CELEX: 62021CJ0338
Преюдициално запитване
Регламент (ЕС) 604/2013
Определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила
Член 27
Обжалване на решението за прехвърляне, издадено спрямо търсещото убежище лице
Член 29
Спиране на изпълнението на решението за прехвърляне
Разходи по прехвърлянето
Прекъсване на срока за осъществяване на прехвърлянето
Директива 2004/81/ЕО
Разрешение за пребиваване на граждани на трети страни, които са жертви на трафик на хора или са били обект на помощ за незаконна имиграция и които сътрудничат с компетентните органи
Член 6
Срок за размисъл
Забрана за прилагане на мярка за извеждане от територията
Способи за защита

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 27, параграф 3 и на член 29, параграфи 1 и 2 от Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (
ОВ L 180, 2013 г., стр. 31
, наричан по-нататък „Регламентът „Дъблин III“).
Запитването е отправено в рамките на спорове между Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (държавен секретар по правосъдието и сигурността, Нидерландия) (наричан по-нататък „държавният секретар“) и S.S., N. Z. и S.S., граждани на трети страни, по повод на решенията на държавния секретар да остави без разглеждане молбите им за международна закрила и да разпореди прехвърлянето им в Италия.
Правна уредба
Директива 2004/81/ЕО
Член 1, параграф 2 от Директива 2004/81/ЕО на Съвета от 29 април 2004 година за издаване на разрешение за пребиваване на граждани на трети страни, които са жертви на трафик на хора или са били обект на помощ за незаконна имиграция и които сътрудничат с компетентните органи (
ОВ L 261, 2004, г., стр. 19
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 35), гласи:
„Настоящата директива си поставя за цел да определи условията за издаване на разрешение за пребиваване за ограничен период в зависимост от продължителността на националната процедура, приложима по отношение на гражданите на трети страни, които сътрудничат в борбата срещу трафика на хора или срещу помощта за незаконната имиграция“.
Член 4 от Директивата има следното съдържание:
„Настоящата директива не възпрепятства държавите членки да приемат или прилагат по-благоприятни разпоредби по отношение на лицата, посочени в настоящата директива“.
Член 6 от същата директива предвижда:
„1.   Държавите членки гарантират, че тези граждани на трета страна разполагат със срок за размисъл, който им позволява да се възстановят и да се откъснат от влиянието на извършителя на престъплението, така че съзнателно да могат да решат дали да сътрудничат или не с компетентните органи.
Продължителността на срока, посочен в първата алинея, и датата, от която той започва да тече, се определят съгласно националното законодателство.
2.   Докато тече срокът за размисъл и докато компетентните органи се произнесат, гражданите на трета страна имат достъп до лечението, предвидено в член 7, и спрямо тях не може да се приложи никаква мярка за извеждане от територията.
3.   Срокът за размисъл не дава право на пребиваване по силата на настоящата директива.
4.   Държавата членка може да прекрати във всеки момент срока за размисъл […] по причини, които имат отношение към обществения ред и защитата на вътрешната сигурност“.
Член 7 от същата директива определя лечението на съответните граждани на трети страни преди издаването на разрешение за пребиваване.
Според член 8 от Директива 2004/81:
„1.   След изтичане на срока за размисъл или преди това, ако компетентните органи преценят, че гражданинът на трета страна вече отговаря на условията, посочени в буква б), държавата членка преценява:
а)
дали е благоприятно да продължи престоят на нейна територия за целите на следствието или на съдебната процедура, и
б)
дали заинтересованият проявява желание да сътрудничи, и
в)
дали е преустановил всички връзки с предполагаемия извършител на деянията, които биха могли да бъдат определени като престъпленията, посочени в член 2, букви б) и в).
2.   Издаването на разрешение за пребиваване става съгласно условията, посочени в параграф 1, като се вземат предвид съображения, свързани с обществения ред и опазването на вътрешната сигурност.
3.   Без да се засягат разпоредбите за отнемане, […], разрешението е валидно за период не по-кратък от шест месеца. То се подновява, ако условията, посочени в параграф 2, са все още изпълнени“.
Регламент „Дъблин III“
Съображения 4 и 5 от Регламент „Дъблин III“ гласят:
„(4)
В заключенията [на Европейския съвет на специалната му среща в] Тампере [на 15 и 16 октомври 1999 г.] също така се посочва, че [общата европейска система за убежище (ОЕСУ)] следва да включва в краткосрочен план ясен и работещ метод за определяне на държавата членка, която е компетентна за разглеждането на молба за убежище.
