CELEX: 62018CJ0465
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Brīvība veikt uzņēmējdarbību
Aptiekas nodošana konkursa procedūrā
Valsts tiesību akti
Cedētās aptiekas darbinieku pirmpirkuma tiesības

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 45., 49.–56. un 106. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 15. un 16. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp AV un BU, no vienas puses, un
Comune di Bernareggio
(Bernaredžo pašvaldība, Itālija), no otras puses, par lēmumu piešķirt īpašumtiesības uz pašvaldības aptieku tajā nodarbinātam farmaceitam, tam izmantojot valsts tiesībās paredzētās pirmpirkuma tiesības.
Atbilstošās tiesību normas
1968. gada 2. aprīļa
legge n. 475
–
Norme concernenti il servizio farmaceutico
(Likums Nr. 475 par farmaceitiskajiem pakalpojumiem) (1968. gada 27. aprīļa
GURI
Nr. 107
, 2638. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, 9. pantā ir noteikts:
“Līdz 50 % no īpašumtiesībām uz aptiekām, kas kļūst vakantas vai tiek izveidotas no jauna, pēc tā dēvētā “pianta organica” (“organizatoriskais plāns”) [administratīvs instruments piedāvājuma kontroles īstenošanai] pārskatīšanas, var pārņemt pašvaldība. Aptiekas, kuru īpašnieces ir pašvaldības, var tikt vadītas saskaņā ar 1990. gada 8. jūnija Likumu Nr. 142 [..].”
1968. gada 2. aprīļa Likuma Nr. 475 par farmaceitiskajiem pakalpojumiem 12. pantā ir paredzēts:
“1.   Īpašumtiesību uz aptieku pāreja drīkst notikt pēc 3 gadiem kopš tās iegādes.
2.   Šīs īpašumtiesības uz aptieku var tikt nodotas tikai farmaceitam, kurš ir ieguvis īpašumtiesības vai kurš ir izraudzīts kā atbilstošs kandidāts kādā agrākā konkursā.
[..].
11.   Īpašumtiesību uz aptiekām nodošana netiek uzskatīta par juridiski pamatotu ar visām attiecīgajām sekām, ja, nododot tiesības uz aptiekas apsaimniekošanu, vienlaikus netiek nodota ar to saistīta komercdarbība; ja nodošana nav notikusi šādi, tad tā zaudē spēku.”
1991. gada 8. novembra
legge n. 362 – Norme di riordino del settore farmaceutico
(Likums Nr. 362 par farmācijas nozares reorganizāciju) (1991. gada 16. novembra
GURI
Nr. 269, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr. 362/1991”), redakcijā ar grozījumiem, 4. pantā “Konkursa procedūras” ir noteikts:
“1.   Pieejamas atļaujas privātpersonām vakantas vai jaunizveidotas aptiekas apsaimniekošanai tiek piešķirtas saskaņā ar konkursa procedūrām, kas balstītas uz kvalifikāciju un eksāmeniem, ko līdz katra nepāra gada martam provinces līmenī rīko Trentes un Bolzano autonomie reģioni un provinces.
2.   Konkursā, kas minēts 1. punktā, drīkst piedalīties pilngadīgi Eiropas [Savienības] dalībvalstu pilsoņi [..], kuriem piemīt visas civilās un politiskās tiesības, kuri ir reģistrēti farmaceitu profesionālās kolēģijas reģistrā un kuri pieteikumu iesniegšanas termiņa pēdējā dienā vēl nav sasnieguši sešdesmit gadu vecumu.”
Šī likuma 7. pantā “Īpašumtiesības uz aptieku un aptiekas apsaimniekošana” ir paredzēts:
“1.   Privātu aptieku var apsaimniekot tikai fiziskas personas saskaņā ar spēkā esošajām tiesību normām, kā arī personālsabiedrības un kooperatīvās sabiedrības ar ierobežotu atbildību.
[..]
8.   Īpašumtiesību uz privātu aptieku pāreja drīkst notikt trīs gadus pēc tam, kad kompetentā iestāde ir izsniegusi atbilstošu atļauju, izņemot 9. un 10. punktā paredzētos gadījumus.
