CELEX: 62016CJ0418
Odvolanie
Ochranná známka Európskej únie
Nariadenie (ES) č. 207/2009
Článok 15 ods. 1
Článok 57 ods. 2 a 3
Článok 64
Článok 76 ods. 2
Nariadenie (ES) č. 2868/95
Pravidlo 22 ods. 2
Pravidlo 40 ods. 6
Konanie o vyhlásenie neplatnosti
Návrhy na vyhlásenie neplatnosti založené na skoršej národnej ochrannej známke
Riadne používanie skoršej ochrannej známky
Dôkaz
Zamietnutie návrhov
Zohľadnenie nových dôkazov zo strany odvolacieho senátu Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO)
Zrušenie rozhodnutí zrušovacieho oddelenia EUIPO
Vrátenie veci
Dôsledky

Svojím odvolaním mobile.de GmbH, predtým mobile.international GmbH, navrhuje zrušiť rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 12. mája 2016, mobile.international/EUIPO – Rezon (mobile.de) (T‑322/14 a T‑325/14, neuverejnený, ďalej len „napadnutý rozsudok“,
EU:T:2016:297
), ktorým Všeobecný súd zamietol jej dve žaloby na zrušenie rozhodnutí prvého odvolacieho senátu Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) z 9. januára (vec R 922/2013‑1) a z 13. februára 2014 (vec R 951/2013‑1) (ďalej len „sporné rozhodnutia“), týkajúce sa dvoch konaní o vyhlásenie neplatnosti medzi spoločnosťami mobile.international a Rezon OOD.
Právny rámec
Nariadenie (ES) č. 207/2009
Článok 8 nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (
Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1
), zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2424 zo 16. decembra 2015 (
Ú. v. EÚ L 341, 2015, s. 21
) (ďalej len „nariadenie č. 207/2009“) znie:
„1.   Na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky ochranná známka, o ktorej zápis sa žiada, nebude zapísaná:
…
b)
ak pre jej zhodnosť alebo podobnosť so skoršou ochrannou známkou a zhodnosť alebo podobnosť tovarov alebo služieb, na ktoré sa vzťahujú tieto ochranné známky, existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, pokiaľ ide o územie, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená; pravdepodobnosť zámeny zahŕňa aj pravdepodobnosť asociácie so skoršou ochrannou známkou.
2.   Na účely odseku 1 sa pod pojmom ‚skoršie ochranné známky‘ rozumie:
a)
ochranné známky nasledujúcich druhov s dátumom podania prihlášky, ktorý je skorší ako dátum podania prihlášky ochrannej známky Európskej únie, berúc do úvahy prípadne právo prednosti uplatnené na podporu týchto ochranných známok:
…
ii)
ochranné známky zapísané v členskom štáte…;
…“
Článok 15 nariadenia č. 207/2009 uvádza:
„1.   Ak počas obdobia piatich rokov po zápise majiteľ nepoužíval riadne ochrannú známku Európskej únie v Únii v súvislosti s tovarmi alebo službami, pre ktoré bola zapísaná, alebo ak takéto používanie bolo pozastavené nepretržite päť rokov, ochranná známka Európskej únie je predmetom sankcií stanovených v tomto nariadení, pokiaľ neexistujú oprávnené dôvody jej nepoužívania.
Za používanie v zmysle prvého pododseku sa považuje aj:
a)
používanie ochrannej známky Európskej únie v podobe, ktorá sa líši v prvkoch, ktoré nemenia rozlišovaciu spôsobilosť ochrannej známky v podobe, v akej bola zapísaná, bez ohľadu na to, či je ochranná známka v podobe, v akej sa používa, tiež zapísaná na meno majiteľa;
…“
Článok 53 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
„1.   Ochranná známka [Európskej únie] sa vyhlási za neplatnú na základe návrhu podaného [EUIPO]…:
a)
ak existuje skoršia ochranná známka, ako je uvedené v článku 8 ods. 2, a podmienky stanovené v odseku 1 alebo v odseku 5 daného článku sú splnené;
…“
Článok 54 uvedeného nariadenia sa týka obmedzenia práv v dôsledku strpenia.
Článok 57 tohto istého nariadenia stanovuje:
„1.   Pri preskúmavaní návrhu na zrušenie alebo vyhlásenie neplatnosti [EUIPO] vyzve účastníkov konania tak často, ako to bude potrebné, aby predložili vyjadrenie v lehote stanovenej úradom k oznámeniam ostatných účastníkov konania alebo k tým, ktoré vydá samotný úrad.
2.   Ak o to požiada majiteľ ochrannej známky Európskej únie, majiteľ staršej ochrannej známky Európskej únie, ktorý je účastníkom konania o neplatnosti, predloží dôkaz o tom, že počas obdobia piatich rokov predchádzajúcich dňu návrhu na vyhlásenie neplatnosti sa staršia ochranná známka Európskej únie skutočne používala v Únii v súvislosti s tovarmi alebo službami, pre ktoré je zapísaná a ktoré majiteľ uvedenej staršej ochrannej známky Európskej únie uvádza ako dôvod svojho návrhu, alebo o tom, že existujú náležité dôvody nepoužívania, za predpokladu, že staršia ochranná známka Európskej únie bola k tomuto dňu zapísaná najmenej počas piatich rokov. … Ak sa takýto dôkaz nepredloží, návrh na vyhlásenie neplatnosti sa zamietne. Ak sa staršia ochranná známka [Európskej únie] používala iba pre časť tovarov alebo služieb, pre ktoré bola zapísaná, považuje sa na účely preskúmania návrhu na vyhlásenie neplatnosti za zapísanú iba pre túto časť tovarov alebo služieb.
3.   Odsek 2 sa uplatní na staršie národné ochranné známky uvedené v článku 8 ods. 2 písm. a), pričom používanie v členskom štáte, v ktorom bola staršia národná ochranná známka chránená, sa nahrádza používaním v Európskej únii.
…
5.   Ak preskúmanie návrhu na zrušenie alebo vyhlásenie neplatnosti odhalí, že ochranná známka nemala byť zapísaná pre niektoré alebo všetky tovary alebo služby, pre ktoré bola zapísaná, práva majiteľa ochrannej známky Európskej únie sa zrušia alebo sa známka vyhlási za neplatnú pre tieto tovary alebo služby. V opačnom prípade sa návrh na zrušenie alebo vyhlásenie neplatnosti zamietne.
…“
Článok 63 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 stanovuje:
„Pri preskúmavaní odvolania odvolací senát vyzve účastníkov konania tak často, ako to bude potrebné, aby predložili vyjadrenie v lehote určenej odvolacím senátom k oznámeniam ostatných účastníkov konania alebo k tým, ktoré vydá samotný odvolací senát.“
Článok 64 tohto nariadenia stanovuje:
„1.   Po preskúmaní toho, či odvolaniu možno vyhovieť, odvolací senát rozhodne o odvolaní. Odvolací senát môže buď vykonávať všetky právomoci oddelenia zodpovedného za rozhodnutie, voči ktorému sa podáva odvolanie, alebo vec vrátiť tomuto oddeleniu na ďalšie konanie.
2.   Ak odvolací senát vráti vec na ďalšie konanie oddeleniu, voči ktorého rozhodnutiu bolo podané odvolanie, toto oddelenie je viazané právnym posúdením odvolacieho senátu, pokiaľ je skutkový stav rovnaký.
