omogućava prevladavajući utjecaj na poduzetnika, posebno putem:
(a)
vlasništva ili prava na korištenje cijele ili dijela imovine poduzetnika;
(b)
prava ili ugovora, koji omogućuju prevladavajući utjecaj na sastav, glasovanje ili odlučivanje tijela poduzetnika;”
Članak 4. iste uredbe, naslovljen „Prethodna prijava koncentracija i predprijavno upućivanje na zahtjev podnositelja prijave”, u stavku 1. propisuje:
„Koncentracije koje su, u smislu ove Uredbe, od značaja za cijelu Zajednicu, prijavljuju se Zajednici prije njihove provedbe, a nakon zaključivanja ugovora, objave javnog nadmetanja [ponude za preuzimanje] ili stjecanja kontrolnog udjela.
Prijava se može izvršiti i onda ako predmetni poduzetnici pokažu Komisiji svoju namjeru da u dobroj vjeri zaključe ugovor ili, u slučaju javnog nadmetanja [ponude za preuzimanje], ako su javno objavili namjeru da daju ponudu, pod uvjetom da bi namjeravani ugovor ili nadmetanje [ponuda za preuzimanje] rezultirali koncentracijom od značaja za cijelu Zajednicu.
Za potrebe ove Uredbe, izraz ‚prijavljena koncentracija’ također se odnosi na namjeravane koncentracije, koje su prijavljene u skladu s drugim podstavkom. Za potrebe stavaka 4. i 5. ovog članka, izraz ‚koncentracija’ označava i namjeravane koncentracije u smislu drugog podstavka.”
Članak 7. Uredbe br. 139/2004, naslovljen „Privremena odgoda koncentracijâ”, u svojim stavcima 1. i 2. određuje:
„1.   Koncentracija od značaja za cijelu Zajednicu, prema definiciji iz članka 1. ili koncentracija, koju Komisija treba ispitati prema članku 4. stavku 5., ne provodi se ili prije nego što bude prijavljena ili dok se ne ocijeni sukladnom sa zajedničkim tržištem, prema odluci iz članka 6. stavka 1. točke (b), članka 8. stavka 1. ili 2. ili na temelju pretpostavke, u skladu s člankom 10. stavkom 6.
2.   Stavak 1. ne sprečava provedbu javnog nadmetanja [ponude za preuzimanje] ili niza transakcija vrijednosnim papirima, uključujući vrijednosne papire zamjenjive za druge vrijednosne papire, kojima se može trgovati na tržištu kao što je burza, kojima više prodavatelja stječe kontrolu u smislu članka 3., pod uvjetom da:
(a)
je koncentracija bez odgode prijavljena Komisiji, u skladu s člankom 4.; i
(b)
stjecatelj ne koristi glasačka prava, koja proizlaze iz odgovarajućih vrijednosnih papira ili to čini samo da bi očuvao punu vrijednost svojih ulaganja na temelju iznimke, koju Komisija odobrava sukladno stavku 3.”
U skladu s člankom 14. stavcima 2. do 4. te uredbe:
„2.   Komisija može odlukom odrediti novčane kazne osobama iz članka 3. stavka 1. točke (b) ili predmetnim poduzetnicima, u visini od najviše 10 % ukupnog prihoda predmetnog poduzetnika, u smislu članka 5., ako namjerno ili iz nehaja:
(a)
ne prijave koncentraciju, u skladu s člankom 4. ili člankom 22. stavkom 3., prije njezine provedbe, osim ako su za to izričito ovlašteni, u skladu s člankom 7. stavkom 2. ili odlukom donesenom sukladno članku 7. stavku 3.;
(b)
provedu koncentraciju, kojom se krši članak 7.;
(c)
provedu koncentraciju, koja je odlukom, u skladu s člankom 8. stavkom 3., ocijenjena nesukladnom sa zajedničkim tržištem ili ne provedu neku od mjera određenih odlukom, u skladu s člankom 8. stavcima 4. ili 5.;
(d)
ne ispune neki od uvjeta ili obveza određenih odlukom, u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (b), člankom 7. stavkom 3. ili člankom 8. stavkom 2. drugim podstavkom.
3.   Pri utvrđivanju iznosa novčane kazne treba uzeti u obzir vrstu, ozbiljnost i trajanje prekršaja.
4.   Odluke koje se donose u skladu sa stavcima 1., 2. i 3. nisu kaznenopravne naravi.”
Okolnosti spora i sporna odluka
Okolnosti spora sažete su u točkama 1. do 37. pobijane presude kako slijedi:
„1.
[Tužitelj] trgovačko je društvo osnovano u skladu s norveškim pravom uvršteno na burzi u Oslu (Norveška) i New Yorku (Sjedinjene Američke Države), koje se bavi uzgojem i primarnom preradom lososa u Kanadi, Čileu, Škotskoj, na Farskim otocima, u Irskoj i Norveškoj, te uzgojem i primarnom preradom halibuta u Norveškoj. Tužitelj se također bavi djelatnošću sekundarne prerade u Belgiji, Čileu, Sjedinjenim Američkim Državama, Francuskoj, Irskoj, Japanu, Norveškoj, Nizozemskoj, Poljskoj i Češkoj Republici.
A. Tužiteljevo stjecanje društva Morpol
2.
Tužitelj je 14. prosinca 2012. sklopio ugovor o stjecanju dionica („Share Purchase Agreement”, u daljnjem tekstu: SPA) s društvima Friendmall Ltd. i Bazmonta Holding Ltd. koji se odnosio na prijenos dionica koje su ta društva imala u društvu Morpol ASA.
3.
Društvo Morpol je norveški proizvođač i prerađivač lososa. [Ono] uzgaja losos i nudi široku lepezu proizvoda od lososa dodane vrijednosti. Bavi se uzgojem i primarnom preradom lososa u Škotskoj i Norveškoj. Također, bavi se djelatnošću sekundarne prerade u Poljskoj, Ujedinjenoj Kraljevini i Vijetnamu. Prije nego što ga je tužitelj stekao, društvo Morpol bilo je uvršteno na burzi u Oslu.
4.
Friendmall i Bazmonta Holding bila su privatna društva s ograničenom odgovornošću osnovana i registrirana u Cipru. Oba društva kontrolirala je samo jedna osoba, odnosno osoba M., osnivač i bivši glavni izvršni direktor društva Morpol.
5.
Zahvaljujući SPA‑u, tužitelj je stekao udio u društvu Morpol koji je dosezao oko 48,5 % Morpolova društvenog kapitala. To je stjecanje dovršeno (u daljnjem tekstu: stjecanje iz prosinca 2012.) 18. prosinca 2012.
6.
Tužitelj je 17. prosinca 2012. putem burzovnog priopćenja najavio da će dati ponudu za preuzimanje preostalih dionica društva Morpol. Dana 15. siječnja 2013., u skladu s norveškim pravom vezanim uz trgovanje vrijednosnim papirima, tužitelj je podnio takvu obveznu ponudu za preuzimanje preostalih dionica društva Morpol, koje su predstavljale 51,5 % dionica tog društva. U skladu s odredbama norveškog zakona, stjecatelj koji stekne više od trećine dionica društva koje kotira na burzi dužan je podnijeti obveznu ponudu za preostale dionice tog društva.
7.
Upravni odbor društva Morpol 23. siječnja 2013. imenovao je novog glavnog izvršnog direktora koji je zamijenio osobu M., s obzirom na to da je potonja u međuvremenu podnijela ostavku s učinkom od 1. ožujka 2013., zato što se na to obvezao, a što je bilo uneseno u SPA.
8.
Nakon rješavanja i dovršetka ponude za preuzimanje dioničkog društva 12. ožujka 2013., tužitelj je bio vlasnik sveukupno 87,1 % dionica društva Morpol. Slijedom toga, zahvaljujući ponudi za preuzimanje, tužitelj je stekao dionice koje su predstavljale 38,6 % kapitala društva Morpol, uz dionice koje su predstavljale 48,5 % kapitala navedenog društva, koje je već stekao u prosincu 2012.
9.
Stjecanje preostalih dionica društva Morpol bilo je dovršeno 12. studenoga 2013. Glavna skupština dioničara je 15. studenoga 2013. na izvanrednom zasjedanju odlučila zatražiti da dionice više ne kotiraju na burzi u Oslu, smanjiti broj članova upravnog odbora i ukinuti odbor za imenovanja. Društvo Morpol 28. studenoga 2013. više nije kotiralo na burzi u Oslu.
B. Predprijavna faza
10.