[..]”
Atbilstoši Likuma Nr. 362/1991 12. panta “Īpašumtiesību uz pašvaldības vadītām aptiekām pāreja” 2. punktam “īpašumtiesību uz pašvaldības aptieku pārejas gadījumā darbiniekiem ir pirmpirkuma tiesības un viņiem ir piemērojamas 7. panta normas”.
Atbilstoši
Codice civile
(Civilkodekss) 2112. panta pirmajai daļai “uzņēmuma īpašnieka maiņas gadījumā darba tiesiskās attiecības starp īpašumtiesību saņēmēju un darbinieku turpinās, saglabājot visas no tām izrietošās tiesības.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Ar 2014. gada 31. janvāra paziņojumu Bernaredžo pašvaldība izsludināja iepirkuma procedūru, lai pārdotu pašvaldības aptieku.
Šajā iepirkumā tostarp bija paredzēts, ka šīs aptiekas licence tiks nodota, piešķirot to piedāvājumam ar visaugstāko cenu, balstoties uz sākotnējo līguma vērtību, kas bija noteikta 580000 EUR apmērā.
Tāpat bija precizēts, ka saskaņā ar Likuma Nr. 362/1991 12. pantu, lai īpašumtiesības uz aptieku pārietu provizoriskam līgumslēdzējam, pašvaldības uzņēmums, kurš vada Vimerkates [
Vimercate
] (Itālija) aptiekas, un pašvaldības aptiekas farmaceiti, kuri tajā ir nodarbināti uz nenoteiktu laiku un kuri atbilst likumiskajām prasībām, nedrīkst īstenot pirmpirkuma tiesības.
AV un BU iesniegtais piedāvājums izrādījās saimnieciski izdevīgākais, tādēļ viņi tika izraudzīti par provizoriskajiem līgumslēdzējiem.
Ar 2014. gada 12. maija lēmumu līguma slēgšanas tiesības tomēr tika piešķirtas CT – farmaceitam, kurš strādāja pašvaldības uzņēmumā, kas pārvalda Vimerkates aptiekas. Lai gan šis farmaceits nebija piedalījies iepirkumā, viņam tika dota priekšroka saskaņā ar Likuma Nr. 362/1991 12. panta 2. punktu.
AV un BU par šo lēmumu cēla prasību atcelt tiesību aktu
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia
(Lombardijas Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija), norādīdami, ka Likuma Nr. 362/1991 12. panta 2. punkts ir pretrunā Savienības tiesībās paredzētajiem brīvas konkurences un vienlīdzīgas attieksmes principiem. Tostarp viņi apgalvoja, ka šajā tiesību normā paredzētās pirmpirkuma tiesības par labu farmaceitiem, kuri strādā pašvaldības aptiekā, nav pamatotas, jo šo farmaceitu tiesības aptiekas privatizācijas gadījumā ir aizsargātas atbilstoši Civilkodeksa 2112. pantam, ar ko ir transponēta Padomes Direktīva 2001/23/EK (2001. gada 12. marts) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (
OV 2001, L 82, 16. lpp.
).
Kad viņu prasība atcelt tiesību aktu tika noraidīta, AV un BU iesniedza apelācijas sūdzību par noraidošo nolēmumu iesniedzējtiesā. Iesniedzējtiesa norāda, ka ir vienisprātis ar prasītāju izvirzītajiem apsvērumiem par attiecīgo pirmpirkuma tiesību neatbilstību Savienības tiesībām.
Iesniedzējtiesa, pamatodamās uz Tiesas judikatūru, norāda, pirmām kārtām, ka noteikums par konkursa rīkošanu, kas piemērojams jaunizveidotu aptieku piešķiršanas gadījumā, tāpat kā pašvaldības aptiekas īpašumtiesību nodošanas vai vienkāršas pārvaldības gadījumā, var tikt veikti pārveidojumi, kas pamatoti ar augstākām prasībām saistībā ar vispārējo interešu aizsardzību, pat ja attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma mērķis patiesībā nav aizsargāt nozares ekonomiskās intereses (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 19. maijs, Komisija/Itālija,
C‑531/06
,
EU:C:2009:315
, kā arī 2012. gada 16. februāris, Costa un Cifone,
C‑72/10 un C‑77/10
,
EU:C:2012:80
).