(5)
Един подобен метод трябва да се основава на обективни, справедливи критерии както за държавите членки, така и за заинтересованите лица. По-специално, той трябва да даде възможност бързо да се определи компетентната държава членка, така че да се гарантира ефективен достъп до процедурите за предоставяне на международна закрила, без да се компрометира целта за бърза обработка на молбите за международна закрила“.
Глава VI от този регламент, озаглавена „Процедури за поемане на отговорност и обратно приемане“, съдържа в раздел IV, озаглавен „Процедурни гаранции“, член 27, озаглавен „Правна защита“, който предвижда в параграфи 1, 3 и 4:
„1.   Кандидатът […] има право на ефективна правна защита под формата на право на обжалване или на преразглеждане пред съд или правораздавателен орган на решението за прехвърляне по отношение на неговите правни и фактически основания.
[…]
3.   За целите на обжалването или преразглеждането на решението за прехвърляне, държавите членки предвиждат в националното си право, че:
а)
жалбата или искането за преразглеждане предоставя на засегнатото лице правото да остане във въпросната държава членка до произнасянето по жалбата или искането за преразглеждане; или
б)
прехвърлянето спира автоматично, като това спиране изтича след определен разумен срок, през който съд или правораздавателен орган след задълбочено и изчерпателно разглеждане на молбата за спиране е взел решение дали да постанови суспензивно действие на дадена жалба или искане за преразглеждане; или
в)
на засегнатото лице се предоставя възможност да подаде молба в разумен срок до съд или правораздавателен орган за спиране на изпълнението на решение за прехвърляне до произнасянето по неговата жалба или искане за преразглеждане. Държавите членки гарантират, че съществува ефективна правна защита, като спират прехвърлянето [до вземането] на решение по първата молба за спиране. Всяко решение за спиране на изпълнението на решението за прехвърляне се взема в разумен срок, който същевременно позволява задълбочено и изчерпателно разглеждане на молбата за спиране. В решението да не се спира изпълнението на решение за прехвърляне се посоч[в]ат мотивите за вземането му.
4.   Държавите членки могат да предвидят, че компетентните органи могат да решат служебно да спрат изпълнението на решение за прехвърляне до произнасянето по жалбата или искането за преразглеждане.
В раздел VI от глава VI от посочения регламент, озаглавен „Прехвърляния“, член 29, озаглавен „Условия и срокове“, предвижда в параграфи 1 и 2:
„1.   Предаването на кандидата от молещата държавата членка на компетентната държава членка се осъществява в съответствие с националното право на молещата държава членка след съгласуване между заинтересованите държави членки, веднага щом това бъде практически възможно и най-късно в шестмесечен срок от приемането на искането от друга държава членка да поеме отговорността или да приеме обратно въпросното лице или на крайното решение по обжалване или по преразглеждане в случай на суспензивно действие в съответствие с член 27, параграф 3.
[…]
2.   Ако прехвърлянето не е извършено в шестмесечния срок, компетентната държава членка се освобождава от своите задължения за поемане на отговорност или приемане обратно на засегнатото лице и в такъв случай отговорността се прехвърля върху молещата държава членка. Този срок може да бъде удължен най-много до една година, ако прехвърлянето не е могло да бъде извършено поради това че засегнатото лице е задържано в учреждение за изтърпяване на наказанието лишаване от свобода или най-много до осемнадесет месеца, ако засегнатото лице се укрие“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
Ответниците в главното производство подават последователно два вида молби за разрешение за пребиваване в Нидерландия.
На първо място, на 19 април, 5 септември и 7 октомври 2019 г. те подават съответно молби за международна закрила в Нидерландия. Държавният секретар отправя до италианските власти искания за поемане на отговорност или за обратно приемане на ответниците в главното производство. На 12 юни, 20 ноември и 28 ноември 2019 г. посочените органи изрично или мълчаливо приемат тези жалби.
На 1 август 2019 г., на 17 януари 2020 г. и на 8 февруари 2020 г. държавният секретар решава да остави без разглеждане молбите за международна закрила, подадени от ответниците в главното производство, и да разпореди прехвърлянето им в Италия.
Ответниците в главното производство подават жалби за отмяна на тези решения пред първоинстанционни юрисдикции.