Tužitelj je 21. prosinca 2012. Europskoj komisiji poslao zahtjev za imenovanje tima zaduženog za postupanje s njegovim spisom u vezi sa stjecanjem isključive kontrole nad društvom Morpol. Tužitelj je u tom zahtjevu Komisiju obavijestio da je stjecanje iz prosinca 2012. dovršeno i da se on neće koristiti svojim glasačkim pravima do donošenja Komisijine odluke.
11.
Komisija je zatražila održavanje telekonferencije s tužiteljem, te je ona održana 25. siječnja 2013. Tijekom telekonferencije Komisija je zatražila informacije o strukturi transakcije i pojašnjenja glede pitanja je li stjecanje iz prosinca 2012. već moglo tužitelju povjeriti kontrolu nad društvom Morpol.
12.
Komisija je 12. veljače 2013. tužitelju poslala zahtjev za dostavljanje podataka u vezi s eventualnim stjecanjem
de facto
kontrole nad društvom Morpol kao posljedice stjecanja iz prosinca 2012. Također je zahtijevala da joj se dostavi dnevni red i zapisnik s glavnih skupština i sastanaka upravnog odbora društva Morpol za posljednje tri godine. Tužitelj je 19. veljače 2013. djelomično udovoljio tom zahtjevu, a u potpunosti mu udovoljio 25. veljače 2013.
13.
Tužitelj je 5. ožujka 2013. podnio prvi nacrt obrasca za prijavu, kako je sadržan u Prilogu I. Uredbi Komisije (EZ) br. 802/2004 od 21. travnja 2004. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004 o kontroli koncentracija između poduzetnika (
SL 2004., L 133, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 5., str. 95.) (u daljnjem tekstu: prvi nacrt obrasca CO). Prvi nacrt obrasca CO se u bitnome odnosio na globalno tržište koje obuhvaća uzgoj te primarnu i sekundarnu preradu lososa neovisno o njegovu podrijetlu.
14.
Komisija je 14. ožujka 2013. tužitelju poslala zahtjev za dostavljanje dodatnih podataka o prvom nacrtu obrasca CO. Tužitelj je 16. travnja 2013. udovoljio tom zahtjevu. Komisija je smatrala da je taj odgovor nepotpun te je poslala druge zahtjeve za dostavljanje podataka 3. svibnja, 14. lipnja i 10. srpnja 2013. Tužitelj je tim zahtjevima udovoljio 6. lipnja, 3. srpnja i 26. srpnja 2013.
C. Prijava i odluka o odobravanju koncentracije pod uvjetom poštovanja određenih obveza
15.
Transakcija je službeno prijavljena Komisiji 9. kolovoza 2013.
16.
Tijekom sastanka o dosadašnjem tijeku postupka koji se održao 3. rujna 2013. Komisija je tužitelja i društvo Morpol obavijestila da, kad je riječ o potencijalnom tržištu škotskog lososa, ozbiljno sumnja u spojivost transakcije s unutarnjim tržištem.
17.
Kako bi otklonio ozbiljne sumnje koje je Komisija izrazila, tužitelj je 9. rujna 2013. predložio da će preuzeti obveze u skladu s člankom 6. stavkom 2. [Uredbe br. 139/2004]. Komisija je provela ispitivanje tržišta u pogledu preuzimanja tih početnih obveza. Nakon određenih izmjena, 25. rujna 2013. predstavljen je niz konačno preuzetih obveza. Tužitelj se obvezao prenijeti oko tri četvrtine uzgajivačkog kapaciteta škotskog lososa koji se među strankama koncentracije preklapao, otklanjajući tako ozbiljne sumnje koje je Komisija izrazila.
18.
Komisija je 30. rujna 2013. donijela odluku C(2013) 6449 (predmet COMP/M.6850 – Marine Harvest/Morpol) (u daljnjem tekstu: odluka o odobravanju) u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (b) i stavkom 2. Uredbe br. 139/2004, kojom se koncentracija odobrava pod uvjetom da se u cijelosti poštuju predložene obveze.
19.
U odluci o odobravanju Komisija je utvrdila da je stjecanje iz prosinca 2012. tužitelju već dodijelilo
de facto
isključivu kontrolu nad društvom Morpol. Navela je da se ne može isključiti da je došlo do povrede obveze [mirovanja] predviđene člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 139/2004 i obveze prijave, predviđene člankom 4. stavkom 1. navedene uredbe. Također je istaknula da u okviru odvojenog postupka može ispitati treba li izreći sankciju na temelju članka 14. stavka 2. Uredbe br. 139/2004.
D. [Sporna odluka] i postupak koji je doveo do njezina donošenja
20.
Dopisom od 30. siječnja 2014. Komisija je tužitelja obavijestila da je u tijeku istraga koja se odnosi na eventualne povrede članka 7. stavka 1. i članka 4. stavka 1. Uredbe br. 139/2004.
21.
Komisija je 31. ožujka 2014. tužitelju uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku u skladu s člankom 18. Uredbe br. 139/2004 (u daljnjem tekstu: obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku). U navedenoj obavijesti, Komisija je došla do preliminarnog zaključka u skladu s kojim je tužitelj namjerno ili barem nepažnjom povrijedio članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004.
22.
Tužitelj je 30. travnja 2014. podnio svoje očitovanje na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku. On je 6. svibnja 2014. tijekom saslušanja iznio argumente iz svojeg očitovanja. Sastanak savjetodavnog odbora u području koncentracija između poduzetnika održao se 7. srpnja 2014.
23.
Komisija je 23. srpnja 2014. donijela [spornu odluku].
24.
Prva tri članka izreke [sporne odluke] glase kako slijedi:
„Članak 1.
Time što je proveo koncentraciju od značaja za cijelu Zajednicu u razdoblju od 18. prosinca 2012. do 30. rujna 2013., prije nego što je ona prijavljena i proglašena spojivom s unutarnjim tržištem, [tužitelj] je povrijedio članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. [Uredbe br. 139/2004].
Članak 2.
[Tužitelju] se izriče novčana kazna od 10000000 eura zbog povrede članka 4. stavka 1. [Uredbe br. 139/2004] navedene u članku 1.
Članak 3.
[Tužitelju] se izriče novčana kazna od 10000000 eura zbog povrede članka 7. stavka 1. [Uredbe br. 139/2004] navedene u članku 1.”
25.
U [spornoj odluci] Komisija je najprije smatrala da je tužitelj stekao
de facto
isključivu kontrolu nad društvom Morpol nakon što je dovršeno stjecanje iz prosinca 2012. jer je tužitelj bio gotovo siguran da će imati većinu na glavnim skupštinama s obzirom na veličinu svojeg udjela u kapitalu društva (48,5 %) i na to koliki je bio postotak prisutnosti ostalih dioničara na glavnim skupštinama tijekom prethodnih godina.
26.
Komisija je nadalje smatrala da se na stjecanje iz prosinca 2012. ne može primijeniti izuzeće predviđeno člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 139/2004. U tom pogledu ona je istaknula da se članak 7. stavak 2. Uredbe br. 139/2004 primjenjuje samo na ponude za preuzimanje dioničkog društva ili na niz transakcija vrijednosnim papirima kojima se „[od] više prodavatelja” stječe kontrola u smislu članka 3. Uredbe br. 139/2004. Komisija smatra da je u ovom slučaju kontrolni udio stečen od samo jednog prodavatelja, to jest osobe M., posredstvom Friendmalla i Bazmonta Holdinga, zahvaljujući stjecanju iz prosinca 2012.
27.
Komisija smatra da svrha članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004 nije ta da se on primijeni na situacije u kojima se veliki blok dionica stječe od samo jednog prodavatelja i u kojima je jednostavno utvrditi, na temelju glasova danih na prijašnjim redovnim i izvanrednim glavnim skupštinama, da će taj blok dionica dodijeliti
de facto
isključivu kontrolu nad ciljnim društvom.
28.
Usto, Komisija je istaknula da stjecanje iz prosinca 2012., koje je dovršeno 18. prosinca 2012., nije bilo dio provedbe ponude za preuzimanje dioničkog društva, koja je provedena između 15. siječnja i 26. veljače 2013. Ona je smatrala da činjenica da je stjecanje iz prosinca 2012. moglo dovesti do tužiteljeve obveze da podnese ponudu za preuzimanje preostalih dionica društva Morpol irelevantna s obzirom na to da je
de facto
kontrola već bila stečena posredstvom samo jednog prodavatelja.
29.