Otrām kārtām, iesniedzējtiesa atgādina, ka pirmpirkuma tiesības ir līguma noslēgšanas priekšrocības tiesības, kuras tiek piešķirtas atsevišķām personu kategorijām un kuru mērķis līdzās šo personu privāto interešu nodrošināšanai ir ņemt vērā vispārīgākas intereses. Tādējādi no tās judikatūras izrietot, ka attiecībā uz Likuma Nr. 362/1991 12. panta 2. punktā paredzētajām pirmpirkuma tiesībām, dodot priekšroku darbiniekam, tiek apdraudētas intereses, kas attiecas uz prasību par labāku farmaceitisko pakalpojumu pārvaldību (
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija) piektās palātas 2005. gada 5. oktobra spriedums Nr. 5329). Šī likuma norma esot balstīta uz domu, ka farmaceits, kurš jau ir strādājis aptiekā, kas tiek nodota, spēs garantēt nepārtrauktību un augsti novērtēt pieredzi, kas jau gūta, vadot šo aptieku.
Tomēr iesniedzējtiesa uzskata, pirmkārt, ka nepārtrauktības garantija, ko sniedz nodarbināto farmaceitu darba tiesisko attiecību saglabāšana, jau tiekot efektīvi nodrošināta ar Civilkodeksa 2112. pantu, ar ko ir transponēta Direktīva 2001/23, tādējādi pirmpirkuma tiesības, kas paredzētas Likuma Nr. 362/1991 12. panta 2. punktā, esot pārmērīgas.
Otrkārt, tā uzskata, ka profesionālās pieredzes augsta novērtēšana varētu tikt nodrošināta arī ar citiem līdzekļiem, piemēram, papildu punktu piešķiršanas mehānismu iepirkuma procedūrā par labu aptiekā nodarbinātajiem farmaceitiem. Turklāt tā pauž šaubas par to, ka profesionālo pieredzi, kas gūta, strādājot pašvaldības aptiekā, būtu pelnīti šādi augsti novērtēt. Šajā ziņā tā uzsver, ka farmaceita profesija ir reglamentēta profesija un ka īpašumtiesību uz aptieku pāreja var notikt vienīgi par labu farmaceitam, kurš ir reģistrēts farmaceitu kolēģijas reģistrā, kurš jau ir saņēmis pilnvaru aptiekas iegādei vai kuram ir vismaz divu gadu profesionālā pieredze. Tāpat pieredze, strādājot par farmaceitu pašvaldības aptiekā, neļaujot neko secināt par šī darbinieka spēju vadīt aptieku.
Tādējādi iesniedzējtiesa uzskata, ka Likuma Nr. 362/1991 12. panta 2. punktā paredzētās pirmpirkuma tiesības ir analizējamas kā beznosacījumu priekšrocības tiesības, kas nav pamatotas, vēl jo vairāk tādēļ, ka tajās nekādi netiek ņemti vērā nedz faktiskie rādītāji, kuri liecina par labu aptiekas vadību, nedz pieredze, kādu konkrēti guvuši pašvaldības aptiekas darbinieki.
Iesniedzējtiesa no tā secina, ka šīs pirmpirkuma tiesības ir nesamērīgas, jo nav balstītas uz nopelnu kritēriju. Šajā saistībā iesniedzējtiesa balstās uz Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru Savienības pilsoņu gūtās profesionālās pieredzes citāda vērtēšana saistībā ar dalību konkursā ir LESD 45. panta pārkāpums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2005. gada 12. maijs, Komisija/Itālija,
C‑278/03
,
EU:C:2005:281
,
22.
punkts).
Tiesa arī esot atzinusi, ka farmaceitiskās darbības regulējums un sistēma var tikt pamatoti ar veselības aizsardzību, bet ar nosacījumu, ka valsts tiesiskā regulējuma sekas nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 10. marts, Hartlauer,
C‑169/07
,
EU:C:2009:141
,
44.