На 21 ноември 2019 г., 1 септември 2020 г. и 16 септември 2020 г. посочените юрисдикции отменят посочените решения по-специално с мотива, че срокът за прехвърляне, предвиден в член 29, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“, е изтекъл и че следователно Кралство Нидерландия е станало компетентно да разгледа молбите за международна закрила, подадени от ответниците в главното производство. Посочените юрисдикции също така задължават държавния секретар да приеме нови решения по тези молби за международна закрила.
Държавният секретар оспорва решенията, постановени от същите юрисдикции, пред Raad van State (Държавен съвет, Нидерландия), който е запитващата юрисдикция. Той прилага към жалбата си молби за временни мерки, с които иска, от една страна, да не се налага приемането на ново решение, преди да постановяване на решение по въззивните жалби, и от друга страна, срокът за прехвърляне да бъде спрян. Запитващата юрисдикция уважава тези искания на 22 април, 21 септември и 16 ноември 2020 г.
На второ място, на 1 октомври 2019 г., 21 февруари 2020 г. и 4 март 2020 г. ответниците в главното производство съобщават за действия на трафик на хора, които са претърпели в Нидерландия или Италия. Тези сигнали са счетени от държавния секретар за заявления за издаване на разрешения за пребиваване, свързани с временни хуманитарни съображения.
Тези заявления са отхвърлени от държавния секретар с решения от 7 октомври 2019 г., от 3 март и от 6 април 2020 г.
На 4 ноември 2019 г., на 30 март и на 6 април 2020 г. ответниците в главното производство подават искания за преразглеждане на тези решения. Исканията за преразглеждане на посочените решения са отхвърлени от държавния секретар или оттеглени на 16 декември 2019 г., на 22 април 2020 г. и на 28 август 2020 г.
В подкрепа на жалбите срещу съдебните решения, с които се отменят решенията за прехвърляне, държавният секретар изтъква, че съгласно приложимата национална правна уредба предвиденият в член 29 от Регламент „Дъблин III“ срок за прехвърляне се спира с подаването на молба за преразглеждане на решение, с което на гражданин на трета страна се отказва разрешение за пребиваване в качеството му на жертва на трафик на хора.
Запитващата юрисдикция счита, че буквалното тълкуване на член 27, параграф 3 и член 29 от Регламент „Дъблин III“ предполага, че тези разпоредби не допускат правна уредба, която предвижда, че подаването на молба за преразглеждане води до спиране на изпълнението на предходно прието решение за прехвърляне и до прекъсване на срока за прехвърляне.
Тази юрисдикция обаче приема, че са налице четири довода в подкрепа на обратното решение.
Първо, това решение е необходимо, за да се гарантира полезното действие на Регламент Дъблин III и на Директива 2004/81, като същевременно се избягва злоупотреба с право. Всъщност на практика било трудно да се стигне до разглеждане на молба за разрешение за пребиваване, а след това и на молба за преразглеждане преди изтичането на срока за прехвърляне, когато по отношение на заявителя е прието предходно решение за прехвърляне. Следователно неспирането на срока за прехвърляне в случай на подаване на молба за преразглеждане на решение, с което на гражданин на трета страна се отказва разрешение за пребиваване в качеството му на жертва на трафик на хора, би насърчило избора на най-благоприятна юрисдикция (forum shopping) и би подтикнало националните органи да не разглеждат достатъчно внимателно сигналите за трафик на хора.
Второ, понятието „решение за прехвърляне“, съдържащо се в член 27, параграф 3 от Регламент „Дъблин III“ може да се тълкува като отнасящо се и до „ефективното изпълнение на прехвърлянето“. Подаването на жалба, което е пречка за това изпълнение, попада в приложното поле на тази разпоредба и следователно предполага спиране на срока за прехвърляне.
Трето, дадена държава членка би могла да избере да спре срока за прехвърляне въз основана на процесуалната си автономия.
Четвърто, трите варианта, изброени в член 27, параграф 3 от Регламент Дъблин III, не се изключват взаимно. Следователно обстоятелството, че Кралство Нидерландия е избрало да приложи описания в член 27, параграф 3, буква в) от този регламент вариант, не е пречка да се приеме, че искане за преразглеждане като разглежданото в главното производство попада в приложното поле на варианта, предвиден в член 27, параграф 3, буква а) от посочения регламент.