Nadalje, Komisija je smatrala da se tužiteljeva upućivanja na pravne izvore u skladu s kojima bi se „nekoliko jedinstvenih faza” smatralo kao samo jedna koncentracija kada su oni
de jure
ili
de facto
uvjetno povezani čine neprimjerenima. Istaknula je da je tužitelj samo jednom kupnjom od 48,5 % Morpolovih dionica stekao kontrolu nad potonjim društvom, a ne posredstvom više djelomičnih transakcija koje su se odnosile na dijelove imovine koji su u konačnici predstavljali samo jedan gospodarski subjekt.
30.
Komisija je istaknula da u skladu s člankom 14. stavkom 3. Uredbe br. 139/2004 pri određivanju iznosa novčane kazne u obzir treba uzeti vrstu, težinu i trajanje povrede.
31.
Smatrala je da svaka povreda članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 po svojoj naravi predstavlja ozbiljnu povredu.
32.
Prilikom ocjenjivanja težine povrede Komisija je u obzir uzela činjenicu da je, kako to ona smatra, povreda koju je tužitelj počinio počinjena nepažnjom, da predmetna koncentracija potiče ozbiljne sumnje kad je riječ o njezinoj spojivosti s unutarnjim tržištem i činjenicu da su postojali prijašnji predmeti vezani uz postupovne povrede koji su se ticali tužitelja i drugih trgovačkih društava.
33.
Kad je riječ o trajanju povrede, Komisija je istaknula da je povreda članka 4. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 bila povreda stanja i da je ona u ovom slučaju počinjena 18. prosinca 2012., to jest na datum provedbe koncentracije. Usto, smatrala je da je povreda članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 bila trajna povreda i da je ona u ovom slučaju trajala od 18. prosinca 2012. do 30. rujna 2013., to jest od datuma provedbe stjecanja iz prosinca 2012. do datuma njegova odobravanja. Komisija smatra da je trajanje od devet mjeseci i dvanaest dana bilo posebno dugo.
34.
Komisija je činjenicu da se tužitelj nije koristio svim glasačkim pravima u društvu Morpol i da je tijekom postupka kontrole koncentracije s tim društvom nastavio postupati kao sa subjektom koji je odvojen od tužitelja smatrala olakotnom okolnošću.
35.
Također, ona je činjenicu da je tužitelj podnio zahtjev za imenovanje tima nekoliko dana nakon dovršetka stjecanja iz prosinca 2012. smatrala olakotnom okolnošću.
36.
S druge strane, Komisija nije našla da postoje otegotne okolnosti.
37.
Komisija je smatrala da je u slučaju poduzetnika tužiteljeve veličine iznos sankcije trebao biti visok kako bi imao odvraćajući učinak. To je posebno bio slučaj jer je predmetna koncentracija potaknula ozbiljne sumnje kad je riječ o njezinoj spojivosti s unutarnjim tržištem.”
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 3. listopada 2014. tužitelj je pokrenuo postupak za poništenje sporne odluke i, podredno, smanjenje novčanih kazni koje je izrekla Komisija.
U potporu svojoj tužbi naveo je pet tužbenih razloga, od kojih su samo prvi i treći od interesa za ovu žalbu. Prvi tužbeni razlog temeljio se na „očitoj pogrešci koja se tiče prava i činjenica” jer je spornom odlukom odbijena primjenjivost članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004. Treći tužbeni razlog temeljio se na povredi općeg načela
ne bis in idem
.
Opći je sud pobijanom presudom odbio tužbu u cijelosti.
Zahtjevi stranaka u žalbenom postupku
Svojom žalbom žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
u cijelosti ili djelomično ukine pobijanu presudu u dijelu u kojem se njome odbija tužba podnesena protiv sporne odluke;
–
poništi spornu odluku ili, podredno, poništi novčane kazne koje su mu izrečene ili, podredno tomu, da bitno snizi iznos tih kazni;
–
naloži Komisiji snošenje troškova i drugih troškova koje je imao u vezi s postupkom pred Sudom i Općim sudom;
–
po potrebi, uputi predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje u skladu s presudom Suda i
–
poduzme svaku drugu mjeru koju Sud smatra prikladnom.
Komisija zahtijeva odbijanje žalbe i nalaganje žalitelju snošenja troškova.
O žalbi
U potporu svojoj žalbi žalitelj iznosi dva žalbena razloga. Prvi žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava, jer je Opći sud povrijedio članak 7. stavak 2. Uredbe br. 139/2004. Drugi žalbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava, jer je Opći sud povrijedio načelo
ne bis in idem
, načelo uračunavanja i načelo koje uređuje stjecaj povreda.
Na raspravi pred Sudom žalitelj je istaknuo novi žalbeni razlog koji se temelji na nezakonitosti članka 14. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 139/2004.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Prvi žalbeni razlog sastoji se od dva dijela.
Prvim dijelom tog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud u točkama 70., 150. i 151. te 230. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je pogrešno protumačio pojam „jedinstvene koncentracije” u smislu uvodne izjave 20. Uredbe br. 139/2004.
Opći sud je, time što je u točkama 70. i 230. pobijane presude presudio da nije bilo potrebno ispitati žaliteljeve argumente prema kojima je postojala uvjetovanost između stjecanja iz prosinca 2012. i predmetne ponude za preuzimanje, zanemario relevantan kriterij za utvrđivanje mogu li se višestruke transakcije izjednačiti s jedinstvenom koncentracijom, koji se temelji na činjenici da te transakcije povezuje određeni uvjet, a ne na trenutku kada je provedena transakcija kojom je stečena kontrola.
U tom pogledu, kao prvo, žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava, osobito u točkama 150. i 151. pobijane presude, smatrajući da uvodna izjava 20. Uredbe br. 139/2004 nije prikladna osnova za tumačenje pojma jedinstvene koncentracije. Međutim, prema njegovu mišljenju, ta uvodna izjava jasno odražava namjeru zakonodavca da kao „jedinstvenu koncentraciju” tretira sve „usko povezane transakcije jer ih povezuje određeni uvjet”.
Utvrđenje Općeg suda iz točke 150. pobijane presude, prema kojem je navedena uvodna izjava 20. samo „jedina, vrlo kratka, rečenica” i da ne predstavlja pravno obvezujuće pravno pravilo, ne omogućuje Općem sudu da ospori tumačenje pojma „jedinstvena koncentracija” kako ga izlaže žalitelj. Naime, žalitelj smatra da je sud propustio uzeti u obzir činjenicu da je ta ista uvodna izjava prenesena u obvezujuće pravno pravilo, odnosno članak 7. stavak 2. Uredbe br. 139/2004, u kojem je riječ o ponudama za preuzimanje i nizu transakcija vrijednosnim papirima. Osim toga, Opći sud odbio je to tumačenje oslanjajući se u točkama 106. do 109. pobijane presude na Konsolidiranu obavijest Komisije o Uredbi Vijeća (EZ) br. 139/2004 o kontroli koncentracija između poduzetnika (
SL 2008., C 95, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 5., str. 73.), koja prema sudskoj praksi Suda predstavlja skup neobvezujućih smjernica. Nadalje, Opći sud je u točki 151. pobijane presude pogrešno protumačio tu istu uvodnu izjavu 20., tvrdeći da bi se, kad bi se prihvatilo isto tumačenje, sa svim transakcijama „koje povezuje određeni uvjet” trebalo postupati kao s jedinstvenom koncentracijom, čak i kada nisu dovele do stjecanja kontrole.
Kao drugo, žalitelj smatra da su stjecanje iz prosinca 2012. i predmetna ponuda za preuzimanje povezani određenim uvjetom i da stoga čine jedinstvenu koncentraciju.
S jedne strane, on tvrdi da je u ovom slučaju uvjet koji povezuje tu ponudu za preuzimanje i stjecanje iz prosinca 2012. propisan norveškim zakonom o trgovanju vrijednosnim papirima, što predstavlja najvišu moguću razinu sukladnosti. Konkretno, taj uvjet proizlazi iz norveškog prava kojim se provodi Direktiva 2004/25/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o ponudama za preuzimanje (
SL 2004., L 142, str. 12
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 141.). Međutim, Opći sud nije doveo u pitanje tu okolnost.