,
46.
un
47.
punkts, kā arī 2009. gada 19. maijs, Apothekerkammer des Saarlandes u.c.,
C‑171/07 un C‑172/07
,
EU:C:2009:316
,
25.
,
27.
un
28.
punkts).
Trešām kārtām, iesniedzējtiesa precizē, ka pamatlieta skar pārrobežu intereses, jo ikviens Savienības pilsonis, kurš atbilst profesionālajām prasībām, kas izvirzītas Likuma Nr. 362/1991 4. panta 2. punktā, var pieteikties iepirkumā. Turklāt tā uzsver, ka Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2005/36/EK (2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (
OV 2005, L 255, 22. lpp.
), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2013/55/ES (2013. gada 20. novembris) (
OV 2013, L 354, 132. lpp.
), ļauj farmaceita profesijai piemērot profesionālo kvalifikāciju atzīšanas principu.
Šajā ziņā tā atgādina Tiesas judikatūru, no kuras izriet, ka, ja visi prasībā aplūkotie fakti ir norisinājušies vienā dalībvalstī, attiecīgais tiesiskais regulējums tomēr var radīt sekas, kuras nav saistītas tikai ar šo dalībvalsti, jo nevar izslēgt, ka pilsoņi, kuru dzīvesvieta ir citās dalībvalstīs, ir bijuši ieinteresēti vai ir ieinteresēti atvērt vai pārņemt aptiekas minētajā dalībvalstī (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 1. jūnijs, Blanco Pérez un Chao Gómez,
C‑570/07 un C‑571/07
,
EU:C:2010:300
,
40.
punkts).
Šajos apstākļos
Consiglio di Stato
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai brīvības veikt uzņēmējdarbību, nediskriminācijas, vienlīdzīgas attieksmes, konkurences aizsardzības un darba ņēmēju brīvas pārvietošanās principiem, kas minēti LESD 45., 49.–56. un 106. pantā, kā arī Hartas 15. un 16. pantā, un tajos ietvertajiem samērīguma un saprātīguma principiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kāds noteikts Likuma Nr. 362/1991 12. panta 2. punktā, kurā pašvaldības aptiekas īpašnieka maiņas gadījumā pirmpirkuma tiesības ir piešķirtas pašas aptiekas algotiem darbiniekiem?”
Ievada apsvērumi
Atbilstošās Savienības tiesību normas
Ievadā ir jāprecizē, kuras no iesniedzējtiesas prejudiciālajā jautājumā minētajām Savienības tiesību normām var būt atbilstošās pamatlietas izskatīšanai.
Šajā saistībā vispirms ir jānorāda, ka aptiekas iegāde, ciktāl tā ļauj veikt saimniecisko darbību ar pastāvīga uzņēmuma starpniecību uz nenoteiktu laiku, ietilpst LESD 49. panta piemērošanas jomā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1995. gada 30. novembris, Gebhard,
C‑55/94
,
EU:C:1995:411
,
39.
punkts, kā arī 2009. gada 19. maijs, Apothekerkammer des Saarlandes u.c.,
C‑171/07 un C‑172/07
,
EU:C:2009:316
,
23.
un
24.
punkts).
No tā izriet, ka nedz LESD 45. pants, ar kuru ir garantēta darba ņēmēju brīva pārvietošanās, nedz LESD 56. pants par pakalpojumu sniegšanas brīvību nav piemērojami pamatlietā.
Turpinot attiecībā uz Hartas 15. un 16. panta piemērošanu, tā kā tajos ir atzītas tiesības, kas ir ietvertas Savienības līgumu normās – kā pamatlietā LESD 49. pants –, tad tie saskaņā ar Hartas 52. panta 2. punktu ir īstenojami “saskaņā ar [šajos Līgumos] paredzētajiem nosacījumiem un ierobežojumiem”.