При тези обстоятелства Raad van State (Държавен съвет) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Следва ли член 27, параграф 3 и член 29 от Регламент [Дъблин III] да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, чрез която държава членка е избрала да прилага член 27, параграф 3, [ab] initio и буква в) [от този регламент], но е признала суспензивно действие — що се отнася до изпълнението на решение за прехвърляне — и на искане за преразглеждане или на жалба срещу акт, постановен в производство по заявление за издаване на разрешение за пребиваване във връзка с трафик на хора, който акт, макар и да не е решение за прехвърляне, временно възпрепятства действителното прехвърляне?“.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 29, параграфи 1 и 2 от Регламент „Дъблин III“ във връзка с член 27, параграф 3 от този регламент трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която предвижда, че подаването на молба за преразглеждане на решение за отказ да се предостави на гражданин на трета страна разрешение за пребиваване в качеството му на жертва на трафик на хора, предполага, от една страна, спиране на изпълнението на прието преди това решение за прехвърляне на гражданин на трета страна и от друга страна, спиране или прекъсване на срока за прехвърляне на посочения гражданин на трета страна.
Член 29, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ предвижда, че прехвърлянето на засегнатото лице към компетентната държава членка се осъществява съгласно националното право на молещата държава членка веднага щом това бъде практически възможно и най-късно в шестмесечен срок от приемането на искането от друга държава членка да поеме отговорността или да приеме обратно лицето или на крайното решение по обжалване в случай на суспензивно действие в съответствие с член 27, параграф 3 от този регламент.
Съгласно член 29, параграф 2 от посочения регламент обаче, ако прехвърлянето не е извършено в шестмесечния срок, държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, се освобождава от своите задължения за поемане на отговорност или приемане обратно на засегнатото лице и в такъв случай отговорността се прехвърля върху молещата държава членка.
За да се определят последиците на член 29 от същия регламент в положение като разглежданото в главното производство, при което приложимата национална правна уредба има за цел да улесни прилагането на Директива 2004/81, следва на първо място да се провери дали тази директива налага или най-малкото позволява спиране на изпълнението на прието преди това решение за прехвърляне до приключването на производството по обжалване на решение, с което се отхвърля молба за разрешение за пребиваване в качеството на лице, пострадало от трафик на хора.
Съгласно член 1 от Директива 2004/81 нейната цел е да определи условията за издаване на разрешение за пребиваване за ограничен период на гражданите на трети страни, които сътрудничат в борбата срещу трафика на хора или срещу помощта за незаконната имиграция.
Член 6, параграф 1 от тази директива предвижда, че държавите членки гарантират, че всеки гражданин на трета страна, за когото основателно може да се приеме, че може да бъде или е бил жертва на престъпления, свързани с трафик на хора, разполага със срок за размисъл, позволяващ му да се възстанови и да избегне влиянието на извършителите на престъпления, така че да може да вземе информирано решение дали да сътрудничи с компетентните органи (вж. в този смисъл решение от 20 октомври 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Отдалечаване на жертвата на трафик на хора),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
, т.
и
).
По силата на член 6, параграф 2 от разглежданата директива, докато тече срокът за размисъл и до произнасянето на компетентните органи, съответните граждани на трета страна имат достъп до лечение съгласно член 7 от нея и спрямо тях не може да се приложи никаква мярка за извеждане от територията.
Забраната за изпълнение на мярка за извеждане, предвидена в член 6, параграф 2 от Директива 2004/81, по-специално е пречка в срока за размисъл, предоставен съгласно член 6, параграф 1 от нея, и до произнасянето на компетентните органи да бъде изпълнено решение за прехвърляне, прието съгласно Регламент „Дъблин III“, по отношение на граждани на трети страни, попадащи в приложното поле на тази директива (вж. в този смисъл решение от 20 октомври 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Отдалечаване на жертвата на трафик на хора),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
, т.
).
За сметка на това, първо, никоя разпоредба от Директива 2004/81 не съдържа забрана за изпълнение на мярка за извеждане след изтичането на този срок за размисъл или след като компетентните органи са се произнесли.
Освен това от член 6, параграфи 3 и 4 от тази директива следва, от една страна, че срокът за размисъл сам по себе си не предоставя право на пребиваване на основание на посочената директива и от друга страна, че съответната държава членка може да прекрати по всяко време срока за размисъл по-специално по съображения, свързани с обществения ред и опазването на вътрешната сигурност.
Второ, същата директива не съдържа разпоредба относно способите за защита по административен или съдебен ред, които могат да бъдат упражнени срещу решение, с което се отхвърля молба за издаване на разрешение за пребиваване в качеството на жертва на трафик на хора.