S druge strane, postojanje uvjetne povezanosti između ponude za preuzimanje i stjecanja iz prosinca 2012. potvrđeno je i Konsolidiranom obaviješću iz točke 20. ove presude, u skladu s kojom dvije ili više transakcija mogu biti pravno ili činjenično povezane. U ovom slučaju stjecanje iz prosinca 2012. i predmetna ponuda za preuzimanje pravno su povezani međusobnom uvjetovanošću, s obzirom na to da je ta ponuda za preuzimanje postala obvezna na temelju stjecanja iz prosinca 2012. i njime je uvjetovana. Isto tako, te su dvije transakcije činjenično povezane jer u skladu s točkom 43. te obavijesti, s gospodarskog gledišta, „svaka transakcija nužno ovisi o realizaciji [druge]”. Te dvije transakcije bile su razmatrane i dogovorene istovremeno te izvršene radi ostvarenja istog gospodarskog cilja, odnosno stjecanja svih dionica društva Morpol koje su u optjecaju.
U drugom dijelu prvog žalbenog razloga žalitelj navodi da je Opći sud pogrešno tumačio svrhu izuzeća predviđenog člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 139/2004.
Kao prvo, žalitelj tvrdi da je formalistički pristup koji je primijenio Opći sud neprikladan za tumačenje cilja tog izuzeća, koji zahtijeva analizu političkog cilja navedenog izuzeća. Stoga je Opći sud usvojio restriktivan pristup time što je u točkama 174. do 189. pobijane presude odbio relevantnost Zelene knjige o reviziji Uredbe Vijeća (EEZ) br. 404/89 [COM(2001) 745
final
] (u daljnjem tekstu: Zelena knjiga), kojom se pozivalo na proširenje područja primjene navedenog izuzeća kako bi se olakšala stjecanja. Osim toga, točka 189. pobijane presude temelji se na formalističkom razlikovanju između struktura transakcija i pogrešno odbija primjenu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004 na strukturu transakcija kada se kontrola može steći prije davanja ponude za preuzimanje.
Kao drugo, politički cilj izuzeća predviđen u članku 7. stavku 2. Uredbe br. 139/2004 sastoji se od olakšavanja ponuda za preuzimanje i postupnih preuzimanja, uz poštovanje strogih uvjeta čiji je cilj izbjegavanje izmjena tržišne strukture prije nego što Komisija donese odluku o prijavljenoj koncentraciji. Stoga bi kupac u načelu mogao steći dionice ciljnog društva, ali ih ne bi mogao stvarno koristiti prije nego što Komisija odobri tu koncentraciju, što tu instituciju ne sprečava da izvršava svoje ovlasti kontrole koncentracija.
Ne bi bilo opravdano odbiti primjenu izuzeća iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004 na posebnu strukturu transakcija kada je kontrola mogla biti stečena prije davanja ponude za preuzimanje. U točki 134. Zelene knjige Komisija je priznala da bi se na stjecanje društva koje kotira na burzi trebalo primijeniti odstupanje predviđeno u članku 7. stavku 2. Uredbe br. 139/2004 jer „[u] takvim slučajevima, bit će nepraktično i neprirodno smatrati da koncentracija nastaje prilikom stjecanja dionice ili bloka dionica koji stjecatelju dodjeljuje (
de facto
) kontrolu nad ciljnim poduzetnikom”. Iako se ta tvrdnja odnosi na postupna preuzimanja, ona vrijedi i za ponude za preuzimanje.
Stoga je, smatrajući da se ta odredba ne primjenjuje na strukturu transakcija u kojima je kontrola mogla biti stečena prije davanja ponude za preuzimanje, Opći sud proveo formalističku diferencijaciju između struktura transakcija, što je stvorilo nesigurnost u pogledu transakcija koje su obuhvaćene navedenim izuzećem i izložilo kupce velikim praktičnim i financijskim rizicima.
Kao treće, žalitelj se poziva na Odluku Komisije od 20. siječnja 2005. (predmet Orkla/Elkem – COMP/M.3709), koja se odnosi na situaciju sličnu onoj o kojoj je riječ u ovom slučaju, u kojoj je ta institucija, među ostalim, priznala da se stjecatelj udjela koji je doveo do obvezne ponude za preuzimanje izlaže ozbiljnim financijskim rizicima čekajući Komisijino odobrenje tog stjecanja.
Kao četvrto, žalitelj tvrdi da tumačenje članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004, u smislu da se primjenjuje na sve ponude za preuzimanje, olakšava ciljeve kontrole koncentracija time što Komisiji omogućava da uzme u obzir konačnu stopu preuzetog udjela i različite učinke predmetne transakcije.
Kao peto, žalitelj tvrdi da je u ovom slučaju postupio u skladu s člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 139/2004 time što je koncentraciju odmah prijavio, to jest tri dana nakon završetka stjecanja iz prosinca 2012., i time što nije koristio glasačka prava povezana s kupljenim dionicama, što Opći sud nije doveo u pitanje.
Komisija osporava žaliteljeve argumente i smatra da prvi žalbeni razlog nije osnovan.
Ocjena Suda
Svojim prvim žalbenim razlogom, čija oba dijela valja ispitati zajedno, žalitelj u biti osporava tumačenje Općeg suda članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004, koje ga je navelo na odbijanje njegova prvog tužbenog razloga za poništenje.
U tom pogledu valja podsjetiti da stavak 2. članka 7. Uredbe br. 139/2004 predviđa da, ako su ispunjeni uvjeti predviđeni tom odredbom, stavak 1. tog članka ne sprečava provedbu ponuda za preuzimanje ili niza transakcija vrijednosnim papirima kojima više prodavatelja stječe kontrolu, u smislu članka 3. te uredbe.
Valja utvrditi da je Opći sud u točkama 68. do 83. pobijane presude ispitao primjenjivost članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004 na situaciju o kojoj je riječ u ovom slučaju, s obzirom samo na stjecanje iz prosinca 2012.
Istaknuo je, s jedne strane, u točkama 69. i 70. pobijane presude, da povreda članka 7. stavka 1. i članka 4. stavka 1. Uredbe br. 139/2004, koju je utvrdila Komisija, proizlazi samo iz stjecanja iz prosinca 2012., odnosno iz transakcije kojom je žalitelj stekao kontrolu nad društvom Morpol. Budući da je do te transakcije došlo prije predmetne ponude za preuzimanje, iz toga je zaključio da članak 7. stavak 2. Uredbe br. 139/2004 nije relevantan jer se ta odredba odnosila na ponude za preuzimanje.
S druge strane, Opći sud također je isključio primjenjivost članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004 u dijelu u kojem se ta odredba odnosi na provođenje transakcija kojima se kontrola, u smislu članka 3. te uredbe, stječe putem niza transakcija vrijednosnim papirima. Kao što to proizlazi iz zajedničkog tumačenja točaka 75. i 79. do 81. pobijane presude, Opći sud smatrao je da je žalitelj stekao kontrolu nad društvom Morpol posredstvom samo jednog prodavatelja putem samo jedne transakcije vrijednosnim papirima, odnosno stjecanja iz prosinca 2012. Što se tiče predmetne ponude za preuzimanje, ona je, prema mišljenju Općeg suda, nastala na dan kada je žalitelj već imao
de facto
isključivu kontrolu nad društvom Morpol zbog stjecanja iz prosinca 2012.
Međutim, žalitelj je pred Općim sudom u biti tvrdio da su stjecanje iz prosinca 2012. i predmetna ponuda za preuzimanje, zbog njihovih postojećih veza, faze jedinstvene koncentracije, tako da se na temelju stavka 2. članka 7. Uredbe br. 139/2004 na tu koncentraciju ne primjenjuje stavak 1. tog članka.
U točkama 85. do 229. pobijane presude Opći sud je ispitao argumente koje je žalitelj iznio u prilog toj tezi i odbio ih. U tom je okviru istaknuo da pojam „jedinstvena koncentracija” nije namijenjen primjeni u slučaju u kojem je isključiva
de facto
kontrola nad jedinim ciljnim društvom stečena od samo jednog prodavatelja putem samo jedne privatne transakcije, čak i ako nakon nje slijedi obvezna ponuda za preuzimanje.
U okviru prvog žalbenog razloga žalitelj u biti tvrdi da je takvo tumačenje članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004 pogrešno jer tu odredbu, tumačenu s obzirom na uvodnu izjavu 20. te uredbe, treba tumačiti široko, tako da se navedena odredba može primijeniti na stjecanje iz prosinca 2012. i na predmetnu ponudu za preuzimanje jer su te dvije transakcije činile faze jedinstvene koncentracije.
Kao prvo, žalitelj smatra da Opći sud pri tumačenju članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004 nije poštovao pojam „jedinstvena koncentracija”, kako proizlazi iz uvodne izjave 20. Uredbe br. 139/2004, koji je, prema njegovu mišljenju, odgovarajuća pravna osnova za to tumačenje.