Visbeidzot attiecībā uz LESD 106. pantu, kā ģenerāladvokāts norāda secinājumu 33. punktā, Tiesai iesniegtajos lietas materiālos ietvertā informācija neļauj uzskatīt, ka strīds pamatlietā būtu vērsts vai faktiski jebkādā veidā saistīts ar tādu valsts (vai privātu) uzņēmumu darbību, kuriem dalībvalsts būtu piešķīrusi īpašas vai ekskluzīvas tiesības, vai patiesībā tādu uzņēmumu darbību, kuriem būtu uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vai kuri darbotos kā fiskāli monopoli, kā noteikts LESD 106. pantā.
Tātad ir jākonstatē, ka, ņemot vērā iesniedzējtiesas jautājumus, vienīgi LESD 49. pants var būt atbilstošais pamatlietas izskatīšanā.
Par pieņemamību
Tā kā visi pamatlietas apstākļi ir saistīti ar tikai vienu dalībvalsti, bet principā LESD normas pārvietošanās brīvības jomā nav piemērojamas pilnībā iekšējai situācijai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
47.
punkts), ir jāšaubās, vai lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Šajā ziņā ir jāatgādina, – lai gan visi lietas apstākļi skar tikai vienu dalībvalsti, lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu par Līguma normu attiecībā uz pamatbrīvībām interpretāciju var tikt atzīts par pieņemamu tādēļ, ka nevar izslēgt, ka pilsoņi ar dzīvesvietu citās dalībvalstīs ir bijuši ieinteresēti vai ir ieinteresēti izmantot šīs brīvības, lai veiktu darbību tās dalībvalsts teritorijā, kura izdevusi attiecīgo tiesisko regulējumu, un ka tātad šis tiesiskais regulējums, kas bez izšķirības ir piemērojams šīs valsts pilsoņiem un citu dalībvalstu pilsoņiem, var radīt sekas, kuras neaprobežojas ar šo dalībvalsti (spriedumi, 2010. gada 1. jūnijs, Blanco Pérez un Chao Gómez,
C‑570/07 un C‑571/07
,
EU:C:2010:300
,
40.
punkts; 2013. gada 5. decembris, Venturini u.c., no
C‑159/12 līdz C‑161/12
,
EU:C:2013:791
,
25.
un
26.
punkts, kā arī 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
50.
punkts).
Tāpat ir jāprecizē – kā norādījusi iesniedzējtiesa –, ka šajā gadījumā Tiesa, kurā valsts tiesa ir vērsusies saistībā ar pilnībā iekšēju situāciju, bez šīs tiesas norādes – un tas nav fakts, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums ir bez izšķirības piemērojams attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem un citu dalībvalstu pilsoņiem, – nevar tikt uzskatīts, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu par interpretāciju attiecībā uz pamatbrīvībām ir nepieciešams, lai atrisinātu iesniedzējtiesā izskatīšanā esošo lietu. Konkrētajiem elementiem, kuri ļauj pierādīt saikni starp, pirmkārt, to, ka lietas priekšmets vai apstākļi ir saistīti ar pilnībā iekšēju situāciju, un, otrkārt, Līguma normām, ir jāizriet no lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu (spriedums, 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
54.
punkts).
Iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlietā pašvaldības aptiekas, kas bija iepirkuma procedūras priekšmets, vērtība ir 580000 EUR. Tā arī uzsver, ka šai lietai ir pārrobežu raksturs, jo atbilstoši Likuma Nr. 362/1991 4. panta 2. punktam aptiekas iegāde ir pieejama visiem Savienības pilsoņiem, kuriem ir prasītā profesionālā kvalifikācija. Vēl tā piebilst, ka ar Direktīvu 2005/36, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2013/53, ir noteikta farmaceitu profesionālās kvalifikācijas savstarpējā atzīšana.
Tātad
Consiglio di Stato
(Valsts padome) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts pasākumu, ar ko pašvaldības aptiekas nodošanas konkursa kārtībā gadījumā tajā nodarbinātajiem farmaceitiem ir piešķirtas beznosacījumu pirmpirkuma tiesības.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jāpārbauda, vai Likuma Nr. 362/1991 12. panta 2. punktā paredzētās pirmpirkuma tiesības ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums un, ja tā, – vai šis ierobežojums var tikt pamatots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 19. maijs, Apothekerkammer des Saarlandes u.c.,
C‑171/07 un C‑172/07
,
EU:C:2009:316
,
22.
un
25.
punkts).