…“
Článok 76 ods. 2 uvedeného nariadenia stanovuje:
„[EUIPO] nemusí zobrať do úvahy skutočnosti ani dôkazy, ktoré účastníci konania nepredložili včas.“
Vykonávacie nariadenie
Pravidlo 22 ods. 2 nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z 13. decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva (
Ú. v. ES L 303, 1995, s. 1
; Mim. vyd. 17/001, s. 189), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 1041/2005 z 29. júna 2005 (
Ú. v. EÚ L 172, 2005, s. 4
) (ďalej len „vykonávacie nariadenie“) stanovuje:
„Ak má namietajúca strana poskytnúť dôkaz o používaní alebo preukázať, že existujú opodstatnené dôvody nepoužívania, [ÚHVT] ju vyzve, aby predložila dôkaz v lehote, ktorú stanoví. Ak namietajúca strana neposkytne takýto dôkaz pred uplynutím lehoty, [ÚHVT] námietky zamietne.“
Pravidlo 22 ods. 3 a 4 vykonávacieho nariadenia sa týka údajov a dokladov na predloženie s cieľom preukázať používanie.
Pravidlo 40 ods. 6 tohto nariadenia stanovuje:
„Ak musí žiadateľ predložiť dôkaz o používaní ochrannej známky alebo dôkaz, že existujú opodstatnené dôvody nepoužívania podľa článku [57] ods. 2 alebo 3 nariadenia [č. 207/2009], [ÚHVT] vyzve žiadateľa, aby predložil dôkaz o náležitom [riadnom ‐
neoficiálny preklad
] používaní ochrannej známky v lehote, ktorú určí. Ak takýto dôkaz nie je v stanovenej lehote predložený, návrh na vyhlásenie o neplatnosti sa zamietne. Pravidlo 22 ods. 2… platí
mutatis mutandis
.“
Pravidlo 50 ods. 1 predmetného nariadenia stanovuje:
„Pokiaľ nie je stanovené inak, tak ustanovenia týkajúce sa konania predtým ako útvar, ktorý prijal rozhodnutie, voči ktorému sa podáva odvolanie [konania pred orgánom, ktorý vydal napadnuté rozhodnutie, –
neoficiálny preklad
] sa uplatňujú na odvolacie konania
mutatis mutandis
.
…
Ak je odvolanie zamerané proti rozhodnutiu oddelenia námietok, [námietkového oddelenia –
neoficiálny preklad
] výbor obmedzí svoje preskúmanie odvolania na skutočnosti a dôkazy predložené v lehote, ktorú stanovilo oddelenie námietok [námietkové oddelenie –
neoficiálny preklad
] v súlade s nariadením a týmito pravidlami, ak komisia [odvolací senát –
neoficiálny preklad
] nezváži, že by sa mali vziať do úvahy ďalšie skutočnosti a dôkazy podľa článku [76] ods. 2 nariadenia [č. 207/2009].“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 17. novembra 2008 odvolateľka predložila na EUIPO dve prihlášky ochranných známok Európskej únie, ktoré sa v uvedenom poradí týkali slovného označenia mobile.de (ďalej len „slovná ochranná známka“) a obrazového označenia (ďalej len „obrazová ochranná známka“), ktoré je reprodukované nižšie:
Výrobky a služby, pre ktoré sa zápis týchto ochranných známok žiadal, patria do tried 9, 16, 35, 38 a 42 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení (ďalej len „Niceská dohoda“).
Obrazová ochranná známka bola zapísaná 26. januára a slovná ochranná známka bola zapísaná 29. septembra 2010.
Dňa 18. januára 2011 spoločnosť Rezon podala dva návrhy na vyhlásenie neplatnosti, ktoré sa týkali slovnej ochrannej známky a obrazovej ochrannej známky, na základe článku 53 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 1 písm. b) toho istého nariadenia. Na podporu svojich návrhov Rezon uvádzala bulharskú obrazovú ochrannú známku zapísanú 20. apríla 2005 (ďalej len „predmetná skoršia národná ochranná známka“) a reprodukovanú nižšie:
Predmetná skoršia národná ochranná známka bola zapísaná pre služby zaradené do tried 35, 39 a 42 v zmysle Niceskej dohody, ktoré zodpovedajú tomuto opisu:
–
trieda 35: „Reklama; obchodný manažment, obchodná administratíva; kancelárske práce“,
–
trieda 39: „Doprava; balenie a skladovanie tovaru; organizovanie ciest“ a
–
trieda 42: „Vedecké a technologické služby a s nimi súvisiaci výskum a projektovanie; priemyselné analýzy a priemyselný výskum; navrhovanie a vývoj počítačového hardvéru a softvéru, právne služby“.
Návrhy na vyhlásenie neplatnosti však boli založené len na službách, ktoré patria do tried 35 a 42 Niceskej dohody.
Pred zrušovacím oddelením EUIPO (ďalej len „zrušovacie oddelenie“) odvolateľka žiadala, aby Rezon predložila dôkaz o používaní predmetnej skoršej národnej ochrannej známky v súlade s článkom 57 ods. 2 a 3 nariadenia č. 207/2009, pre služby patriace do týchto dvoch tried.
Dvomi rozhodnutiami s dátumom 28. marca 2013 zrušovacie oddelenie zamietlo návrhy na vyhlásenie neplatnosti z dôvodu, že Rezon nepredložila tento dôkaz.
Odvolací senát, ktorý konal o odvolaniach podaných spoločnosťou Rezon proti týmto rozhodnutiam, po tom, čo podľa článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 zohľadnil sériu dôkazov predložených po prvýkrát v rámci týchto odvolaní, zaujal v bode 61 každého zo sporných rozhodnutí názor, že Rezon preukázala riadne používanie predmetnej skoršej národnej ochrannej známky pre služby reklamy na motorové vozidlá patriace do triedy 35 Niceskej dohody. Preto v bode 62 týchto rozhodnutí zrušil rozhodnutia zrušovacieho oddelenia. Keďže účastníci konania nepredložili žiadne tvrdenie týkajúce sa uplatňovania článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 a zrušovacie oddelenie neskúmalo pravdepodobnosť zámeny, odvolací senát v tom istom bode 62 uvedených rozhodnutí vrátil veci na ďalšie konanie tomuto oddeleniu s cieľom meritórneho preskúmania návrhov na vyhlásenie neplatnosti v súlade s článkom 64 tohto nariadenia.
Žaloby pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok
Návrhmi doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 6. mája
(vec T‑325/14) a 7. mája 2014 (vec T‑322/14) odvolateľka podala dve žaloby na zrušenie sporných rozhodnutí.
Po tom, čo Všeobecný súd uznesením zo 4. marca 2016 rozhodol o zlúčení vecí T‑322/14 a T‑325/14 na účely vyhlásenia konečného rozhodnutia, napadnutým rozsudkom zamietol tieto návrhy v celom ich rozsahu.
Návrhy účastníkov konania
Odvolateľka svojím odvolaním navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok a
–
uložil EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania.
EUIPO a Rezon navrhujú, aby Súdny dvor zamietol odvolanie a zaviazal odvolateľku na náhradu trov konania.