U tom pogledu, kao što je to Opći sud pravilno istaknuo u točki 91. pobijane presude, valja utvrditi da se pojam „jedinstvena koncentracija” pojavljuje samo u uvodnoj izjavi 20. Uredbe br. 139/2004, a ne u člancima te uredbe.
U točki 150. pobijane presude Opći sud je smatrao da ta uvodna izjava ipak ne sadržava iscrpnu definiciju uvjeta u kojima dvije transakcije čine jedinstvenu koncentraciju. U tom se pogledu oslonio na posebnu narav navedene uvodne izjave, koja, iako može razjasniti tumačenje koje treba dati pravnom pravilu, ne može, ako nema vlastitu obvezujuću pravnu snagu, predstavljati takvo pravilo.
Međutim, iako, kao što to žalitelj priznaje argumentima na koje se poziva, uvodna izjava 20. Uredbe br. 139/2004 može služiti kao element tumačenja odredbi te uredbe, on iz samog teksta te uvodne izjave ne može valjano izvesti tumačenje pojma „jedinstvena koncentracija” koje nije u skladu s tim odredbama. U tom smislu Sud je u više navrata imao priliku navesti da uvodne izjave akta Unije nemaju obvezujuću pravnu snagu i da se na njih ne može korisno pozvati kako bi se odstupilo od samih odredaba predmetnog akta ni kako bi se te odredbe tumačile na način koji je očito suprotan njihovu tekstu (vidjeti u tom smislu presude od 10. siječnja 2006., IATA i ELFAA,
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, t.
76.
i od 2. travnja 2009., Tyson Parketthandel,
C‑134/08
,
EU:C:2009:229
, t.
16.
).
Stoga se žalitelj ne može pozivati na široko tumačenje teksta uvodne izjave 20. Uredbe br. 139/2004 kako bi proširio doseg članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004.
U tom pogledu, kao što je to Opći sud istaknuo u točki 71. pobijane presude, članak 7. stavak 2. Uredbe br. 139/2004 u određenim okolnostima dopušta provedbu ponude za preuzimanje prije njezine prijave Komisiji i prije nego što ju je potonja odobrila, čak i ako ta transakcija predstavlja koncentraciju od značaja za cijelu Zajednicu u smislu članka 3. te uredbe.
Međutim, članak 7. stavak 1. navedene uredbe, koji zabranjuje provedbu koncentracije, tu zabranu ograničava samo na koncentracije, kako su definirane u članku 3. iste uredbe (presuda od 31. svibnja 2018., Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, t.
43.
).
Budući da članak 7. stavak 2. Uredbe br. 139/2004 predstavlja odstupanje od navedene zabrane, za potrebe određivanja dosega te odredbe treba uzeti u obzir pojam „koncentracija” iz navedenog članka 3. (vidjeti u tom smislu presudu od 31. svibnja 2018., Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, t.
44.
).
U skladu s člankom 3. Uredbe br. 139/2004, koncentracija nastaje kada dođe do trajne promjene kontrole kao posljedice spajanja dvaju ili više poduzetnika ili dijelova poduzetnika ili stjecanja izravne ili neizravne kontrole nad cijelim ili nad dijelovima jednog ili više drugih poduzetnika od strane jedne ili više osoba koje već kontroliraju najmanje jednog poduzetnika ili od strane jednog ili više poduzetnika, ako kontrola proizlazi iz mogućnosti, stečene pravima, ugovorom ili bilo kojim drugim sredstvom, izvršavanja prevladavajućeg utjecaja na poduzetnikovu djelatnost (presuda od 31. svibnja 2018., Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, t.
45.
).
Iz navedenog slijedi da provedba koncentracije postoji kada stranke koje sudjeluju u koncentraciji provedu operacije koje doprinose trajnoj promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom (presuda od 31. svibnja 2018., Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, t.
46.
).
Iako je točno da se uvodnom izjavom 20. Uredbe br. 139/2004 određuje da je s transakcijama koje su međusobno usko povezane uputno postupati kao s jedinstvenim koncentracijama jer ih povezuje određen uvjet ili imaju oblik niza transakcija s vrijednosnim papirima koje se odvijaju u razumno kratkom razdoblju, samo transakcije koje su nužne da bi se ostvarila promjena kontrole mogu potpadati pod članak 7. te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 31. svibnja 2018., Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, t.
48.
i
49.
).
U tim okolnostima valja utvrditi da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je u točki 70. pobijane presude presudio da članak 7. stavak 2. Uredbe br. 139/2004 nije relevantan u situaciji u kojoj je kontrola dodijeljena u okviru prve privatne transakcije, iako je nakon nje uslijedila ponuda za preuzimanje, s obzirom na to da potonja nije nužna kako bi došlo do promjene kontrole nad poduzetnikom na kojeg se odnosi predmetna koncentracija.
Iz toga proizlazi da je Opći sud također pravilno odbio žaliteljeve argumente koji se temelje na postojanju, u ovom slučaju, jedinstvene koncentracije s obzirom na to da bi, kao što je to u bitnome istaknuo u točki 151. pobijane presude, oni doveli do uključivanja u pojam „jedinstvena koncentracija” i, stoga, u područje primjene članka 7. Uredbe br. 139/2004, transakcija koje, iako akcesorne koncentraciji, nisu s njome izravno funkcionalno povezane.
Stoga žalitelj ne može tvrditi da je transakcija koja nije nužna za postizanje promjene kontrole nad poduzetnikom, kao što je ponuda za preuzimanje podnesena nakon stjecanja kontrole nad ciljnim poduzetnikom, obuhvaćena pojmom „koncentracija” iz članaka 3. i 7. Uredbe br. 139/2004.
Slijedom toga, valja odbiti žaliteljeve argumente koji se temelje na pogrešnom tumačenju pojma „jedinstvena koncentracija”.
Kao drugo, žalitelj tvrdi da je tumačenje članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004 od strane Općeg suda protivno cilju te odredbe. U tom pogledu ističe da je cilj navedene odredbe olakšati ponude za preuzimanje i postupna preuzimanja, tako da se članak 7. stavak 2. Uredbe br. 139/2004 primjenjuje na strukture transakcija u kojima se kontrola može steći prije davanja ponude za preuzimanje.
Valja utvrditi da žalitelj priznaje da njegovo široko tumačenje pojma „jedinstvena koncentracija” članku 7. stavku 2. Uredbe br. 139/2004 daje širi doseg od onog koji proizlazi iz teksta te odredbe.
Opći sud je u točkama 200. i 201. pobijane presude pravilno istaknuo, kao što žalitelj priznaje, da članak 7. stavak 2. Uredbe br. 139/2004 navodi iznimku od članka 7. stavka 1. te uredbe, koju treba usko tumačiti.
Međutim, kao što je to istaknuto u točki 57. ove presude i kao što je to Opći sud istaknuo u točkama 202. do 204. pobijane presude, tumačenjem na koje se poziva žalitelj proširuje se područje primjene izuzeća predviđenog u članku 7. stavku 2. Uredbe br. 139/2004.
U tim okolnostima treba odbiti žaliteljeve argumente koji se temelje na činjenici da je takvo tumačenje opravdano ciljevima prava Unije u predmetnom području, kako proizlaze iz Direktive 2004/25 ili iz Zelene knjige.
Isto tako, ne može se prihvatiti žaliteljev argument prema kojem bi tumačenje članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004 omogućilo olakšavanje meritorne ocjene koncentracije. Naime, takav argument, koji se odnosi na ispitivanje spojivosti koncentracije s unutarnjim tržištem, nije relevantan u pogledu prethodnog pitanja može li se ta koncentracija izuzeti od prijave Komisiji, u skladu s člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 139/2004.
Stoga kao neosnovane treba odbiti žaliteljeve argumente koji se temelje na povredi cilja iz članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004.
Kao treće, iz točaka 52. i 55. ove presude proizlazi da treba odbiti žaliteljeve argumente koji se temelje na činjenici da je, s jedne strane, postojala uvjetovanost između stjecanja iz prosinca 2012. i predmetne ponude za preuzimanje i, s druge strane, da je žalitelj postupio u skladu s uvjetima iz članka 7. stavka 2. te uredbe.
Naime, kao što je to Opći sud pravilno istaknuo u točkama 229. i 230. pobijane presude, s obzirom na to da pojam „jedinstvena koncentracija” nije namijenjen primjeni u slučaju u kojem se isključiva
de facto
kontrola stječe od samo jednog prodavatelja putem samo jedne transakcije, pitanje postojanja
de jure
ili
de facto
uvjetovanosti između stjecanja iz prosinca 2012. i predmetne ponude za preuzimanje nije relevantno. Isti se zaključak tim više nameće kad je riječ o pitanju je li žalitelj poštovao uvjete predviđene člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 139/2004.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, prvi žalbeni razlog treba odbiti u cijelosti.