Vispirms attiecībā uz brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojuma esamību ir jāatgādina, ka LESD 49. pants nepieļauj nekādus valsts pasākumus, kas Savienības pilsoņiem var apgrūtināt vai padarīt mazāk pievilcīgu Līgumā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanu, pat ja šie pasākumi tiek piemēroti bez diskriminācijas pilsonības dēļ (spriedums, 2009. gada 19. maijs, Apothekerkammer des Saarlandes u.c.,
C‑171/07 un C‑172/07
,
EU:C:2009:316
,
22.
punkts).
Šajā ziņā, kā ģenerāladvokāts uzsver secinājumu 47. punktā, ņemot vērā laiku un naudu, kas nepieciešami dalībai iepirkuma procedūrā, beznosacījumu pirmpirkuma tiesības, kādas pašvaldības aptiekā nodarbinātajiem farmaceitiem ir piešķirtas šīs aptiekas nodošanas gadījumā, var atturēt farmaceitus no citām dalībvalstīm no dalības šādā procedūrā.
To vēl jo vairāk nākas konstatēt tādēļ, ka fakts, ka tiek iesniegts saimnieciski izdevīgākais piedāvājums, nenodrošina uzvaru iepirkumā. Proti, pašvaldības aptiekā strādājošs farmaceits, pat nepiedalīdamies minētajā iepirkuma procedūrā, var īstenot pirmpirkuma tiesības, sacenšoties ar saimnieciski izdevīgāko piedāvājumu, un tādējādi panākt, ka šī aptieka tiek nodota viņam.
No tā izriet, ka beznosacījumu pirmpirkuma tiesības, kādas pašvaldības aptiekā nodarbinātajiem farmaceitiem ir piešķirtas šīs aptiekas nodošanas konkursa kārtībā gadījumā, piešķirot priekšrocību jebkuram pašvaldības aptiekā nodarbinātam farmaceitam, attur farmaceitus no citām dalībvalstīm vai pat liedz tiem iegādāties pastāvīgu uzņēmumu, lai tajā veiktu savu profesionālo darbību Itālijas teritorijā.
Tādējādi šādas pirmpirkuma tiesības ir LESD 49. pantā garantētās brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums.
Savukārt attiecībā uz šī ierobežojuma pamatojuma esamību ir jānosaka, pirmām kārtām, vai valsts pasākums atbilst leģitīmam mērķim (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 19. maijs, Apothekerkammer des Saarlandes u.c.,
C‑171/07 un C‑172/07
,
EU:C:2009:316
,
25.
punkts).
No lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pirmpirkuma tiesību, kas pašvaldības aptiekas nodošanas konkursa kārtībā gadījumā ir piešķirtas tajā nodarbinātajiem farmaceitiem, mērķis ir nodrošināt labāku farmaceitisko pakalpojumu pārvaldību, pirmkārt, garantējot algoto farmaceitu darba tiesisko attiecību nepārtrauktību un, otrkārt, augsti novērtējot viņu jau gūto vadīšanas pieredzi.
Šāds mērķis, ciktāl tas saskan ar sabiedrības veselības aizsardzības mērķi, kas skaidri minēts LESD 52. panta 1. punktā, var pamatot brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu. Tāpat ir atzīts, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums var tikt pamatots ar mērķi garantēt drošu un kvalitatīvu sabiedrības apgādi ar zālēm, kas ir primārs vispārējo interešu apsvērums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 5. decembris, Venturini u.c., no
C‑159/12 līdz C‑161/12
,
EU:C:2013:791
,
40.
un
41.
punkts).
Tātad, otrām kārtām, ir jāpārbauda, vai tāds brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, kādas ir beznosacījumu pirmpirkuma tiesības, kādas pašvaldības aptiekā nodarbinātajiem farmaceitiem ir piešķirtas šīs aptiekas nodošanas konkursa kārtībā gadījumā, ir atbilstošs, lai nodrošinātu izvirzītā mērķa sasniegšanu, un, ja tā ir, vai šis ierobežojums nepārsniedz to, kas nepieciešams šī mērķa sasniegšanai, proti, vai nepastāv pasākumi, ar kuriem tiktu mazāk ierobežota LESD 49. pantā garantētā brīvība un ar kuru palīdzību šo mērķi būtu iespējams sasniegt tikpat efektīvi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 19. maijs, Apothekerkammer des Saarlandes u.c.,
C‑171/07 un C‑172/07
,
EU:C:2009:316
,
25.
un
52.
punkts).
Attiecībā uz darba tiesisko attiecību nepārtrauktību, lai nodrošinātu labāku farmaceitisko pakalpojumu pārvaldību, tā nevar tikt uzskatīta par atbilstošu, lai garantētu sabiedrības veselības aizsardzības mērķi.
Proti, iesniedzējtiesa norāda, ka pašvaldības aptiekas darbinieku tiesību aizsardzības mērķis aptiekas nodošanas gadījumā principā tiek sasniegts saskaņā ar Civilkodeksa 2112. pantu, ar ko ir transponēta Direktīva 2001/23.
Attiecībā uz iegūtās profesionālās pieredzes augstu novērtējumu, lai nodrošinātu labāku farmaceitisko pakalpojumu pārvaldību, no Tiesai iesniegtajos lietas materiālos ietvertās informācijas izriet, ka ar beznosacījumu pirmpirkuma tiesībām, kuras pašvaldības aptiekā nodarbinātajiem farmaceitiem ir piešķirtas šīs aptiekas nodošanas konkursa kārtībā gadījumā, ir ieviesta neatspēkojama prezumpcija, saskaņā ar kuru šie darbinieki var vislabāk vadīt minēto aptieku kā īpašnieki. Šādas pirmpirkuma tiesības nav balstītas ne uz kādu konkrētu vērtējumu par faktiski gūto pieredzi, ne sniegtā pakalpojuma kvalitāti, ne arī pašvaldības aptiekā konkrēti veiktajiem uzdevumiem. Tātad tās nevar tikt uzskatītas par atbilstošām sabiedrības veselības aizsardzības mērķa sasniegšanai.
Katrā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar valsts tiesībām aptieka var tikt nodota vienīgi farmaceitam, kurš ir reģistrēts farmaceitu kolēģijas reģistrā, kurš jau ir saņēmis pilnvaru aptiekas iegādei vai kuram ir vismaz divu gadu profesionālā pieredze. Tā kā farmaceita profesija ir reglamentēta profesija, paši šie nosacījumi sniedz zināmas garantijas saistībā ar pašvaldības aptiekas iespējamo pircēju profesionālo kompetenci. Turklāt, kā norāda iesniedzējtiesa, šāds mērķis augsti novērtēt profesionālo pieredzi var tikt sasniegts ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem, piemēram, iepirkuma procedūrā piešķirot papildu punktus pretendentiem, kuri pierāda aptiekas vadīšanas pieredzi.
Tādējādi ir uzskatāms, ka beznosacījumu pirmpirkuma tiesības, kādas pašvaldības aptiekā nodarbinātajiem farmaceitiem ir piešķirtas šīs aptiekas nodošanas konkursa kārtībā gadījumā, ciktāl to mērķis ir nodrošināt labāku farmaceitisko pakalpojumu pārvaldību, pieņemot, ka tas faktiski ir vērsts uz sabiedrības veselības aizsardzības mērķi, nav atbilstošs, lai garantētu šī mērķa sasniegšanu, un katrā ziņā pārsniedz to, kas ir nepieciešams šāda mērķa sasniegšanai.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts pasākumu, ar ko pašvaldības aptiekas nodošanas konkursa kārtībā gadījumā tajā nodarbinātajiem farmaceitiem ir piešķirtas beznosacījumu pirmpirkuma tiesības.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts pasākumu, ar ko pašvaldības aptiekas nodošanas konkursa kārtībā gadījumā tajā nodarbinātajiem farmaceitiem ir piešķirtas beznosacījumu pirmpirkuma tiesības.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.