O návrhu na opätovné otvorenie ústnej časti konania
Po prednesení návrhov generálnej advokátky odvolateľka podaním do kancelárie Súdneho dvora z 26. januára 2018 požiadala, aby bolo nariadené opätovné otvorenie ústnej časti konania. Na podporu tohto návrhu odvolateľka uvádza, že z článku 10 ods. 7 a článku 19 ods. 2 delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2017/1430 z 18. mája 2017, ktorým sa dopĺňa nariadenie Rady (ES) č. 207/2009 o ochrannej známke Európskej únie a ktorým sa zrušuje nariadenie Komisie (ES) č. 2868/95 a nariadenie Komisie (ES) č. 216/96 (
Ú. v. EÚ L 205, 2017, s. 1
), ktoré sa s výhradou určitých výnimiek stalo uplatniteľným od 1. októbra 2017, vyplýva, že iba „oprávnené dôvody“ môžu odôvodniť to, aby EUIPO zobral podľa článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 do úvahy doplňujúce dôkazy o používaní skoršej ochrannej známky predložené navrhovateľom vyhlásenia neplatnosti po uplynutí stanovených lehôt. Z toho vyplýva, že druhý odvolací dôvod je podložený. Okrem toho tým, že v bode 40 svojich návrhov generálna advokátka vyjadrila názor podľa ktorého šiesty odvolací dôvod nie je dôvodný, kvôli právomoci posúdenia, ktorou disponuje EUIPO na zohľadnenie dodatočných dôkazov, neodpovedala na otázku, či táto právomoc posúdenia bola vykonaná bez toho, aby došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu.
Treba pripomenúť, že Štatút Súdneho dvora Európskej únie a Rokovací poriadok Súdneho dvora neupravujú možnosť dotknutých účastníkov konania podať pripomienky v reakcii na návrhy prednesené generálnym advokátom (rozsudok zo 4. septembra 2014, Vnuk,
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
, bod
a citovaná judikatúra).
Podľa článku 252 druhého odseku ZFEÚ je povinnosťou generálneho advokáta, konajúceho nestranne a nezávisle, predkladať na verejných pojednávaniach odôvodnené návrhy v prípadoch, ktoré si v súlade so štatútom Súdneho dvora Európskej únie vyžadujú jeho účasť. Ani návrhy generálneho advokáta, ani odôvodnenie, na základe ktorého k nim dospel, nie sú pre Súdny dvor záväzné (rozsudok zo 17. septembra 2015, Mory a i./Komisia,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, bod
).
V dôsledku toho nesúhlas jedného z účastníkov konania s návrhmi generálneho advokáta bez ohľadu na otázky, ktoré v nich skúmal, nemôže byť sám osebe dôvodom opodstatňujúcim opätovné otvorenie ústnej časti konania (rozsudok zo 17. septembra 2015, Mory a i./Komisia,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, bod
).
Súdny dvor môže podľa článku 83 svojho rokovacieho poriadku kedykoľvek po vypočutí generálneho advokáta rozhodnúť o opätovnom začatí ústnej časti konania, najmä ak usúdi, že nemá dostatok informácií, alebo ak sa má vo veci rozhodnúť na základe tvrdenia, o ktorom sa nemali možnosť vyjadriť účastníci konania alebo subjekty oprávnené podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie (rozsudok z 29. apríla 2015, Nordzucker,
C‑148/14
,
EU:C:2015:287
, bod
).
V prejednávanej veci nejde o taký prípad. Podobne ako EUIPO a Rezon odvolateľka mohla v priebehu písomnej časti konania uviesť všetky svoje skutkové a právne tvrdenia na podporu svojich návrhov, vrátane návrhov, ktoré sa týkajú možnosti poskytnúť v rámci konania o vyhlásení neplatnosti dodatočné dôkazy o používaní skoršej ochrannej známky podľa článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009. Súdny dvor teda po vypočutí generálnej advokátky konštatuje, že má k dispozícii všetky dôkazy potrebné pre rozhodnutie vo veci a že tieto dôkazy boli pred ním prejednané.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy Súdny dvor zastáva názor, že nie je potrebné rozhodnúť o otvorení ústnej časti konania.
O odvolaní
O prípustnosti odvolania
Rezon uvádza, že odvolanie neobsahuje jasné uvedenie dôvodov, pre ktoré je potrebné preskúmanie napadnutého rozsudku. Okrem toho odvolateľka nepreukázala ani právny záujem na podaní tohto odvolania, ani záujem na konaní. Splnomocnenie na konanie, ktoré je pripojené k uvedenému odvolaniu, totiž neobsahuje žiadny výraz vôle týkajúci sa prípadného oprávnenia na zastupovanie pred súdom Únie. Toto plnomocenstvo sa týka skorších konaní a jeho znenie nie je na odôvodnenie takého oprávnenia dostatočne presné.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora z článku 256 ods. 1 druhého pododseku ZFEÚ, z článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a z článku 168 ods. 1 písm. d) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora vyplýva, že v odvolaní musia byť presne uvedené napádané časti rozsudku, ktorého zrušenie sa navrhuje, ako aj právne tvrdenia, ktoré osobitným spôsobom podporujú tento návrh. V tejto súvislosti článok 169 ods. 2 tohto rokovacieho poriadku vyžaduje, aby sa v právnych dôvodoch a právnych tvrdeniach presne označili časti odôvodnenia rozhodnutia Všeobecného súdu, ktoré sa napádajú (rozsudok z 20. septembra 2016, Mallis a i./Komisia a BCE,
C‑105/15 P až C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
, body
a
).
V danom prípade sú tieto požiadavky zjavne splnené. Toto odvolanie totiž so všetkou požadovanou jasnosťou uvádza kritizované prvky napadnutého rozsudku, ako aj dôvody a tvrdenia uvádzané s cieľom dosiahnuť zrušenie tohto rozsudku.
Okrem toho treba pripomenúť, že podľa článku 56 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie môže podať odvolanie účastník konania, ktorý vo svojich návrhoch nebol vôbec úspešný alebo bol úspešný len čiastočne, iní vedľajší účastníci konania než členské štáty a inštitúcie Únie však môžu podať odvolanie len vtedy, ak sa ich rozhodnutie Všeobecného súdu priamo dotýka.
V danom prípade, keďže mobile.de mala v prvostupňovom konaní postavenie žalobkyne, a nie vedľajšieho účastníka konania a vo svojich návrhoch nebola vôbec úspešná, na základe tejto samotnej skutočnosti odôvodňuje svoju aktívnu legitimáciu a svoj záujem na konaní v rámci tohto odvolania bez toho, aby preukazovala, že napadnutý rozsudok sa jej priamo týka (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. apríla 2017, EUIPO/Szajner,
C‑598/14 P
,
EU:C:2017:265
, bod
).
Nakoniec advokát zastupujúci odvolateľku v rámci tohto konania v súlade s článkom 44 ods. 1 písm. b) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora odôvodnil svoje postavenie plnomocenstvom vystaveným touto spoločnosťou na účely jej zastupovania v rámci akéhokoľvek konania v oblasti práva ochranných známok.
Z toho vyplýva, že toto odvolanie sa nemôže zamietnuť ako neprípustné v celom jeho rozsahu.
O veci samej
O prvom a druhom odvolacom dôvode
–
Tvrdenia účastníkov konania
Svojím prvým odvolacím dôvodom odvolateľka uvádza, že Všeobecný súd porušil článok 57 ods. 2 a 3 nariadenia č. 207/2009, ako aj pravidlo 22 ods. 2 a pravidlo 40 ods. 6 vykonávacieho nariadenia, keď rozhodol, že odvolací senát mohol platne zohľadniť dôkazy o riadnom používaní predmetnej skoršej národnej ochrannej známky predložené po prvýkrát v konaní pred ním. V tejto súvislosti Všeobecný súd v bodoch 27 a 28 napadnutého rozsudku mylne zastával názor, že ak niektoré dôkazy určené na preukázanie tohto použitia boli predložené v lehote, ktorú stanovil EUIPO, konanie o vyhlásenie neplatnosti v zásade musí pokračovať.
Toto odôvodnenie odporuje zneniu, ako aj systematike týchto rôznych ustanovení. Pojem „dôkaz“ v zmysle článku 57 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 si totiž vyžaduje, aby žiadateľ o vyhlásenie neplatnosti skutočne preukázal riadne používanie predmetnej skoršej ochrannej známky. Ak v tomto smere neexistuje dôkaz, návrh na vyhlásenie neplatnosti sa musí zamietnuť. Rovnakým spôsobom pravidlo 22 ods. 2 a pravidlo 40 ods. 6 vykonávacieho nariadenia spresňujú, že námietka a návrh na vyhlásenie neplatnosti sa musia zamietnuť, ak „dôkaz o používaní“ nie je predložený v stanovenej lehote. V tejto súvislosti je článok 57 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 ako všeobecné procesné ustanovenie nahradený konkrétnejšími ustanoveniami uvedenými v článku 57 ods. 2 tohto nariadenia, ako aj uvedenými pravidlami.
Svojím druhým odvolacím dôvodom založenom na porušení článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 odvolateľka Všeobecnému súdu v prvom rade vytýka, že uplatnil toto ustanovenie. Toto ustanovenie sa totiž uplatní, len „pokiaľ nie je stanovené inak“. Pravidlo 22 ods. 2 a pravidlo 40 ods. 6 vykonávacieho nariadenia predstavujú práve takéto „iné ustanovenia“. Okrem toho, hoci pravidlo 50 ods. 1 tretí pododsek tohto nariadenia obsahuje osobitné pravidlo umožňujúce odvolaciemu senátu zohľadniť nové skutočnosti v rámci námietkového konania, také osobitné pravidlo neexistuje pre konanie o vyhlásení neplatnosti. Navyše by bolo v súlade s cieľom týchto pravidiel, aby odvolacie senáty disponovali takou právomocou iba v rámci námietkového konania, pretože na rozdiel od namietateľa, ktorý je povinný dodržať veľmi krátku lehotu, majiteľ skoršieho práva by mohol sám určiť moment začatia konania o vyhlásenie neplatnosti a za absencie námietky by majiteľ ochrannej známky mohol legitímne dôverovať v jej existenciu.
Po druhé Všeobecný súd v bodoch 40 až 44 napadnutého rozsudku vychádzal výlučne len z toho, že dôkazy predložené oneskorene boli skutočne relevantné, bez preskúmania štádia konania, v akom došlo k tomuto predloženiu a ani toho, či okolnosti, ktoré ho sprevádzali, nebránili tomuto zohľadneniu. V prejednávanej veci však navrhovateľ vyhlásenia neplatnosti disponoval predmetnými dôkazmi v štádiu začatia konania a mal viackrát príležitosť zaujať stanovisko k výhradám odvolateľky týkajúcim sa dôkaznej hodnoty týchto dôkazov.
Po tretie odvolateľka uvádza, že v rozpore s tým, čo Všeobecný súd konštatoval v bode 42 napadnutého rozsudku, faktúry predložené pred odvolacím senátom nepredstavovali potvrdenie alebo objasnenie zoznamov faktúr predložených pred zrušovacím oddelením. V tomto zmysle Všeobecný súd v bode 43 tohto rozsudku skreslil skutočnosti a dôkazy. Všeobecný súd totiž vychádzal z protichodných tvrdení, keď prijal záver, že na jednej strane tieto zoznamy už mali značnú dôkaznú hodnotu pred zrušovacím oddelením, a na druhej strane, že samotné tieto faktúry umožňovali pochopiť, že uvedené zoznamy predstavovali zoznamy faktúr. Okrem toho Všeobecný súd skreslil skutočnosti, keď potvrdil, že odvolateľka uznala, že mohla pochopiť odkaz „reklama na mobile.bg“ v bulharskom jazyku, keďže odvolateľka nie je schopná identifikovať z týchto zoznamov akýkoľvek odkaz na poskytovanie reklamných služieb.
EUIPO, ktorého podporuje Rezon, zastáva názor, že tieto dva odvolacie dôvody nie sú odôvodnené.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
Podľa článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 EUIPO môže nebrať do úvahy skutočnosti alebo dôkazy, ktoré účastníci konania nepredložili včas.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, pripomenutej v bode 25 napadnutého rozsudku, zo znenia tohto ustanovenia vyplýva, že spravidla a pokiaľ nie je uvedené inak, predloženie skutočností a dôkazov účastníkmi konania je naďalej možné po uplynutí lehôt, ktorými sa riadi takéto predloženie, pri uplatnení ustanovení nariadenia č. 207/2009, a že nič nezakazuje ÚHVT zohľadniť skutočnosti a dôkazy takto oneskorene označené alebo predložené (rozsudky z 13. marca 2007, ÚHVT/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, bod
, a zo 4. mája 2017, Comercializadora Eloro/EUIPO,
C‑71/16 P
, neuverejnený,
EU:C:2017:345
, bod
).
Spresňujúc, že EUIPO sa „môže“ v podobných prípadoch rozhodnúť, že nevezme takéto dôkazy do úvahy, uvedené ustanovenie v skutočnosti priznáva EUIPO pri rozhodovaní o tom, či je alebo nie je potrebné vziať tieto dôkazy do úvahy, širokú mieru voľnej úvahy, pričom svoje rozhodnutie v súvislosti s touto otázkou musí odôvodniť (rozsudok z 13. marca 2007, ÚHVT/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, body
,
a
, ako aj zo 4. mája 2017, Comercializadora Eloro/EUIPO,
C‑71/16 P
, neuverejnený,
EU:C:2017:345
, bod
).
Keďže prvý a druhý odvolací dôvod uvádzaný odvolateľkou sa týka právomoci voľnej úvahy, ktorou disponuje odvolací senát, s cieľom určiť, či existuje „ustanovenie, ktoré stanovuje inak“ ako článok 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, ktoré by mohlo odňať EUIPO takúto právomoc posúdenia, treba sa zamerať na pravidlá upravujúce odvolacie konanie.
V tejto súvislosti pravidlo 50 ods. 1 prvý pododsek vykonávacieho nariadenia stanovuje, že pokiaľ nie je stanovené inak, tak ustanovenia týkajúce sa konania pred orgánom, ktorý vydal napadnuté rozhodnutie, sa uplatňujú na odvolacie konania
mutatis mutandis
.
Pokiaľ ide o predloženie dôkazu o riadnom používaní skoršej ochrannej známky podľa článku 57 ods. 2 alebo 3 nariadenia č. 207/2009 v rámci konania o vyhlásenie neplatnosti, tak ako v predmetnom prípade, začatého na základe článku 53 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia, pravidlo 40 ods. 6 vykonávacieho nariadenia stanovuje, že EUIPO musí vyzvať majiteľa skoršej ochrannej známky na preukázanie jej používania v lehote, ktorú určí.
Hoci zo znenia uvedeného pravidla vyplýva, že ak sa nepredložil nijaký dôkaz o používaní dotknutej ochrannej známky v lehote, ktorú stanovil EUIPO, musí tento úrad
ex offo
návrh na vyhlásenie neplatnosti zamietnuť, tento záver naopak neplatí, ako to Všeobecný súd správne konštatoval v bode 27 napadnutého rozsudku, ak sa určité dôkazy určené na preukázanie tohto používania predložili v uvedenej lehote (pozri analogicky rozsudky z 26. septembra 2013, Centrotherm Systemtechnik/ÚHVT a centrotherm Clean Solutions,
C‑610/11 P
,
EU:C:2013:593
, bod
, ako aj zo 4. mája 2017, Comercializadora Eloro/EUIPO,
C‑71/16 P
, neuverejnený,
EU:C:2017:345
, bod
).
V takomto prípade totiž musí konanie pokračovať s výnimkou prípadu, že uvedené dôkazy zjavne nebudú relevantné na účely preukázania riadneho používania dotknutej skoršej ochrannej známky. Ako stanovuje článok 57 ods. 1 nariadenia č. 207/2009, EUIPO teda prislúcha vyzvať účastníkov konania tak často, ako to bude potrebné, aby predložili pripomienky k oznámeniam ostatných účastníkov konania alebo k tým, ktoré vydá samotný ÚHVT. V takom kontexte, ak sa návrh na vyhlásenie neplatnosti zamietne z dôvodu, že dotknutá skoršia ochranná známka nebola predmetom riadneho používania, toto zamietnutie vychádza nie z uplatnenia pravidla 40 ods. 6 vykonávacieho nariadenia, teda z ustanovenia, ktoré má v zásade procesnú povahu, ale výlučne z uplatnenia hmotnoprávnych ustanovení, ktoré boli uvedené v článku 57 ods. 2 alebo 3 nariadenia č. 207/2009 (pozri analogicky rozsudok z 26. septembra 2013, Centrotherm Systemtechnik/ÚHVT a centrotherm Clean Solutions,
C‑610/11 P
,
EU:C:2013:593
, bod
).
Z toho vyplýva, že, ako Všeobecný súd správne konštatoval v bode 29 napadnutého rozsudku, predloženie dôkazov o používaní dotknutej skoršej ochrannej známky, ktoré sa pripojí k dôkazom predloženým v lehote stanovenej EUIPO na základe pravidla 40 ods. 6 vykonávacieho nariadenia, ostáva možné aj po uplynutí uvedenej lehoty a nie je vôbec zakázané, aby ÚHVT pri použití voľnej úvahy, ktorú mu udeľuje článok 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, zohľadnil takto oneskorene predložené doplňujúce dôkazy (pozri analogicky rozsudok z 26. septembra 2013, Centrotherm Systemtechnik/ÚHVT a centrotherm Clean Solutions,
C‑610/11 P
,
EU:C:2013:593
, bod
, ako aj uznesenie zo 16. júna 2016, L’Oréal/EUIPO,
C‑611/15 P
, neuverejnené,
EU:C:2016:463
, bod
).
Z toho vyplýva, že pravidlo 40 ods. 6 vykonávacieho nariadenia nie je v rozpore s tým, čo uvádza odvolateľka, ustanovením odporujúcim článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 s dôsledkom, že odvolací senát nebol oprávnený zohľadniť doplňujúce dôkazy o používaní dotknutej skoršej ochrannej známky, ktoré predložil žiadateľ o vyhlásenie neplatnosti na podporu svojho návrhu v konaní pred ním (pozri analogicky rozsudok z 26. septembra 2013, Centrotherm Systemtechnik/ÚHVT a centrotherm Clean Solutions,
C‑610/11 P
,
EU:C:2013:593
, bod
).
Pokiaľ ide o odvolacie konanie, Súdny dvor už rozhodol, že z článku 63 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 76 ods. 2 tohto nariadenia vyplýva, že s cieľom skúmať podstatu odvolania, o ktorom rozhoduje, odvolací senát nielen vyzýva účastníkov konania tak často, ako je to potrebné, aby predložili v lehote, ktorú im určí, svoje pripomienky k oznámeniam, ktoré im poslal, ale že rovnako môže rozhodnúť o opatreniach na zabezpečenie priebehu konania, medzi ktorými sa uvádza predloženie skutočností alebo dôkazov. Takéto ustanovenia potvrdzujú možnosť, aby sa skutkový stav doplnil v rozličných štádiách konania vedeného pred EUIPO (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. marca 2007, ÚHVT/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, bod
).
Odvolateľka tiež nemôže uplatňovať, že pravidlo 50 ods. 1 tretí pododsek vykonávacieho nariadenia je ustanovením odporujúcim článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v zmysle uvedeného pravidla 50 ods. 1 tretieho pododseku, ak je odvolanie zamerané proti rozhodnutiu námietkového oddelenia, odvolací senát obmedzí preskúmanie odvolania na skutočnosti a dôkazy predložené v lehotách, ktoré stanovilo námietkové oddelenie, ak odvolací senát nedospeje k záveru, že by sa mali vziať do úvahy nové alebo dodatočné skutočnosti a dôkazy podľa článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009.
Vykonávacie nariadenie teda výslovne stanovuje, že odvolací senát má počas preskúmania odvolania zameraného proti rozhodnutiu námietkového oddelenia voľnú úvahu vyplývajúcu z pravidla 50 ods. 1 tretieho pododseku tohto nariadenia a článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, aby rozhodol, či je alebo nie je potrebné zohľadniť nové alebo ďalšie skutočnosti a dôkazy, ktoré neboli predložené v lehote, ktorú stanovilo námietkové oddelenie (rozsudok z 3. októbra 2013, Rintisch/ÚHVT,
C‑122/12 P
,
EU:C:2013:628
, bod
).
Nemožno z toho však naopak vyvodzovať, že pri preskúmaní odvolania proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia odvolací senát nedisponuje takou právomocou úvahy. Ako totiž Súdny dvor už rozhodol, pravidlo 50 ods. 1 tretí pododsek vykonávacieho nariadenia je len vyjadrením, pokiaľ ide o preskúmanie odvolania podaného proti rozhodnutiu námietkového oddelenia, zásady vyplývajúcej z článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, ktorý je právnym základom uvedeného pravidla 50 a obsahuje ustanovenie s horizontálnou funkciou v systéme uvedeného nariadenia, ktoré sa preto uplatňuje bez ohľadu na povahu predmetného konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. júla 2016, EUIPO/Grau Ferrer,
C‑597/14 P
,
EU:C:2016:579
, body
a
).
V dôsledku toho sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 24 až 29 napadnutého rozsudku rozhodol, že odvolací senát môže pri preskúmaní odvolania proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia zohľadniť doplňujúce dôkazy o riadnom používaní predmetnej skoršej ochrannej známky, ktoré neboli predložené v lehotách stanovených odvolacím senátom.
Okrem toho v súvislosti s tým, že odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že vykonal neúplné posúdenie kritérií odôvodňujúcich zohľadnenie takýchto dôkazov, treba pripomenúť, že zohľadnenie zo strany ÚHVT takýchto oneskorene predložených skutočností a dôkazov, ak má rozhodovať v rámci konania o vyhlásenie neplatnosti, možno odôvodniť najmä vtedy, ak sa úrad jednak domnieva, že oneskorene predložené skutočnosti môžu byť skutočne relevantné, pokiaľ ide o výsledné rozhodnutie o návrhu na vyhlásenie neplatnosti, ktorá mu bola podaná, a jednak že štádium konania, v ktorom došlo k tomuto oneskorenému predloženiu, a okolnosti, ktoré ho sprevádzajú, nebránia tomuto zohľadneniu (pozri analogicky rozsudky z 13. marca 2007, ÚHVT/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, bod
, a zo 4. mája 2017, Comercializadora Eloro/EUIPO,
C‑71/16 P
, neuverejnený,
EU:C:2017:345
, bod
).
V danom prípade stačí konštatovať, že v bodoch 39 až 44 napadnutého rozsudku Všeobecný súd preskúmal nielen to, či oneskorene predložené dôkazy boli skutočne relevantné, ale aj to, či štádium konania, v ktorom došlo k tomuto oneskorenému predloženiu a okolnosti, ktoré ho obklopovali, nebránili zohľadneniu týchto dôkazov.
Nakoniec v súvislosti s tým, že odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že nesprávne posúdil dôkaznú hodnotu a skreslil obsah určitých dôkazov, treba pripomenúť, že podľa článku 256 ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa odvolanie obmedzuje na právne otázky. Všeobecný súd je preto ako jediný oprávnený zistiť a posúdiť relevantné skutočnosti, ako aj posúdiť dôkazné prostriedky. Posúdenie týchto skutočností a dôkazných prostriedkov teda nezakladá, s výnimkou prípadu ich skreslenia, právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolacieho konania (rozsudok zo 17. marca 2016, Naazneen Investments/ÚHVT,
C‑252/15 P
, neuverejnený,
EU:C:2016:178
, bod
).
Okrem toho vzhľadom na výnimočnú povahu námietky založenej na skreslení skutočností, tie isté ustanovenia a článok 168 ods. 1 písm. d) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ukladajú odvolateľovi predovšetkým presne uviesť skutočnosti, ktoré boli skreslené Všeobecným súdom, a preukázať chyby v analýze, ktoré ho pri jeho posúdení viedli k tomuto skresleniu. Také skreslenie však musí zjavne vyplývať z dokumentov v spise bez toho, aby bolo potrebné vykonať nové posúdenie skutkového stavu a dôkazov (rozsudok z 22. septembra 2016, Pensa Pharma/EUIPO,
C‑442/15 P
, neuverejnený,
EU:C:2016:720
, body
a
).
V danom prípade treba konštatovať, že pod zámienkou vytýkania Všeobecnému súdu, že skreslil dôkazy, sa odvolateľka v skutočnosti snaží, aby Súdny dvor vykonal nové posúdenie týchto dôkazov, pokiaľ ide o otázku, či faktúry predložené po prvýkrát pred odvolacím senátom mali za cieľ, ako to Všeobecný súd konštatoval v bode 42 napadnutého rozsudku, podoprieť a objasniť obsah dôkazov, ktoré boli predložené pred zrušovacím oddelením. Odvolateľka sa naopak nijako neusiluje presným identifikovaním údajne skreslených skutočností preukázať, že Všeobecný súd v tejto súvislosti pristúpil ku konštatovaniam, ktoré sú v zjavnom rozpore s obsahom dôkazov v spise, alebo že by dôkazom v spise prisúdil dosah, aký zjavne nemá.
Z toho vyplýva, že argumentáciu odvolateľky treba v tomto rozsahu odmietnuť ako neprípustnú.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba prvý a druhý odvolací dôvod zamietnuť ako čiastočne neprípustné a čiastočne nedôvodné.
O treťom odvolacom dôvode
–
Tvrdenia účastníkov konania
Svojím tretím odvolacím dôvodom odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že porušil článok 15 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 tým, že nezohľadnil rozdiely, čiastočne fonetické a čiastočne koncepčné, medzi predmetnými označeniami.
Všeobecný súd v bodoch 51 až 61 napadnutého rozsudku opomenul vykonať fonetickú analýzu predmetných ochranných známok. Z fonetického hľadiska je rozlišovacia spôsobilosť predmetnej skoršej národnej ochrannej známky silne zmenená pridaním slovných prvkov „.bg“.
Všeobecný súd sa v nadväznosti na to dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď zastával názor, že rozlišovacia spôsobilosť nebola zmenená pridaním obrazových a slovných prvkov. V tejto súvislosti Všeobecný súd v bode 56 tohto rozsudku vychádzal len z rôznych prvkov predmetných ochranných známok a nie z celkového dojmu, ktorý tieto posledné uvedené známky vytvárajú. Na jednej strane z dôvodu slabej rozlišovacej spôsobilosti slova „mobile“ v rámci celkového dojmu absencia obrazového prvku vytvára taký rozdiel vo formách používania „mobile.bg“ a „mobile bg“, že rozlišovacia spôsobilosť je obmedzená. Na druhej strane Všeobecný súd tiež nezohľadnil vo svojom posúdení celkového dojmu predmetnej skoršej národnej ochrannej známky pridanie slovného prvku „.bg“, hoci ten obmedzuje rozlišovaciu spôsobilosť tohto všeobecného označenia.
Nakoniec Všeobecný súd opomenul preskúmať koncepčný význam označenia „mobilen.bg“. Na rozdiel od „mobile“, „mobilen“ je bežné bulharské slovo hovorového jazyka, ktoré znamená „mobilný, schopný pohybu“. Odlišný koncepčný význam so sebou nevyhnutne prináša obmedzenie rozlišovacej spôsobilosti.
EUIPO uvádza, že tento odvolací dôvod nie je dôvodný.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod treba poznamenať, že tým, že Všeobecnému súdu vytýka, že neskúmal fonetickú a koncepčnú podobnosť medzi predmetnou skoršou národnou ochrannou známkou v zapísanej podobe a rôznymi slovnými a obrazovými označeniami uvádzanými s cieľom preukázať riadne používanie tejto ochrannej známky, odvolateľka vykladá napadnutý rozsudok nesprávne.
Z bodov 56 až 58 napadnutého rozsudku, na ktoré čiastočne odkazujú body 59 a 60 tohto rozsudku, jasne vyplýva, že Všeobecný súd, keď skúmal, či rozdiely medzi predmetnou skoršou národnou ochrannou známkou a týmito označeniami zmenili rozlišovaciu spôsobilosť uvedenej ochrannej známky, posudzoval tak ich fonetickú podobnosť, zdôrazňujúc najmä, že majú spoločné slovo „mobile“ a že pridanie určitých výrazov, ako „.bg“, „bg“ alebo „n“ v uvedených označeniach odráža zanedbateľné rozdiely, ako aj ich koncepčnú podobu, zdôrazňujúc odkaz, ktorý obe nesú, a ich vnímanie verejnosťou.
Odvolateľka tiež vychádza z nesprávneho výkladu napadnutého rozsudku, keď Všeobecnému súdu vytýka, že nezohľadnil celkový dojem vytváraný týmito rôznymi označeniami. Všeobecný súd totiž výslovne pristúpil k takému skúmaniu v bodoch 58 a 59 napadnutého rozsudku. Na rozdiel od toho, čo uvádza odvolateľka, Všeobecný súd v bode 59 poznamenal, že uvádzané slovné označenia sú vzhľadom na absenciu obrazového prvku a pridanie určitých prvkov celkovo rovnocenné predmetnej skoršej národnej ochrannej známke.
V zostávajúcej časti treba konštatovať, že odvolateľka argumentáciou, ktorú rozvíja v rámci tohto odvolacieho dôvodu, spochybňuje preskúmanie skutkového stavu, ktoré Všeobecný súd vykonal v bodoch 56 až 60 napadnutého rozsudku s cieľom dosiahnuť od Súdneho dvora v tejto súvislosti nové posúdenie, čo sa podľa judikatúry pripomenutej v bode 65 tohto rozsudku vymyká jeho právomoci v rámci odvolania.
Tretí odvolací dôvod treba preto zamietnuť ako sčasti neprípustný a sčasti nedôvodný.
O štvrtom odvolacom dôvode
–
Tvrdenia účastníkov konania
Svojím štvrtým odvolacím dôvodom odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že porušil článok 57 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 v spojení s pravidlom 22 ods. 3 a 4 vykonávacieho nariadenia, v rozsahu, v akom v bodoch 66 až 69 napadnutého rozsudku usúdil, že posúdenia odvolacieho senátu týkajúce sa miesta, času, rozsahu a povahy používania predmetnej skoršej národnej ochrannej známky nie sú nesprávne. Všeobecný súd pochybil najmä, keď zohľadnil dôkazy, ktoré neboli z relevantného obdobia a netýkali sa ho.
EUIPO sa domnieva, že tento odvolací dôvod je nedôvodný.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
Treba konštatovať, že týmto odvolacím dôvodom odvolateľka bez toho, aby Všeobecnému súdu vytýkala akékoľvek skreslenie dôkazov, spochybňuje posúdenie Všeobecného súdu, ktoré tento vykonal v bodoch 66 až 69 napadnutého rozsudku, pokiaľ ide o relevantnosť dôkazov, ktoré predložila Rezon s cieľom preukázať riadne používanie predmetnej skoršej národnej ochrannej známky. Takto postupujúc sa odvolateľka snaží dosiahnuť nové posúdenie týchto dôkazov, čo sa v súlade s judikatúrou pripomenutou v bode 65 tohto rozsudku vymyká z právomoci Súdneho dvora v rámci odvolania.
V dôsledku toho treba štvrtý odvolací dôvod zamietnuť ako neprípustný.
O piatom odvolacom dôvode
–
Tvrdenia účastníkov konania
Svojím piatym odvolacím dôvodom odvolateľka uvádza, že Všeobecný súd porušil článok 54 ods. 2, článok 56 ods. 1 písm. a) a článok 64 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 tým, že v bodoch 75 až 77 napadnutého rozsudku rozhodol, že odvolací senát nebol povinný vysloviť sa k otázke týkajúcej sa prípadného nedostatku dobrej viery majiteľa predmetnej skoršej národnej ochrannej známky.
Táto otázka sa totiž týka prípustnosti návrhu na vyhlásenie neplatnosti, a preto by mala byť vždy overená, keďže navrhovateľ vyhlásenia neplatnosti musí mať záujem na konaní. Tento záujem pritom chýba, ak tento navrhovateľ nadobudol jeho právo k skoršej národnej ochrannej známke zneužitím a zneužitím sa jej tiež dovoláva. Všeobecný súd tak mal vykonať právomoci inštancie, ktorá vydala sporné rozhodnutia. Všeobecný súd okrem toho tiež nepreskúmal námietku založenú na obmedzení práv a z toho dôvodu porušil článok 54 ods. 1 nariadenia č. 207/2009.
EUIPO uvádza, že tento odvolací dôvod nie je dôvodný.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
Treba pripomenúť, že podľa článku 57 ods. 2 a 3 nariadenia č. 207/2009, ak majiteľ skoršej národnej ochrannej známky, ktorý začal konanie o vyhlásenie neplatnosti ochrannej známky Únie, nemôže na návrh majiteľa tejto poslednej uvedenej ochrannej známky predložiť dôkaz o riadnom používaní uvedenej skoršej národnej ochrannej známky v členskom štáte, kde je chránená, počas obdobia piatich rokov predchádzajúcich dňu návrhu na vyhlásenie neplatnosti, pre tovary alebo služby, pre ktoré je zapísaná a na ktorých sa tento návrh zakladá, uvedený návrh sa musí zamietnuť.
Keďže nedostatok riadneho používania skoršej ochrannej známky, ak na neho poukázal majiteľ ochrannej známky Únie spochybňovanej v rámci návrhu na vyhlásenie neplatnosti, predstavuje podľa samotného znenia tohto ustanovenia dôvod, ktorý sám osebe postačuje na zamietnutie tejto žiadosti, Všeobecný súd bez toho, aby sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, v bode 76 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že otázka týkajúca sa dôkazu o tomto používaní sa musí vyriešiť predtým, než sa rozhodne o samotnom návrhu na vyhlásenie neplatnosti, a preto je v tejto súvislosti „predbežnou otázkou“.
Za týchto podmienok, keďže odvolací senát v prejednávanej veci usúdil, že dôkaz o riadnom používaní bol zo strany majiteľa dotknutej skoršej národnej ochrannej známky predložený pre určité služby, ktoré boli základom návrhu na vyhlásenie neplatnosti, a zrušil z tohto jediného dôvodu rozhodnutia zrušovacieho oddelenia, Všeobecný súd v bode 77 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že uvedený odvolací senát mohol v súlade s článkom 64 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 postúpiť skúmanie návrhov na vyhlásenie neplatnosti tomuto oddeleniu, aby toto oddelenie rozhodlo najmä o argumentácii odvolateľky založenej na neprípustnosti týchto žiadostí podľa článku 54 tohto nariadenia, z dôvodu údajného nedostatku dobrej viery navrhovateľa vyhlásenia neplatnosti.
Zo samotného znenia uvedeného článku 64 ods. 1 totiž vyplýva, že odvolací senát pri rozhodovaní o odvolaní nie je vôbec povinný vykonávať právomoci oddelenia, ktoré prijalo napadnuté rozhodnutie a ktoré má v tejto súvislosti širokú mieru voľnej úvahy.
Odvolateľka nemôže Všeobecnému súdu vytýkať, že neskúmal jej argumentáciu založenú na neprípustnosti návrhov na vyhlásenie neplatnosti z dôvodu obmedzenia práv, pretože zo žaloby v prvostupňovom konaní vyplýva, že táto argumentácia bola úzko spojená s argumentáciou založenou na nedostatku dobrej viery navrhovateľa.
Preto treba prijať záver, že odôvodnením uvedeným v bodoch 76 a 77 napadnutého rozsudku Všeobecný súd implicitne, ale nevyhnutne zamietol všetky tvrdenia odvolateľky založené v konečnom dôsledku na nedostatku dobrej viery navrhovateľa.
V dôsledku toho je potrebné zamietnuť piaty odvolací dôvod ako nedôvodný.
O šiestom odvolacom dôvode
–
Tvrdenia účastníkov konania
Svojím šiestym odvolacím dôvodom odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že v rozpore s článkom 64 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 v bodoch 79 až 87 napadnutého rozsudku poprel skutočnosť, že odvolací senát nesprávne zrušil rozhodnutia zrušovacieho oddelenia v celom ich rozsahu.
Keďže odvolací senát zastával názor, že dôkaz o riadnom používaní predmetnej skoršej národnej ochrannej známky bol predložený len pre služby reklamy na motorové vozidlá, mal zrušiť uvedené rozhodnutia, pokiaľ ide len o tieto samotné služby. Pokiaľ ide o ostatné služby, pre ktoré dôkaz o používaní nebol predložený, odvolací senát mal podľa článku 57 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, ako aj pravidla 22 ods. 2 a pravidla 40 ods. 6 vykonávacieho nariadenia rozhodnúť s konečnou platnosťou a čiastočne zamietnuť návrhy na vyhlásenie neplatnosti vo výroku, ktorý by mohol nadobudnúť právnu silu rozhodnutej veci.
Námietka založená na neexistencii riadneho užívania totiž nepredstavuje, na rozdiel od toho, čo Všeobecný súd konštatoval v bode 82 napadnutého rozsudku, predbežnú otázku, ale mala sa skúmať tak, ako boli skúmané podmienky prípustnosti alebo existencia pravdepodobnosti zámeny. Odvolací senát teda mal zrušiť rozhodnutia zrušovacieho oddelenia a vrátiť mu vec so spresnením, že preskúmanie pravdepodobnosti zámeny sa môže vykonať len pri službách reklamy na motorové vozidlá.
V tejto súvislosti, keď v bode 85 tohto rozsudku rozhodol, že v rámci vrátenia veci je zrušovacie oddelenie viazané posúdením odvolacieho senátu, Všeobecný súd poprel skutočnosť, že podľa článku 64 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 toto oddelenie je viazané dôvodmi rozhodnutia odvolacieho senátu, iba „pokiaľ je skutkový stav rovnaký“. Ak v nadväznosti na vrátenie veci navrhovateľ neplatnosti musí predložiť nové dôkazy o riadnom používaní predmetnej skoršej národnej ochrannej známky a ak zrušovacie oddelenie musí dospieť k záveru, že tieto dôkazy môžu byť zohľadnené, podľa článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 skutkový stav veci samej prestáva byť rovnaký. Za týchto okolností možno pre iné služby než služby reklamy na motorové vozidlá zohľadniť dôkazy o používaní predložené neskôr.
EUIPO uvádza, že tento odvolací dôvod nie je dôvodný.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
Po prvé z takých istých dôvodov, aké sú uvedené v bodoch 87 a 88 tohto rozsudku, treba zamietnuť šiesty odvolací dôvod v rozsahu, v akom odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že v bode 82 napadnutého rozsudku uviedol, že dôkaz o riadnom používaní skoršej národnej ochrannej známky v zmysle článku 57 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 predstavuje predbežnú otázku, ktorá musí byť vyriešená pred rozhodnutím o návrhoch na vyhlásenie neplatnosti.
V zostávajúcej časti, pokiaľ ide o to, že odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že nezohľadnil, že odvolací senát nesprávne zrušil rozhodnutia zrušovacieho oddelenia v celom ich rozsahu, treba pripomenúť, že, ako to Všeobecný súd uviedol v bode 83 napadnutého rozsudku, výrok aktu treba vykladať vo svetle jeho odôvodnenia (pozri v tomto zmysle uznesenie z 10. júla 2001, Irish Sugar/Komisia,
C‑497/99 P
,
EU:C:2001:393
, bod
, a rozsudok z 22. októbra 2013, Komisia/Nemecko,
C‑95/12
,
EU:C:2013:676
, bod
).
Článok 64 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 výslovne stanovuje, že ak odvolací senát vráti vec na ďalšie konanie oddeleniu, voči ktorého rozhodnutiu bolo podané odvolanie, toto oddelenie je viazané právnym posúdením odvolacieho senátu, pokiaľ je skutkový stav rovnaký.
V prejednávanej veci je nepochybné, že odvolací senát, ako vyplýva z bodu 61 každého zo sporných rozhodnutí, zrušil rozhodnutia zrušovacieho oddelenia z dôvodu, že na rozdiel od toho, čo sa v nich uvádzalo ako záver, dôkaz o riadnom používaní predmetnej skoršej národnej ochrannej známky bol majiteľom tejto ochrannej známky predložený, len pokiaľ ide o služby reklamy na motorové vozidlá patriace do triedy 35 Niceskej dohody.
Za týchto podmienok, keďže zrušovacie oddelenie je, ako to Všeobecný súd správne zdôraznil v bode 86 napadnutého rozsudku, viazané týmto dôvodom v rámci vrátenia veci vykonaného odvolacím senátom podľa článku 64 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, zrušenie rozhodnutí zrušovacieho oddelenia zo strany odvolacieho senátu v bode 62 sporných rozhodnutí sa musí nevyhnutne chápať ako týkajúce sa iba týchto rozhodnutí, v rozsahu v akom sa týmito rozhodnutiami zamietli návrhy na vyhlásenie neplatnosti z dôvodu neexistencie dôkazu o riadnom používaní skoršej národnej ochrannej známky pre uvedené služby reklamy na motorové vozidlá.
Keďže odvolací senát naopak usúdil, že dôkaz o riadnom používaní skoršej národnej ochrannej známky nebol jej majiteľom predložený pre ostatné služby, ktoré sú predmetom návrhu na vyhlásenie neplatnosti, teda služby patriace do triedy 35 v zmysle Niceskej dohody, odlišné od služieb reklamy na motorové vozidlá a služieb zaradených do triedy 42 tejto dohody, rozhodnutia zrušovacieho oddelenia sa vzhľadom na neexistenciu žaloby podanej na Všeobecný súd v tejto časti musia považovať za rozhodnutia, ktoré s konečnou platnosťou zamietli návrhy na vyhlásenie neplatnosti, pokiaľ ide o tieto služby (pozri analogicky rozsudok zo 14. novembra 2017, British Airways/Komisia,
C‑122/16 P
,
EU:C:2017:861
, body
až
a citovanú judikatúru).
Z toho vyplýva, že Všeobecný súd bez toho, aby sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia v bode 86 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že zrušovacie oddelenie v rámci vrátenia veci vykonaného podľa článku 64 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 môže zohľadniť služby reklamy na motorové vozidlá patriace do triedy 35 Niceskej dohody len na posúdenie merita návrhov na vyhlásenie neplatnosti vzhľadom na relatívny dôvod zamietnutia, uvedený v článku 8 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.
Ako to správne uvádza práve odvolateľka, zrušovacie oddelenie je podľa znenia článku 64 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 viazané len odôvodnením rozhodnutí odvolacieho senátu „pokiaľ je skutkový stav rovnaký“.
Ako to však uviedla generálna advokátka v podstate v bodoch 44 a 46 svojich návrhov, zrušovacie oddelenie nemôže pod sankciou spochybnenia konečnej povahy svojich vlastných rozhodnutí a ohrozenia právnej istoty preskúmavať podľa článku 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 nové dôkazy o riadnom používaní predmetnej skoršej národnej ochrannej známky, pokiaľ ide o služby, vo vzťahu ku ktorým odvolací senát prijal záver, že tento dôkaz nebol predložený, bez toho, aby to bolo spochybnené navrhovateľom v konaní o vyhlásenie neplatnosti, prostredníctvom podania žaloby na Všeobecný súd.
V dôsledku toho treba zamietnuť šiesty odvolací dôvod ako nedôvodný, a teda aj odvolanie v celom jeho rozsahu.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne o trovách konania. Podľa článku 138 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže EUIPO a Rezon navrhli zaviazať odvolateľku na náhradu trov konania a odvolateľka nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
mobile.de GmbH je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) a spoločnosti Rezon ODD.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.