Drugi žalbeni razlog
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud, time što je osobito u točkama 306., 319., 339. do 344. i 362. pobijane presude utvrdio da je Komisija mogla nametnuti zasebne novčane kazne žalitelju, jednu zbog povrede članka 4. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 i drugu zbog povrede obveze mirovanja predviđene člankom 7. stavkom 1. te uredbe, povrijedio načelo
ne bis in idem
, načelo uračunavanja i načelo koje uređuje stjecaj povreda.
Drugi žalbeni razlog podijeljen je na dva dijela.
Prvi dio
–
Argumentacija stranaka
Prvim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što u ovom slučaju nije primijenio načelo
ne bis in idem
ili, podredno, načelo uračunavanja.
Ta pogreška koja se tiče prava postoji osobito u točki 344. pobijane presude, u kojoj je Opći sud presudio da dvije različite novčane kazne izrečene žalitelju za jedno te isto postupanje ne krše načelo
ne bis in idem
. Međutim, to načelo, kao što proizlazi iz sudske prakse Suda, sadržava istodobno zabranu dvostrukog progona i zabranu dvostruke kazne, u smislu da se osobu ne smije dva puta kazniti za isto kazneno djelo.
Kao prvo, Opći sud je, time što je u točki 319. pobijane presude kao relevantan kriterij uzeo činjenicu da je dvije novčane kazne izrečene žalitelju „izreklo isto tijelo u jednoj te istoj odluci”, primijenio formalističko i umjetno tumačenje načela
ne bis in idem
, iako se ono odnosi na svako dvostruko kažnjavanje, neovisno o činjenici je li izrečeno u istom postupku ili u različitim postupcima.
To načelo zabranjuje izricanje više sankcija za isto nezakonito ponašanje, ako su ispunjena tri uvjeta istovjetnosti djela, identiteta počinitelja i jedinstva zaštićenog pravnog interesa, što je ovdje slučaj. Što se tiče kriterija istovjetnosti djela i identiteta počinitelja povrede, Opći sud je u točki 305. pobijane presude priznao da su dvije različite novčane kazne izrečene zbog jednog postupanja koje je počinio žalitelj, odnosno zbog stjecanja iz prosinca 2012. Što se tiče jedinstva zaštićenog pravnog interesa, i članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 bili su osmišljeni kako bi se zaštitio isti pravni interes, odnosno osiguralo da se učinkovitom tržišnom natjecanju ne prouzrokuje nikakva trajna i nepopravljiva šteta kao posljedica preuranjene provedbe koncentracija.
Kao drugo, točka 344. pobijane presude nije u skladu sa sudskom praksom Suda i Općeg suda iz koje proizlazi da se načelo
ne bis in idem
primjenjuje u kontekstu jedne te iste odluke ili postupka. Žalitelj se u tom pogledu poziva na presude od 18. prosinca 2008., Coop de France bétail et viande i dr./Komisija (
C‑101/07 P i C‑110/07 P
,
EU:C:2008:741
) i od 21. srpnja 2011., Beneo‑Orafti (
C‑150/10
,
EU:C:2011:507
), kao i na presudu Općeg suda od 5. listopada 2011., Transcatab/Komisija (
T‑39/06
,
EU:T:2011:562
). Osim toga, upućivanja Općeg suda u točkama 333. do 338. pobijane presude na sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava nisu relevantna jer pravo Unije predviđa širu zaštitu od dvostrukog sankcioniranja, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda i Općeg suda.
Podredno, žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno propustio primijeniti načelo uračunavanja (
Anrechnungsprinzip
), koje zahtijeva uzimanje u obzir prve kazne izrečene prilikom određivanja druge kazne te se primjenjuje na svaku situaciju u kojoj načelo
ne bis in idem
nije u potpunosti primjenjivo. Prema žaliteljevu mišljenju, ni Komisija u točkama 206. i 207. sporne odluke ni Opći sud u točkama 339. do 344. pobijane presude nisu uzeli u obzir prvu novčanu kaznu prilikom izricanja druge novčane kazne.
Komisija smatra, s jedne strane, da su žaliteljevi argumenti neosnovani u dijelu u kojem se odnose na navodnu povredu načela
ne bis in idem
od strane Općeg suda. S druge strane, što se tiče navodne povrede načela pripisivanja, Komisija smatra da, s obzirom na to da žalitelj nije pravilno iznio svoje argumente ili naveo konkretnu pogrešku koju je u tom pogledu počinio Opći sud, navedene argumente treba odbiti kao nedopuštene.
–
Ocjena Suda
Prvim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelj u biti tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 344. pobijane presude presudio da se načelo
ne bis in idem
i načelo uračunavanja ne primjenjuju na situaciju u kojoj je više sankcija izrečeno u jednoj te istoj odluci, čak i ako su te sankcije izrečene za ista djela.
Što se tiče, kao prvo, načela
ne bis in idem
, Sud je presudio da to načelo treba poštovati u postupcima u kojima se izriču kazne vezane uz pravo tržišnog natjecanja. Navedeno načelo zabranjuje da se određenog poduzetnika osudi ili progoni još jednom zbog protutržišnog ponašanja radi kojeg je već bio sankcioniran ili za koje nije utvrđena njegova odgovornost ranijom odlukom koju nije moguće pobijati. Isto načelo ima za cilj spriječiti da se poduzetnika „osudi ili progoni još jednom”, što pretpostavlja da je taj poduzetnik bio osuđen ili da nije utvrđena njegova odgovornost ranijom odlukom koju nije moguće pobijati (vidjeti u tom smislu presudu od 3. travnja 2019., Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie,
C‑617/17
,
EU:C:2019:283
, t.
28.
i
29.
i navedenu sudsku praksu).
To tumačenje načela
ne bis in idem
potvrđuje tekst članka 50. Povelje Europske unije o temeljnim pravima kao i razlog postojanja tog načela, pri čemu je taj članak posebno usmjeren na ponavljanje postupaka koji se odnose na isti materijalni čin, a koji su okončani konačnom odlukom (vidjeti u tom smislu presudu od 3. travnja 2019., Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie,
C‑617/17
,
EU:C:2019:283
, t.
30.
i
32.
).
Iz toga proizlazi da je, suprotno žaliteljevim tvrdnjama, Opći sud u točki 319. pobijane presude pravilno presudio da se načelo
ne bis in idem
ne primjenjuje u ovom slučaju jer je sankcije za povredu članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 izreklo isto tijelo u jednoj te istoj odluci, odnosno spornoj odluci.
Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 106. svojeg mišljenja, taj zaključak ne može se dovesti u pitanje žaliteljevim argumentom, iznesenim na raspravi, prema kojem je situacija u kojoj je donesena presuda od 3. travnja 2019., Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie (
C‑617/17
,
EU:C:2019:283
), različita od one o kojoj je riječ u ovom predmetu s obzirom na to da je tamo bila riječ o izricanju, u jednoj te istoj odluci, novčane kazne zbog povrede nacionalnih pravila o tržišnom natjecanju i novčane kazne zbog povrede pravila Unije o tržišnom natjecanju.
Naime, zaštita koju načelo
ne bis in idem
daje protiv ponavljanja postupaka koji dovode do izricanja osuđujuće presude nije primjenjiva u situaciji u kojoj se, u svrhu sankcioniranja povrede članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004, u jednoj te istoj odluci primjenjuje članak 14. stavak 2. točke (a) i (b) te uredbe (vidjeti po analogiji presudu od 3. travnja 2019., Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie,
C‑617/17
,
EU:C:2019:283
, t.
34.
).
Osim toga, valja odbiti argumente koje žalitelj temelji na sudskoj praksi Suda i Općeg suda navedenoj u točki 72. ove presude.
U tom pogledu dovoljno je istaknuti da je Opći sud u točkama 322. do 328. pobijane presude analizirao tu sudsku praksu i pravilno zaključio da ni Sud ni Opći sud nisu odlučili o tome primjenjuje li se načelo
ne bis in idem
u situaciji u kojoj je više sankcija izrečeno u jednoj te istoj odluci. Stoga, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 110. i 111. svojeg mišljenja, ta sudska praksa ne može dokazati da je Opći sud počinio ikakvu pogrešku koja se tiče prava prilikom tumačenja načela
ne bis in idem
.