При това положение, след като член 8 от Директива 2004/81 позволява при посочените в параграф 1 от този член условия на посочените граждани на трети страни да получат разрешение за пребиваване, от член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз следва, че гражданите на трета страна, чиято молба за издаване на разрешение за пребиваване въз основа на същата директива е отхвърлена, трябва да разполагат с ефективно средство за защита срещу решението за отхвърляне на тази молба, по-специално за да им позволи да изтъкнат, че компетентният орган е приложил неправилно член 8, параграф 1 (вж. в този смисъл решение от 2 юни 2022 г., Skeyes,
C‑353/20
,
EU:C:2022:423
, т.
и
).
При липсата на правна уредба на Съюза в съответната област, по силата на принципа на процесуалната автономия следва във вътрешния правен ред на всяка държава членка да се установят процесуалните правила за това съдебно производство при условие обаче при обхванатите от правото на Съюза положения тези правила да не са по-неблагоприятни, отколкото при подобни положения, уреждани от вътрешното право (принцип на равностойност), и да не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правото на Съюза (принцип на ефективност) (вж. в този смисъл решения от 10 март 2021 г., Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N.,
C‑949/19
,
EU:C:2021:186
, т.
и от 2 юни 2022 г., Skeyes,
C‑353/20
,
EU:C:2022:423
, т.
).
Ето защо следва да се определи дали в този контекст държавите членки са длъжни да предвидят, че подаването на жалба срещу решение, с което се отхвърля молба за издаване на разрешение за пребиваване в качеството на жертва на трафик на хора, евентуално под формата на подадена преди това жалба по административен ред, предполага спиране на изпълнението на по-рано приета мярка за извеждане, за да се гарантира на съответния гражданин на трета страна възможността да остане на територията на съответната държава членка до произнасянето по тази жалба.
В това отношение, най-напред, от Директива 2004/81 следва, че предоставената с тази директива защита срещу всяка мярка за извеждане, включително предвиденото в тази директива изпълнение на решение за прехвърляне, има за цел да гарантира, от една страна, че засегнатите лица ще могат да се ползват от лечението, което трябва да им бъде предоставено в съответствие с член 7 от тази директива, по време на срока за размисъл, и от друга страна, че тези лица не са принудени да напуснат територията на държавата членка, в която са съобщили за действия, свързани с трафик на хора, преди да са имали възможност в този срок да се произнесат относно желанието си да сътрудничат за наказателното разследване по тези действия (вж. в този смисъл решение от 20 октомври 2022 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Отдалечаване на жертвата на трафик на хора),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
, т.
и
).
При тези условия удължаването на срока за размисъл до периода между изтичането на срока за размисъл или решението за отхвърляне на молба за издаване на разрешение за пребиваване в качеството на жертва на трафик на хора и изходът на производството по обжалване на това решение не може да се счита за необходим, за да се гарантира полезното действие на задълженията за временна закрила, наложени на държавите членки с Директива 2004/81.
По-нататък е важно да се припомни, че изпълнението на решение за прехвърляне не предполага извеждане на съответното лице в трета страна, а прехвърлянето му в държава членка, която е длъжна да се съобразява по-специално с Хартата на основните права и с всички задължения, произтичащи от Директива 2004/81.
Поради това положението на лице, което е предмет едновременно на решение, с което се отхвърля молба за издаване на разрешение за пребиваване в качеството на лице, пострадало от трафик на хора, и на решение за прехвърляне, по принцип не може да се приравни на положението на лице, за което съществуват сериозни основания да се смята, че извеждането към трета страна противоречи на принципа на забрана за връщане, което лице трябва да черпи права от жалба, чието подаване спира изпълнението на решението за извеждане, за да се избегне настъпването на значителна и непоправима вреда до постановяване на решение по жалбата (вж. в този смисъл решения от 18 декември 2014 г., Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, т.
и
и от 19 юни 2018 г., Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
, т.
).
Накрая, дори да се предположи, че изпълнението на решение за прехвърляне може по изключение да доведе до вреда от този порядък, това оплакване следва да се разгледа в рамките на жалба срещу това решение или срещу неговото изпълнение, а не в рамките на жалба срещу решение за пребиваване в качеството на жертва на трафик на хора (вж. в този смисъл решения от 17 декември 2015 г., Tall,
C‑239/14
,
EU:C:2015:824
, т.
—
и от 19 юни 2018 г., Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
, т.
и
).
Следователно ефективността на евентуална отмяна на решението, с което се отхвърля молба за издаване на разрешение за пребиваване в качеството на жертва на трафик на хора, трябва по принцип да може да бъде гарантирана в достатъчна степен, като се разреши връщането на съответното лице в съответната държава членка след такава отмяна, без тази държава членка да бъде задължена да се въздържа до приключване на производството по обжалване на това решение от изпълнението на решение за прехвърляне на основание Регламент „Дъблин III“.
От това следва, че не може да се приеме, че гаранцията за ефективност на производството по обжалване на решение, с което се отхвърля молба за издаване на разрешение за пребиваване в качеството на жертва на трафик на хора, изисква изпълнението на предварително прието решение за прехвърляне да бъде изключено, преди да е имало произнасяне по тази жалба.
При все това член 4 от Директива 2004/81 гласи, че тя не съдържа пречка държавите членки да приемат или да запазят по-благоприятни разпоредби по отношение на лицата, посочени в тази директива.
От това следва, че Директива 2004/81 не е пречка в рамките на упражняването на процесуалната си автономия държава членка да реши да засили закрилата, предоставена на посочените в тази директива граждани на трети страни, като предостави на жалбата, подадена от тези граждани на трети страни по административен или съдебен ред срещу решение, с което се отхвърля молба за издаване на разрешение за пребиваване на основание на посочената директива, суспензивно действие на предходно решение за прехвърляне, за да се позволи на тези граждани на трети страни да останат на нейна територия до произнасянето по тази жалба.
Следователно, на второ място, следва да се определи дали Регламент „Дъблин III“ допуска държавите членки да използват свободата на преценка, с която разполагат, за да приложат Директива 2004/81, като предвидят, че жалба срещу решение, прието на основание на тази директива, предполага такова суспензивно действие и спирането или прекъсването на срока за прехвърляне.
В това отношение, макар от член 29, параграфи 1 и 2 от Регламент „Дъблин III“ да следва, че законодателят на Европейския съюз е искал да насърчи бързото изпълнение на решенията за прехвърляне, все пак той не е имал намерение да жертва съдебната защита на лицата, търсещи международна закрила, пред изискването за бърза обработка на тяхната молба и че за да гарантира тази защита, той е предвидил, че изпълнението на тези решения в определени случаи може да бъде спряно (вж. в този смисъл решения от 14 януари 2021 г., The International Protection Appeals Tribunal и др.,
C‑322/19 и C‑385/19
,
EU:C:2021:11
, т.
и от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне),
C‑245/21 и C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, т.
и
).
Така член 27, параграф 3 от този регламент изисква държавите членки да предоставят на засегнатите лица правно средство за защита, което да може да доведе до спиране на изпълнението на прието срещу него решение за прехвърляне (решение от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне),
C‑245/21 и C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, т.
).
Съгласно тази разпоредба държавите членки трябва да предвидят, първо, че жалбата срещу решението за прехвърляне предоставя на засегнатото лице правото да остане в държавата членка, която е приела това решение, до произнасяне по жалбата му, или, второ, че след подаването на жалба срещу решението за прехвърляне прехвърлянето автоматично се спира за разумен срок, през който съдът определя дали тази жалба следва да има суспензивно действие, или, трето, че засегнатото лице има възможност да подаде жалба, с която да поиска спиране на изпълнението на решението за прехвърляне до произнасянето по жалбата срещу това решение (решение от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне),
C‑245/21 и C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, т.
).
Освен това член 27, параграф 4 от Регламент „Дъблин III“ допълва посочената разпоредба, като разрешава на държавите членки да предвидят, че компетентните органи могат служебно да решат да спрат изпълнението на решението за прехвърляне в случаите, когато спирането му не произтича нито от действието на закона, нито от действието на съдебно решение, когато обстоятелствата около това изпълнение предполагат, че за да се гарантира ефективната съдебна защита на съответното лице, трябва да му бъде разрешено да остане на територията на държавата членка, която е приела решението за прехвърляне, до приемане на окончателно решение по жалбата, подадена срещу това решение (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне),
C‑245/21 и C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, т.
и
).
В случай че спирането на изпълнението на решението за прехвърляне е резултат от прилагането на член 27, параграф 3 или параграф 4 от Регламент „Дъблин III“, от член 29, параграф 1 от него следва, че срокът за прехвърляне тече не от приемането на искането за поемане на отговорност или за обратно приемане, а чрез дерогация, от крайното решение по жалбата, подадена срещу решението за прехвърляне (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне),
C‑245/21 и C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, т.
и
).
Жалба, подадена по административен или съдебен ред срещу решение, различно от решение за прехвърляне, като решение, с което се отхвърля молба за издаване на разрешение за пребиваване в качеството на жертва на трафик на хора, не може обаче да се счита за жалба или преразглеждане по член 27, параграф 3 или параграф 4 от Регламент „Дъблин III“.
Всъщност от самия текст на тази разпоредба следва, че тя се отнася до процедури „за целите на обжалването или преразглеждането на решението за прехвърляне“. Следователно позоваванията на „обжалването“ и на „преразглеждането“, съдържащи се в посочената разпоредба, трябва да се разбират в смисъл, че се отнасят единствено до посочените в член 27, параграф 1 от този регламент обжалване и преразглеждане срещу решение за прехвърляне.
Това тълкуване впрочем е в съответствие с целта на член 27 от посочения регламент, който урежда не условията за изпълнение на решенията за прехвърляне, а правните средства за защита, които могат да бъдат използвани срещу тези решения.
При това положение, като се има предвид, че член 29, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ предвижда прилагане на изключение от принципа, че срокът за прехвърляне тече от приемането на искането за поемане на отговорност или за обратно приемане само докато бъде постановено окончателно решение по жалбата или преразглеждането, когато суспензивният ефект следва от член 27, параграф 3 или параграф 4 от този регламент, това изключение не може да се приложи в случай на подаване на молба за преразглеждане или жалба срещу решение, с което се отхвърля молба за издаване на разрешение за пребиваване в качеството на жертва на трафик на хора, дори когато подаването на такава жалба съгласно националното право предполага право на оставане на територията на съответната държава членка.
По-специално, разрешението, до което стига Съдът в решения от 13 септември 2017 г., Khir Amayry (
C‑60/16
,
EU:C:2017:675
) и от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне) (
C‑245/21 и C‑248/21
,
EU:C:2022:709
), не може да бъде приложено по отношение на последиците от спиране на изпълнението на решение за прехвърляне на основание член 27, параграф 4 от този регламент.
Всъщност това разрешение произтича от отчитането на предоставянето на суспензивно действие на решението за прехвърляне на жалба, подадена срещу това решение, което е изрично предвидено от законодателя на Съюза и има за цел да гарантира ефективна съдебна защита на засегнатите от такова решение лица в определената от посочения регламент рамка (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне),
C‑245/21 и C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, т.
).
При все това обстоятелството, че посоченото в точка 60 от настоящото решение изключение не е приложимо в случай като разглеждания в главното производство, по никакъв начин не означава, че Регламент „Дъблин III“ не допуска национална правна уредба, която предвижда, че подаването на молба за преразглеждане на решение, с което на гражданин на трета страна се отказва издаването на разрешение за пребиваване въз основа на Директива 2004/81, предполага спиране на изпълнението на предходно прието по отношение на този гражданин на трета страна решение за прехвърляне.
Всъщност, както следва от точка 35 от настоящото решение, по принцип не може да се изключи възможността изпълнението на решение за прехвърляне да бъде спряно законосъобразно извън случаите по член 27, параграфи 3 и 4 от Регламент „Дъблин III“.
Освен това следва да се припомни, че както следва от съображения 4 и 5 от него, целта на този регламент е да се установи ясен и работещ метод, основан на обективни и справедливи критерии както за държавите членки, така и за заинтересованите лица, за да се определи бързо държавата членка, която е компетентна за разглеждането на молба за убежище, така че да се гарантира ефективен достъп до процедурите за предоставяне на международна закрила, без да се компрометира целта за бързо разглеждане на молбите за международна закрила (вж. в този смисъл решения от 19 март 2019 г., Jawo,
C‑163/17
,
EU:C:2019:218
, т.
и от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне),
C‑245/21 и C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, т.
).
Императивните срокове, чрез които законодателят на Съюза е уредил процедурите за поемане на отговорност и за обратно приемане, допринасят в решаваща степен за постигането на целта за бърза обработка на молбите за международна закрила, като гарантират, че посочените процедури ще се провеждат без неоправдано забавяне, и свидетелстват за особената важност, която законодателят придава на бързото определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, както и на факта, че с оглед на целта за осигуряване на ефективен достъп до процедурите за международна закрила и за некомпрометиране на тази цел за бърза обработка, е важно тези молби да бъдат разглеждани при необходимост от държава членка, различна от определената като компетентна съгласно обявените в глава III от този регламент критерии (вж. в този смисъл решение от 13 ноември 2018 г., X и X,
C‑47/17 и C‑48/17
,
EU:C:2018:900
, т.
и
).
От целите на Регламент „Дъблин III“, припомнени в предходните точки от настоящото решение, както и тълкуването на член 29, параграф 1, който определя срока за прехвърляне, във връзка с член 29, параграф 2 от този регламент, който предвижда, че липсата на изпълнение на решението за прехвърляне в този срок води до прехвърляне на компетентност, следва, че законодателят на Съюза е искал да задължи молещата държава членка да не изпълнява във всички случаи решенията за прехвърляне, а да поеме по отношение на съответните лица и другите държави членки последиците, наблюдавани от забавяне на изпълнението на тези решения, за да се гарантира, че обработката на молбите за международна закрила не е прекомерно забавена.
В този контекст уточнението, съдържащо се в член 29, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“, че прехвърлянето се осъществява „съгласно националното право на молещата държава членка“, трябва да се тълкува в смисъл, че предполага, че държавите членки разполагат с известна свобода на преценка при определянето на условията за изпълнение на решенията за прехвърляне и на това основание да предвидят, че изпълнението на решение за прехвърляне може да бъде спряно с цел да се осигури засилена защита на гражданите на трети страни в рамките на прилагането на Директива 2004/81.
Тази свобода на преценка обаче не означава, че държава членка може да предвиди, че спирането на изпълнението на решение за прехвърляне, което произтича от националното ѝ право, води до спирането или прекъсването на срока за прехвърляне.
В действителност, освен че позоваването на националното право в член 29, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ се отнася до условията за осъществяване на прехвърлянето, а не до правилата за изчисляване на срока за прехвърляне, важно е да се подчертае, че доколкото изтичането на срока за прехвърляне предполага по силата на член 29, параграф 2 от този регламент прехвърляне на компетентност между държавите членки, да се позволи на всяка държава членка да измени правилата за изчисляване на този срок в зависимост от съдържанието на националната ѝ правна уредба, би довело до промяна в отговорностите между държавите членки, произтичаща от посочения регламент.
Освен това подобно тълкуване на член 29, параграф 1 от Регламент „Дъблин III“ би било в противоречие с постигането на целите на този регламент, припомнени в точки 65 и 66 от настоящото решение, тъй като то би могло да забави, евентуално трайно, броенето на срока за прехвърляне по причини, които не са били приети от законодателя на Съюза, и следователно да лиши този срок от всякакво полезно действие, както и да отложи прекомерно разглеждането на молбите за международна закрила на засегнатите лица.
От това следва, че фактът, че условията и редът за обжалване на решенията, с които се отхвърля молба за издаване на разрешение за пребиваване в качеството на жертва на трафик на хора, както следва от точка 40 от настоящото решение, попадат в обхвата на процесуалната автономия на държавите членки, не им позволява да дерогират правилата за изчисляване на срока за прехвърляне, произтичащи от член 29 от Регламент „Дъблин III“.
Тази преценка не се поставя под въпрос от рисковете за избор на най-благоприятна юрисдикция и от злоупотреба с право, посочени от запитващата юрисдикция, доколкото от съображенията, съдържащи се в точки 32—47 от настоящото решение, следва, че във всички случаи подобни рискове не произтичат от правилата, приети от законодателя на Съюза, а евентуално от избора, направен от Кралство Нидерландия в рамките на процесуалната му автономия.
С оглед на гореизложеното на поставения въпрос следва да се отговори, че член 29, параграфи 1 и 2 от Регламент „Дъблин III“ във връзка с член 27, параграф 3 от този регламент трябва да се тълкува в смисъл, че:
–
допуска национална правна уредба, която предвижда, че подаването на молба за преразглеждане на решение, с което на гражданин на трета страна се отказва разрешение за пребиваване в качеството му на жертва на трафик на хора, спира изпълнението на решение за прехвърляне, прието преди това по отношение на този гражданин на трета страна, но
–
не допуска национална правна уредба, която предвижда, че такова спиране води до спиране или прекъсване на срока за прехвърляне на посочения гражданин на трета страна.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

Член 29, параграфи 1 и 2 от Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство във връзка с член 27, параграф 3 от този регламент,

трябва да се тълкува в смисъл, че:

–
допуска национална правна уредба, която предвижда, че подаването на молба за преразглеждане на решение, с което на гражданин на трета страна се отказва разрешение за пребиваване в качеството му на жертва на трафик на хора, спира изпълнението на решение за прехвърляне, прието преди това по отношение на този гражданин на трета страна, но

–
не допуска национална правна уредба, която предвижда, че такова спиране води до спиране или прекъсване на срока за прехвърляне на посочения гражданин на трета страна.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.