Što se tiče, kao drugo, žaliteljeva argumenta, iznesenog podredno, prema kojem je Opći sud pogrešno propustio primijeniti načelo uračunavanja, valja utvrditi da, iako je točno da iz žalbe proizlazi da žalitelj tim argumentom želi osporiti točke 339. do 344. pobijane presude, on ipak ne ističe nijedan konkretan element koji može dokazati da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio, osobito u navedenim točkama, da se načelo uračunavanja, pod pretpostavkom da je riječ o načelu na koje se može pozvati u ovom slučaju, ne može primijeniti na situaciju u kojoj je više sankcija izrečeno u jednoj te istoj odluci, čak i ako su te sankcije izrečene za ista djela.
Stoga, s obzirom na to da tu pretpostavku žalitelj ne osporava, valja utvrditi da su argumenti kojima se nastoji istaknuti da to načelo zahtijeva da Opći sud utvrdi da je Komisija prilikom određivanja druge kazne trebala uzeti u obzir prvu kaznu izrečenu žalitelju bespredmetni.
Osim toga, valja istaknuti da je, kad ga je Sud o tome pitao na raspravi, žalitelj pojasnio da je, pozivajući se osobito na načelo uračunavanja, namjeravao temeljiti argument na neproporcionalnosti tih kazni. Taj je argument, međutim, nedopušten jer nije iznio nikakav prigovor u pogledu točaka 579. do 631. pobijane presude, u kojima je Opći sud posebno ocijenio iznos novčane kazne izrečene žalitelju s obzirom na načelo proporcionalnosti.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, prvi dio drugog žalbenog razloga treba u cijelosti odbiti.
Drugi dio
–
Argumentacija stranaka
Drugim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 362. pobijane presude presudio da navodna povreda obveze prijave iz članka 4. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 ne predstavlja specijalniju povredu te stoga nije obuhvaćala općenitiju povredu članka 7. stavka 1. te uredbe. Time je povrijedio načelo koje uređuje stjecaj povreda.
Kao prvo, žalitelj tvrdi da je to načelo priznato međunarodnim pravom i pravnim poretkom država članica. Iz toga proizlazi da, kada se čini da je neki akt obuhvaćen dvjema zakonskim odredbama, primarno primjenjiva odredba isključuje sve ostale odredbe, na temelju načela supsidijarnosti, konsumpcije ili specijalnosti. Određene države članice također zabranjuju izricanje dvostrukih sankcija kada je njihov cilj sankcioniranje teže i manje povrede, koja je uključena u prvu. Osim toga, žalitelj ističe da ustaljena sudska praksa međunarodnih sudova zabranjuje izricanje dvostrukih sankcija osobi kada povreda jedne odredbe podrazumijeva povredu druge odredbe.
Kao drugo, žalitelj tvrdi da je Opći sud u točkama 302., 352. i 361. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je napravio „tehničku” razliku između elemenata koji definiraju obvezu prijave i onih koji definiraju obvezu mirovanja. Opći sud je smatrao da povreda prve od tih obveza predstavlja povredu stanja, dok povreda druge predstavlja trajnu povredu. Međutim, to razlikovanje nije relevantno za ocjenu istodobnosti dviju povreda o kojima je riječ, s obzirom na to da se one odnose na isto ponašanje, odnosno provedbu koncentracije, ali u različitim trenucima, to jest prije prijave odnosno odobravanja. U svakom slučaju, navedeno razlikovanje ne opravdava izricanje kumulativnih sankcija za isto postupanje.
Kao treće, žalitelj je u svojoj žalbi istaknuo da je navodna povreda članka 4. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 specijalnija povreda i obuhvaća navodnu povredu članka 7. stavka 1. te uredbe.
Žalitelj smatra da Komisijina mogućnost izricanja novčanih kazni mora odgovarati različitim scenarijima iz odredaba Uredbe br. 139/2004. Tako se članak 7. stavak 1. te uredbe i Komisijina ovlast sankcioniranja povrede tog članka, na temelju članka 14. stavka 2. točke (b) navedene uredbe, odnose na situaciju u kojoj je koncentracija prijavljena, ali koja je provedena prije njezina odobravanja. U slučaju nepostojanja prijave, provedba koncentracije prije prijave i, prema tome, nužno prije njezina odobravanja, predstavljala bi specijalniju i najprikladniju povredu koja dovodi do izricanja novčane kazne na temelju članka 14. stavka 2. točke (a) iste uredbe.
Tijekom rasprave pred Sudom žalitelj je, međutim, pojasnio da smatra, suprotno tomu, da članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004, s obzirom na to da istodobno upućuje na obvezu prijave i obvezu mirovanja, obuhvaća članak 4. stavak 1. te uredbe.
Prema žaliteljevu mišljenju, povreda obveze prijave može se utvrditi samo ako se ne poštuje obveza mirovanja. U tom je pogledu Opći sud u točki 306. pobijane presude zaključio da je „sadašnji pravni okvir [bio] neuobičajen, jer postoje dva članka u [Uredbi br. 139/2004] čija je povreda [bila] kažnjiva novčanom kaznom istog raspona kazni, ali prilikom čije je povrede povreda prvog članka nužno dovodi[la] do povrede drugog članka”. Osim toga, žalitelj se po analogiji oslanja na presudu od 24. ožujka 2011., IBP i International Building Products France/Komisija (
T‑384/06
,
EU:T:2011:113
, t.
109.
), u kojoj je Opći sud potvrdio, što se tiče izricanja novčane kazne zbog opstrukcije ili podnošenja netočnih ili iskrivljenih informacija u odgovoru na zahtjev za pružanje informacija, da „jedna od dviju kvalifikacija isključuje mogućnost istodobnog zadržavanja druge s obzirom na isto postupanje”.
Stoga, suprotno onomu što je Opći sud presudio u točkama 356. i 357. pobijane presude, ne postoji opasnost od postizanja „apsurdnog” rezultata opisanog u toj točki 356. ako je, kao što to ističe žalitelj, povreda obveze prijave iz članka 4. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 obuhvaćena općenitijom povredom predviđenom u članku 7. stavku 1. te uredbe.
Prema žaliteljevu mišljenju, tumačenje Općeg suda predmetnih odredbi u skladu je s Uredbom Vijeća (EEZ) br. 4064/89 od 21. prosinca 1989. o kontroli koncentracija između poduzetnika (
SL 1989., L 395, str. 1
.), koja je zamijenjena Uredbom br. 139/2004, i koja zahtijeva da se koncentracija prijavi u propisanom roku. Međutim, to tumačenje ne bi imalo smisla u okviru Uredbe br. 139/2004, koja nameće običnu obvezu prijave transakcije prije njezine provedbe, tako da više ne bi bilo opravdano izreći kumulativne kazne, na temelju povrede članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004.
Komisija osporava žaliteljeve argumente i drugi dio drugog žalbenog razloga smatra neosnovanim.
–
Ocjena Suda
Tim drugim dijelom žalitelj u biti tvrdi da je Opći sud povrijedio načelo koje uređuje stjecaj povreda utvrdivši, osobito u točki 362. pobijane presude, da je Komisija žalitelja osnovano istodobno kaznila i za povredu članka 4. stavka 1. i za povredu članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004.
Valja istaknuti da je Opći sud, kao što to proizlazi iz točaka 348. i 349. pobijane presude, iako je utvrdio da u pravu Unije koje se odnosi na tržišno natjecanje ne postoje posebna pravila vezana uz stjecaj povreda, ipak ispitao žaliteljeve argumente koji se temelje na načelima međunarodnog prava i pravnih poredaka država članica. Tako je provjerio sadržava li Uredba br. 139/2004, kao što to tvrdi žalitelj, „primarno primjenjivu odredbu” koja isključuje primjenu drugih odredbi te uredbe.
U tom pogledu, kao prvo, Opći sud je u točki 350. pobijane presude potvrdio Komisijino utvrđenje prema kojem zakonodavac Unije nije definirao jednu povredu težom od druge s obzirom na to da su povrede članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 podvrgnute istoj najvećoj gornjoj granici propisane kazne, u skladu s člankom 14. stavkom 2. točkama (a) i (b) te uredbe.
Takvim utvrđenjem Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava.
U točkama 294. i 295. pobijane presude on je u svojim uvodnim očitovanjima o odnosu između članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 pravilno istaknuo da, iako postoji veza između tih odredaba jer povreda članka 4. stavka 1. te uredbe automatski dovodi do povrede članka 7. stavka 1. navedene uredbe, obrnuto ipak nije točno.
Stoga je, u situaciji u kojoj poduzetnik prijavi koncentraciju prije njezine provedbe u skladu s člankom 4. stavkom 1. Uredbe br. 139/2004, moguće da taj poduzetnik ne poštuje članak 7. stavak 1. te uredbe u slučaju da provede tu koncentraciju prije nego što je Komisija proglasi spojivom s unutarnjim tržištem.
Iz toga proizlazi da članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 imaju neovisne ciljeve u okviru sustava „pružanja usluga na jednom mjestu” iz uvodne izjave 8. te uredbe.
Kao što je to Opći sud pravilno istaknuo u točki 302. pobijane presude, s jedne strane, članak 4. stavak 1. navedene uredbe predviđa obvezu činjenja koja se sastoji od obveze prijave koncentracije prije njezine provedbe i, s druge strane, člankom 7. stavkom 1. iste uredbe predviđa se obveza nečinjenja, odnosno da se ta koncentracija ne provede prije njezine prijave i njezina odobravanja.
Uredba br. 139/2004 u članku 14. stavku 2. točkama (a) i (b) predviđa zasebne novčane kazne za povredu svake od tih obveza.
Stoga, iako, kao što to ističe žalitelj, u okviru Uredbe br. 139/2004 doista nije moguće predvidjeti povredu članka 4. stavka 1. te uredbe neovisno o povredi članka 7. stavka 1. navedene uredbe, činjenica je da, kao što je to Opći sud pravilno presudio u točkama 296. i 297. pobijane presude, ista uredba predviđa mogućnost, u skladu sa svojim člankom 14. stavkom 2. točkama (a) i (b), da se za svaku od tih povreda izreknu različite novčane kazne u situaciji kada su one počinjene istovremeno provedbom koncentracije prije njezine prijave Komisiji.
Ne može se prihvatiti žaliteljevo tumačenje prema kojem u takvoj situaciji Komisija može sankcionirati samo povredu članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 s obzirom na to da ta odredba obuhvaća članak 4. stavak 1. te uredbe.
Naime, to tumačenje protivno je cilju Uredbe br. 139/2004 kojim se želi, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 34. navedene uredbe, osigurati učinkoviti nadzor koncentracija od značaja za cijelu Zajednicu na način da se poduzetnici obvežu unaprijed prijaviti svoje koncentracije te da se njihova provedba odgodi do donošenja konačne odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 31. svibnja 2018., Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, t.
42.
).
Međutim, lišavanjem Komisije mogućnosti da novčanim kaznama koje izriče napravi distinkciju između situacija predviđenih u točkama 102. i 106. ove presude, odnosno, s jedne strane, one u kojoj je poduzetnik poštovao obvezu prijave, ali povređuje obvezu mirovanja i, s druge strane, one u kojoj taj poduzetnik povređuje te dvije obveze, navedeno tumačenje ne omogućuje postizanje tog cilja s obzirom na to da povreda obveze prijavljivanja nikada ne bi mogla biti predmet posebne sankcije.
Osim toga, isto bi tumačenje članku 14. stavku 2. točki (a) Uredbe br. 139/2004 oduzelo svaki koristan učinak jer, kao što to sam žalitelj priznaje, ne postoji nikakva situacija, osim one koju je Opći sud predvidio u pobijanoj presudi, u kojoj bi se ta odredba mogla primijeniti. Budući da bi žaliteljevo tumačenje u tom pogledu dovelo u pitanje valjanost iste odredbe, valja naglasiti, kao što je to Opći sud istaknuo u točki 306. pobijane presude, a da to žalitelj nije osporio, da žalitelj pred Općim sudom nije istaknuo nikakav prigovor nezakonitosti u pogledu članka 14. stavka 2. točke (a) te uredbe.
Stoga je Opći sud osnovano smatrao da je Komisija mogla izreći dvije zasebne novčane kazne na temelju, redom, članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. navedene uredbe.
Kao drugo, u točkama 351. do 358. pobijane presude, Opći sud ispitao je i odbio žaliteljev argument prema kojem povreda članka 4. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 predstavlja specijalniju povredu koja obuhvaća povredu članka 7. stavka 1. te uredbe.
U tu se svrhu Opći sud u biti oslonio na utvrđenje iz točke 352. pobijane presude da je povreda članka 4. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 povreda stanja, dok je povreda članka 7. stavka 1. te uredbe trajna povreda koja je počinjena u istom trenutku kada i povreda članka 4. stavka 1. navedene uredbe.
U točkama 353. do 356. pobijane presude iz toga je zaključio da bi, s obzirom na različite rokove zastare koji se primjenjuju na kažnjavanje tih dviju vrsta povreda, tumačenje koje zagovara žalitelj imalo za posljedicu davanje prednosti poduzetniku koji povređuje i obvezu prijave i obvezu mirovanja, u odnosu na poduzetnika koji povređuje samo obvezu mirovanja.
Iz toga proizlazi da je, suprotno žaliteljevim tvrdnjama, razlika koju je Opći sud pravilno utvrdio između povrede članka 4. stavka 1. Uredbe br. 139/2004, koja predstavlja povredu stanja, i povrede članka 7. stavka 1. te uredbe, koja je trajna povreda, relevantna za ocjenu pitanja treba li jednu od tih dviju povreda kvalificirati kao „specijalniju” i stoga može li jedna obuhvatiti drugu.
Osim toga, s obzirom na razmatranja iz točaka 100. do 111. ove presude, žaliteljev argument prema kojem isto razlikovanje ne omogućuje Komisiji izricanje kumulativnih sankcija u svakom je slučaju neosnovan.
Kao treće, ne može se prihvatiti ni žaliteljev argument prema kojem je Opći sud povrijedio načelo stjecaja povreda koje proizlazi iz međunarodnog prava i pravnog poretka država članica.
Naime, čak i pod pretpostavkom da je to načelo relevantno u ovom slučaju, kao što je Opći sud pravilno presudio u točkama 372. i 373. pobijane presude, s obzirom na to da u Uredbi br. 139/2004 ne postoji odredba koja bi bila „primarno primjenjiva”, kao što to proizlazi iz točaka 100. do 111. ove presude, taj se argument ne može prihvatiti.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, drugi dio drugog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
Budući da ni jedan dio koji je žalitelj istaknuo u prilog drugom žalbenom razlogu nije prihvaćen, taj žalbeni razlog valja odbiti u cijelosti.
Novi žalbeni razlog istaknut na raspravi
Argumentacija stranaka
Žalitelj se novim žalbenim razlogom istaknutim na raspravi pozvao na članak 277. UFEU‑a kako bi istaknuo nezakonitost članka 14. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 139/2004.
U tom pogledu tvrdi da je članak 14. stavak 2. točka (b) Uredbe br. 139/2004 pravna osnova koja omogućuje istodobno sankcioniranje povrede članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. te uredbe, tako da nema nikakvog razloga za primjenu članka 14. stavka 2. točke (a) navedene uredbe.
Komisija smatra da je taj novi razlog nedopušten.
Ocjena Suda
Svojim novim žalbenim razlogom, istaknutim na raspravi, žalitelj se poziva na nezakonitost članka 14. stavka 2. točke (a) Uredbe br. 139/2004.
U tom pogledu, kao što je to već istaknuto u točki 110. ove presude, iz točke 306. pobijane presude proizlazi da žalitelj u pogledu te odredbe pred Općim sudom nije istaknuo prigovor nezakonitosti.
Naime, prema sudskoj praksi Suda, dopuštanje stranci da pred Sudom prvi put iznese razlog koji nije iznijela pred Općim sudom dovelo bi do toga da joj se dopusti da pred Sudom, čije su ovlasti u žalbenom postupku ograničene, iznese spor koji je širi od onoga o kojem je odlučivao Opći sud. Nadležnost Suda u okviru žalbe ograničena je na ocjenu pravnih utvrđenja u vezi s razlozima navedenima pred Općim sudom (presude od 19. travnja 2012., Tomra Systems i dr./Komisija,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
, t.
99.
i od 3. srpnja 2014., Electrabel/Komisija,
C‑84/13 P
, neobjavljena,
EU:C:2014:2040
, t.
35.
i navedena sudska praksa).
Stoga novi razlog koji je istaknuo žalitelj treba odbaciti kao nedopušten.
Budući da nijedan žalbeni razlog koji je žalitelj istaknuo u prilog svojoj žalbi nije prihvaćen, predmetnu žalbu valja u cijelosti odbiti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija podnijela zahtjev da se žalitelju naloži snošenje troškova i da on nije uspio u postupku, treba mu se naložiti snošenje troškova.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Društvu Mowi ASA nalaže se snošenje troškova.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski