CELEX: 62020CJ0674
Ennakkoratkaisupyyntö
Sisämarkkinat
SEUT 114 artiklan 2 kohta
Veroja koskevien säännösten jättäminen soveltamisalan ulkopuolelle
Direktiivi 2000/31/EY
Tietoyhteiskunnan palvelut
Sähköinen kaupankäynti
Digitaalinen alusta kiinteistöihin liittyviä välityspalveluja varten
1 artiklan 5 kohdan a alakohta
Verotuksen jääminen soveltamisalan ulkopuolelle
Määritelmä
Alueellinen säännöstö majoitusliikkeitä koskevasta verosta
Säännös, jonka mukaan välittäjän on kirjallisesta pyynnöstä annettava verohallinnolle tiettyjä tietoja majoitusliikkeiden toiminnasta kyseisen veron maksuvelvollisten yksilöimiseksi
SEUT 56 artikla
Toimenpide ei ole syrjivä
Toimenpide ei ole rajoittava

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä) (
EYVL 2000, L 178, s. 1
) 1 artiklan 5 kohdan a alakohdan ja 15 artiklan 2 kohdan sekä palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY (
EUVL 2006, L 376, s. 36
) 1–3 artiklan ja SEUT 56 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa Airbnb Ireland UC on nostanut kanteen, jossa vaaditaan kumoamaan majoitusliikkeiltä perittävästä alueellisesta verosta 23.12.2016 annetun Région de Bruxelles-Capitalen (Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalue, Belgia) asetuksen 12 §.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2000/31
Direktiivin 2000/31 johdanto‑osan 12 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”On tarpeen jättää tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle tietyt toiminnat sen vuoksi, että palvelujen tarjoamisen vapautta ei näillä aloilla voida tässä vaiheessa taata perustamissopimuksen tai voimassa olevan johdetun oikeuden nojalla. Näiden toimintojen poissulkeminen ei rajoita sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan kannalta mahdollisesti tarpeellisten välineiden käyttöä. Verotus, erityisesti lukuisia tässä direktiivissä tarkoitettuja palveluja koskeva arvonlisävero, on jätettävä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle.”
Kyseisen direktiivin johdanto‑osan 13 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tämän direktiivin tavoitteena ei ole luoda verovelvoitteita koskevia sääntöjä, eikä se estä luomasta sähköisen kaupankäynnin verotuksellisia kysymyksiä koskevia yhteisön välineitä.”
Mainitun direktiivin johdanto‑osan 21 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Yhteensovitetun alan ulottuvuus ei estä yhteisössä tulevaisuudessa toteutettavaa tietoyhteiskunnan palveluja koskevaa yhdenmukaistamista eikä kansallisella tasolla tulevaisuudessa yhteisön oikeuden mukaisesti annettavan lainsäädännön soveltamista. Yhteensovitettu ala kattaa ainoastaan vaatimukset, jotka liittyvät verkossa suoritettavaan toimintaan, kuten verkossa suoritettavaan tiedotukseen, mainontaan, ostoihin ja verkossa tehtäviin sopimuksiin – –”
Direktiivin 2000/31 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Tavoite ja soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tämän direktiivin tavoitteena on edistää sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa varmistamalla tietoyhteiskunnan palvelujen vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden välillä.
2.   Tällä direktiivillä lähennetään siinä määrin, kuin se on tarpeen 1 kohdassa tarkoitetun tavoitteen toteuttamiseksi, tiettyjä tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavia kansallisia säännöksiä, jotka koskevat sisämarkkinoita, palvelun tarjoajien sijoittautumista, kaupallista viestintää, sähköisessä muodossa tehtäviä sopimuksia, välittäjien vastuuta, käytännesääntöjä, tuomioistuinten ulkopuolella tapahtuvaa riitojen ratkaisemista, oikeussuojakeinoja ja jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä.
– –
5.   Tätä direktiiviä ei sovelleta:
a)
verotuksen alalla;
– –”
Kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot eivät voi yhteensovitettuun alaan liittyvien syiden vuoksi rajoittaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta.”
Mainitun direktiivin 3 artiklan 4 kohdan mukaan tästä kiellosta voidaan poiketa ainoastaan yleiseen järjestykseen, kansanterveyden suojeluun, yleiseen turvallisuuteen tai kuluttajansuojaan liittyvistä syistä ja edellyttäen, että toimenpide on oikeassa suhteessa sillä tavoiteltuun päämäärään.
Saman direktiivin 15 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat asettaa tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajille velvoitteita ilmoittaa viipymättä toimivaltaisille viranomaisille kyseisen palvelun vastaanottajien väitetysti toteuttamista, laittomiksi väitetyistä toimista tai antamista väitetysti laittomista tiedoista taikka velvoitteen toimittaa toimivaltaisille viranomaisille näiden pyynnöstä tietoja, joiden avulla on mahdollista tunnistaa ne toimitetun palvelun vastaanottajat, joiden kanssa palvelun tarjoajat ovat tehneet tallentamista koskevan sopimuksen.”
Direktiivi 2006/123
Direktiivin 2006/123 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Kohde”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä direktiivissä vahvistetaan yleissäännökset, joiden avulla edistetään palveluntarjoajien sijoittautumisvapautta ja palvelujen vapaata liikkuvuutta niin, että samalla taataan palvelujen korkea laatu.
– –”
Kyseisen direktiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä direktiiviä sovelletaan sellaisten palveluntarjoajien tuottamiin palveluihin, jotka ovat sijoittautuneet johonkin jäsenvaltioon.
– –
3.   Tätä direktiiviä ei sovelleta verotusta koskeviin asioihin.”
Saman direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Suhde muihin [unionin] oikeuden säännöksiin”, säädetään seuraavaa:
”1.   Jos tämän direktiivin säännökset ovat ristiriidassa palvelutoiminnan aloittamisen ja harjoittamisen erityisiä näkökohtia tietyillä aloilla tai tietyissä ammateissa säätelevien muiden [unionin] säädösten kanssa, muiden [unionin] säädösten säännöksillä on etusija ja niitä sovelletaan kyseisiin aloihin ja ammatteihin. – –
– –
3.   Jäsenvaltioiden on sovellettava tämän direktiivin säännöksiä noudattaen niitä perustamissopimuksen määräyksiä, joilla säännellään sijoittautumisoikeutta ja palvelujen vapaata liikkuvuutta.”
Belgian oikeus
Matkailumajoitusliikkeistä kannettavasta alueellisesta verosta 23.12.2016 annetussa Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueen asetuksessa (ordonnance de la Région de Bruxelles-Capitale du 23 décembre 2016, relative à la taxe régionale sur les établissements d’hébergement touristique) (Moniteur belge, 6.1.2017, s. 509; jäljempänä 23.12.2016 annettu asetus) otetaan käyttöön yöpymisvuorokautta kohti perittävä kiinteämääräinen vero, joka peritään kaikilta matkailijoille majoituspalveluja tarjoavilta liikkeiltä, joihin kuuluvat myös matkailijoille vastikkeellisesti tarjotut kotimajoituspalvelut (jäljempänä kiinteämääräinen matkailuvero).
Kyseisen 23.12.2016 annetun asetuksen 2 §:n 8 kohdan mukaan välittäjällä tarkoitetaan kaikkia luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, jotka korvausta vastaan osallistuvat väliportaana siihen, että matkailumarkkinoilla annetaan käytettäväksi majoitusyksikkö, edistävät majoitusliikkeen matkailutoimintaa tai tarjoavat palveluja, joiden kautta majoitusliikkeen pitäjät ja matkailijat voivat olla suorassa yhteydessä toisiinsa.
Kyseisen asetuksen 3 §:n mukaan kiinteämääräinen matkailuvero lasketaan kertomalla majoitusyksikköä kohti laskettu veron perusmäärä, jota alennetaan kotimajoituspaikkojen osalta, matkailijoiden kyseisessä majoitusyksikössä viettämien yöpymisvuorokausien lukumäärällä.
Mainitun asetuksen 4 §:stä ilmenee, että kiinteämääräisen matkailuveron on velvollinen maksamaan matkailuun tarkoitetun majoitusliikkeen pitäjä tai, jos tämä on maksukyvytön tai tuntematon, kiinteistön omistaja, ja saman asetuksen 7 §:stä ilmenee, että veronmaksuvelvollisen on tehtävä kuukausittain ilmoitus verohallinnolle.
Kyseisen 23.12.2016 annetun asetuksen 12 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Välittäjien on kirjallisesta pyynnöstä toimitettava Région de Bruxelles‑Capitalen alueella sijaitsevien majoitusliikkeiden, joiden nimissä ne toimivat välittäjinä tai matkailutoiminnan edistäjinä, puolesta hallituksen osoittamille virkamiehille majoitusliikkeen pitäjää koskevat tiedot, majoitusliikkeiden yhteystiedot sekä yöpymisten ja kuluneena vuonna käytössä olleiden majoitusyksiköiden lukumäärä.
Edellisessä momentissa mainittuun kirjalliseen pyyntöön vastaamatta jättäneille välittäjille voidaan määrätä 10000 euron hallinnollinen sakko.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Administration fiscale de la région de Bruxelles‑Capitale (Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueen veroviranomainen, Belgia) osoitti 23.12.2016 annetun asetuksen voimaantulon jälkeen Airbnb Irelandille 10.2.2017 tietojensaantipyynnön, joka koski sen palveluja käyttäviä kiinteämääräisen matkailuveron maksamiseen velvollisia (jäljempänä ensimmäinen tietopyyntö).
Airbnb Ireland esitti 31.3.2017 tätä pyyntöä koskevia varauksia ja ehdotti, että asiasta keskusteltaisiin alueellisten viranomaisten kanssa. Kyseinen viranomainen lähetti Airbnb Irelandille 8.8.2017 uuden, täsmällisemmin kohdennetun tietopyynnön, joka koski yhdeksää Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueella sijaitsevaa matkailijoita majoittavaa laitosta (jäljempänä toinen tietopyyntö).
Airbnb Ireland ilmoitti 8.9.2017, ettei se vastaa pyyntöön, minkä vuoksi Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueen veroviranomainen määräsi sille 10.11.2017 yhdeksän 10000 euron suuruista sakkoa.
Ensimmäisen tietopyynnön ja toisen tietopyynnön välisenä aikana Airbnb Ireland nosti 10.7.2017 ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa eli Cour constitutionnellessa (perustuslakituomioistuin, Belgia) kanteen, jossa vaaditaan 23.12.2016 annetun asetuksen 12 §:n kumoamista.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi ensin, että parlamentin säädösvalmisteluasiakirjoista kävi ilmi, että 23.12.2016 annetun asetuksen tarkoituksena oli kiinteämääräisen matkailuveron käyttöönotolla saada matkailuala osallistumaan matkailusta aiheutuviin kustannuksiin ja yhdenmukaistaa matkailijoita majoittavien laitosten verotus Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueella, minkä jälkeen se täsmensi, että välittäjät, joihin Airbnb Ireland kuuluu, eivät olleet velvollisia maksamaan kyseistä veroa eivätkä vastanneet sen kantamisesta mutta että kyseisen asetuksen 12 §:ssä niille asetetaan sen sijaan velvollisuus antaa tietoja veroviranomaisten kirjallisesta pyynnöstä ja että niille voidaan määrätä 10000 euron hallinnollinen sakko tämän velvollisuuden noudattamatta jättämisestä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan välityspalvelua, jonka tarkoituksena on saattaa yhteen sähköisen alustan avulla, korvausta vastaan, mahdollisia vuokralaisia ja lyhytaikaista majoituspalvelua tarjoavia ammattimaisia tai ei‑ammattimaisia vuokranantajia ja jonka yhteydessä tarjotaan joitakin tämän välityspalvelun liitännäisiä palveluita, on pidettävä tietoyhteiskunnan palveluna, joka kuuluu direktiivin 2000/31 soveltamisalaan (tuomio 19.12.2019, Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
,
kohta), sekä katsoo, että 23.12.2016 annetussa asetuksessa tarkoitetut välittäjät ovat pääasiallisesti tällaisen välityspalvelun tarjoajia, ja pohtii mainitun direktiivin merkityksellisyyttä nyt käsiteltävässä asiassa, kun otetaan huomioon, että kyseisen direktiivin 1 artiklan 5 kohdan a alakohdassa säädetään, ettei direktiiviä sovelleta ”verotuksen alalla”.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii erityisesti, miten tätä ilmaisua on tulkittava ja miten 23.12.2016 annetun asetuksen 12 §:ää on luonnehdittava tältä kannalta. Kyseinen pykälä on osa verolainsäädäntöä, mutta Airbnb Ireland katsoo kuitenkin, että direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan a alakohdassa säädettyä poissulkemista, jota on tulkittava suppeasti, ei voida soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa, joten mainitun asetuksen 12 § kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan. Kyseinen 12 §, jossa asetetaan ilmoittamisvelvollisuus, ei kantajan mukaan kuitenkaan täytä direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdassa säädettyjä edellytyksiä, joiden mukaan jäsenvaltiot voivat toteuttaa toimenpiteitä, joilla rajoitetaan tietoyhteiskunnan palvelujen vapaata liikkuvuutta.
Tässä tilanteessa Cour constitutionnelle päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [direktiivin 2000/31] 1 artiklan 5 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että kansallinen lainsäädäntö – jossa välityspalvelun, jonka tarkoituksena on sähköisen alustan avulla korvausta vastaan saattaa yhteen mahdollisia vuokralaisia ja lyhytaikaisia majoituspalveluja tarjoavia ammattimaisia tai ei‑ammattimaisia vuokranantajia, tarjoajille asetetaan velvollisuus toimittaa veroviranomaisen kirjallisesta pyynnöstä ja hallinnollisen sakon uhalla ’majoitusliikkeen pitäjää koskevat tiedot, majoitusliikkeiden yhteystiedot sekä yöpymisten ja kuluneena vuonna käytössä olleiden majoitusyksiköiden lukumäärä’, kun tavoitteena on yksilöidä majoitusliikkeitä koskevan alueellisen veron maksamiseen velvolliset tahot sekä niiden veronalaiset tulot – kuuluu ’verotuksen alaan’ ja on siten jätettävä mainitun direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko [direktiivin 2006/123] 1–3 artiklaa tulkittava siten, että mainittua direktiiviä sovelletaan ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä selostetun kaltaiseen kansalliseen lainsäädäntöön? Onko [SEUT] 56 artiklaa mahdollisesti tulkittava siten, että sitä sovelletaan tällaiseen lainsäädäntöön?
3)
Onko direktiivin [2000/31] 15 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että sitä sovelletaan ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä selostetun kaltaiseen kansalliseen lainsäädäntöön ja että siinä sallitaan tällainen lainsäädäntö?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että jäsenvaltion verolainsäädäntöön kuuluvaa säännöstä, jonka mukaan välittäjillä on velvollisuus – kun kyse on kyseisen jäsenvaltion tietyllä alueella sijaitsevista majoitusliikkeistä, joiden nimissä ne toimivat välittäjinä tai myynninedistäjinä – antaa veroviranomaisille näiden kirjallisesta pyynnöstä toiminnanharjoittajaa koskevat tiedot ja matkailijoita majoittavien liikkeiden yhteystiedot sekä tiedot yöpymisvuorokausien ja toiminnassa olleiden majoitusyksikköjen lukumäärästä edellisen vuoden ajalta, on pidettävä luonteeltaan erottamattomana osana lainsäädäntöä, johon se kuuluu, ja että kyseinen säännös näin ollen koskee ”verotuksen alaa”, joka on nimenomaisesti jätetty kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle.
Ensinnäkin on syytä muistuttaa, että direktiivi 2000/31 on annettu muun muassa EY 95 artiklan nojalla, jonka sanamuoto on toistettu SEUT 114 artiklassa, jonka 2 kohdassa jätetään ”veroja koskevat säännökset” sen soveltamisalan ulkopuolelle. Oikeuskäytännössä on todettu 29.4.2004 annetussa tuomiossa komissio v. neuvosto (
C‑338/01
,
EU:C:2004:253
,
kohta), että tämä ilmaisu kattaa kyseisten verojen tai maksujen lajeja erottelematta kaikkien verotusta koskevien alojen lisäksi kaikki tätä alaa koskevat näkökohdat riippumatta siitä, onko kyse aineellisista vai menettelyllisistä säännöistä. Samassa yhteydessä on täsmennetty, ettei minkäänlaisten verojen perintää koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä voida erottaa siitä verotusjärjestelmästä, johon ne liittyvät (tuomio 29.4.2004, komissio v. neuvosto,
C‑338/01
,
EU:C:2004:253
,
kohta).
Toiseksi tämä tulkinta seuraa myös näiden määräysten sijainnista perussopimuksissa. SEUT 114 artiklan 2 kohta kuuluu nimittäin EUT‑sopimuksen VII osastossa, jonka kohteena ovat ”kilpailua, verotusta ja lainsäädännön lähentämistä koskevat yhteiset säännöt”, olevaan 3 lukuun, jonka otsikko on ”Lainsäädännön lähentäminen” ja joka seuraa 2 lukua, jonka otsikko on ”Veroja ja maksuja koskevat määräykset”. Näin ollen kaikki se, mikä liittyy mainittuun 3 lukuun eli lainsäädännön lähentämiseen, ei koske eikä voi koskea sitä, mikä kuuluu mainittuun 2 lukuun eli veroja ja maksuja koskeviin määräyksiin.
Kolmanneksi sama päätelmä pätee johdettuun oikeuteen, joka on säädetty EY 95 artiklan ja sittemmin SEUT 114 artiklan nojalla. Samaan päädytään myös tulkittaessa sanamuotonsa mukaisesti direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan a alakohdassa käytettyä laajasisältöistä ilmaisua ”verotuksen ala”, joka siis edellyttää laajaa tulkintaa, kuten unionin tuomioistuin on todennut esimerkiksi käsitteestä ”kuljetusalan palvelut”, joka on laajempi kuin käsite ”kuljetuspalvelut” (tuomio 15.10.2015, Grupo Itevelesa ym.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
,
kohta).
Neljänneksi näitä toteamuksia tukevat direktiivin 2000/31 johdanto‑osan 12 ja 13 perustelukappale, joissa todetaan, että kyseisessä direktiivissä jätetään ”verotus” sen soveltamisalan ulkopuolelle ja että mainitun direktiivin ”tavoitteena ei ole luoda verovelvoitteita koskevia sääntöjä”.
Nyt käsiteltävässä asiassa on selvää, että Airbnb Irelandin tarjoamien palvelujen kaltaiset palvelut ovat tietoyhteiskunnan palveluja, jotka kuuluvat direktiivin 2000/31 soveltamisalaan, ja unionin tuomioistuin on näin määritellyt välityspalvelun, jonka tarkoituksena on saattaa yhteen sähköisen alustan avulla, korvausta vastaan, mahdollisia vuokralaisia ja lyhytaikaista majoituspalvelua tarjoavia ammattimaisia tai ei‑ammattimaisia vuokranantajia ja jonka yhteydessä tarjotaan joitakin tämän välityspalvelun liitännäisiä palveluita (tuomio 19.12.2019, Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
,
ja
kohta).
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut, kyseisen direktiivin sovellettavuus pääasiaan edellyttää kuitenkin, että 23.12.2016 annetun asetuksen 12 §:ää, jonka mukaan välittäjillä on velvollisuus – kun kyse on Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueella sijaitsevista majoitusliikkeistä, joiden nimissä ne toimivat välittäjinä tai myynninedistäjinä – antaa veroviranomaisille näiden kirjallisesta pyynnöstä toiminnanharjoittajaa koskevat tiedot ja matkailijoita majoittavien liikkeiden yhteystiedot sekä tiedot yöpymisvuorokausien ja toiminnassa olleiden majoitusyksikköjen lukumäärästä edellisen vuoden ajalta, ei voida pitää ”verotuksen alaan” kuuluvana, koska se jää muussa tapauksessa direktiivin 2000/31 soveltamisalan ulkopuolelle kyseisen direktiivin 1 artiklan 5 kohdan a alakohdan mukaisesti.
Tältä osin on syytä korostaa, että vaikka 23.12.2016 annetun asetuksen 12 §:ää ei ole osoitettu itsessään kiinteämääräisen matkailuveron maksamiseen velvollisille henkilöille vaan henkilöille, jotka ovat toimineet välittäjinä matkailijoille tarkoitetun vastikkeellisen majoituspalvelun toiminnassa, ja vaikka sen kohteena on tietojen antaminen Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueen viranomaisille sakon uhalla, on kuitenkin ensinnäkin niin, että kyseessä olevien tietojen vastaanottaja on verohallinto, ja toiseksi niin, että kyseinen pykälä kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen itse esittämän huomautuksen mukaisesti verolainsäädäntöön eli 23.12.2016 annettuun asetukseen, ja kolmanneksi niin, että kyseisessä säännöksessä säädetyn toimittamisvelvollisuuden kohteena olevia tietoja ei voida niiden sisällön perusteella erottaa mainitusta säännöstöstä, koska mainitun veron maksamiseen tosiasiallisesti velvollinen henkilö, kyseisen veron peruste – eli kotimajoituksen paikka, majoitusyksikköjen lukumäärä ja yöpymisvuorokausien lukumäärä – sekä näihin perustuva kyseisen veron määrä on mahdollista määrittää ainoastaan kyseisen säännöstön perusteella.
Ensimmäiseen kysymykseen on siten vastattava, että jäsenvaltion verolainsäädäntöön kuuluvaa säännöstä, jonka mukaan välittäjillä on velvollisuus – kun kyse on kyseisen jäsenvaltion tietyllä alueella sijaitsevista majoitusliikkeistä, joiden nimissä ne toimivat välittäjinä tai myynninedistäjinä – antaa alueellisille veroviranomaisille näiden kirjallisesta pyynnöstä toiminnanharjoittajaa koskevat tiedot ja matkailijoita majoittavien liikkeiden yhteystiedot sekä tiedot yöpymisvuorokausien ja toiminnassa olleiden majoitusyksikköjen lukumäärästä edellisen vuoden ajalta, on pidettävä luonteeltaan erottamattomana osana lainsäädäntöä, johon se kuuluu, ja että kyseinen säännös näin ollen koskee ”verotuksen alaa”, joka on nimenomaisesti jätetty direktiivin 2000/31 soveltamisalan ulkopuolelle.
Toinen kysymys
Tutkittavaksi ottaminen
Italian ja Itävallan hallitukset katsovat, että toinen kysymys on jätettävä tutkimatta, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan c alakohdassa edellytettyjä täsmennyksiä direktiivin 2006/123 1–3 artiklaan ja SEUT 56 artiklaan viittaamisen perusteeksi eikä se ole täsmentänyt, mitä johtopäätöksiä se aikoi tehdä näiden säännösten ja määräysten pyydetystä tulkinnasta pääasian ratkaisun kannalta. Tämän kysymyksen tarpeellisuus ei siis ilmene ennakkoratkaisupyynnöstä.
On todettava, että toinen kysymys jakautuu kahteen osaan, joista ensimmäinen koskee sitä, ovatko direktiivin 2006/123 1–3 artikla esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, ja toinen osa tällaisen säännöstön yhteensopivuutta SEUT 56 artiklan kanssa.
Toisen kysymyksen ensimmäisestä osasta on todettava, että pitää paikkansa, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ole esittänyt mitään tietoja direktiivin 2006/123 1–3 artiklaa koskevan maininnan tueksi, joten unionin tuomioistuin ei voi saada selville niitä syitä, joiden vuoksi kyseinen tuomioistuin on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä näiden säännösten tulkinnasta, eikä sitä yhteyttä, jonka kyseinen tuomioistuin on todennut niiden ja 23.12.2016 annetun asetuksen 12 §:n välillä, mikä on vastoin työjärjestyksen 94 artiklan c alakohdassa vahvistettuja vaatimuksia (ks. vastaavasti määräys 30.6.2020, Airbnb Ireland ja Airbnb Payments UK,
C‑723/19
, ei julkaistu,
EU:C:2020:509
,
kohta). Toisen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäinen osa on siis jätettävä tutkimatta.
Toisen kysymyksen toisesta osasta on sitä vastoin todettava, että ennakkoratkaisupyynnössä mainitaan useaan kertaan SEUT 56 artikla ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tekemässä tiivistelmässä kaikista Airbnb Irelandin esittämistä kanneperusteista. Näin ollen unionin tuomioistuimella on edellytykset määrittää kyseisen tuomioistuimen pääasian erityisessä asiayhteydessä toteama täsmällinen yhteys kyseisen määräyksen ja 23.12.2016 annetun asetuksen 12 §:n välillä. Toisen kysymyksen toinen osa on siis otettava tutkittavaksi ja siihen on annettava asiakysymystä koskeva vastaus.
Asiakysymys
Toisen kysymyksensä toisella osalla ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen säännöstö, jossa kiinteistöihin liittyvien välityspalvelujen tarjoajille asetetaan sijoittautumispaikastaan ja toimintatavastaan riippumatta – kun kyse on kyseisen jäsenvaltion tietyllä alueella sijaitsevista majoitusliikkeistä, joiden nimissä ne toimivat välittäjinä tai myynninedistäjinä – velvollisuus antaa alueellisille veroviranomaisille näiden kirjallisesta pyynnöstä toiminnanharjoittajaa koskevat tiedot ja matkailijoita majoittavien liikkeiden yhteystiedot sekä tiedot yöpymisvuorokausien ja toiminnassa olleiden majoitusyksikköjen lukumäärästä edellisen vuoden ajalta, SEUT 56 artiklassa määrätyn kiellon vastainen.
Aivan aluksi on korostettava, että 23.12.2016 annetun asetuksen 12 §:ssä asetetaan velvollisuus vastata veroviranomaisten pyyntöön saada tietoja kaikista välittäjistä, joiden toiminta kohdistuu Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueella sijaitseviin majoitusliikkeisiin, riippumatta näiden välittäjien sijoittautumispaikasta ja näin ollen riippumatta siitä, mihin jäsenvaltioon ne ovat sijoittautuneet, eikä merkitystä ole myöskään sillä, millä tavoin nämä talouden toimijat harjoittavat välitystoimintaansa, eli digitaalisesti vai muilla yhteydenottotavoilla.
Tällainen lainsäädäntö ei siten ole syrjivä eikä se sellaisenaan koske välityspalvelujen tarjoamisen edellytyksiä, vaan siinä velvoitetaan palvelujen tarjoajat tämän palvelun suorittamisen jälkeen säilyttämään sitä koskevat tiedot, jotta kyseessä olevan omaisuuden vuokraamiseen liittyvät verot voidaan periä täsmällisesti asianomaisilta omistajilta.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että kansallinen lainsäädäntö, jota sovelletaan kaikkiin jäsenvaltion alueella toimiviin toimijoihin ja jolla ei pyritä sääntelemään edellytyksiä, joilla asianomaiset yritykset tarjoavat palveluja, ja jonka rajoittavat vaikutukset, joita sillä saattaa olla palvelujen tarjoamisen vapauteen, ovat liian sattumanvaraisia ja välillisiä sen kannalta, että siinä säädetyn velvollisuuden voitaisiin katsoa voivan rajoittaa tätä vapautta, ei ole SEUT 56 artiklassa määrätyn kiellon vastainen (tuomio 8.5.2014, Pelckmans Turnhout,
C‑483/12
,
EU:C:2014:304
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Airbnb Ireland myöntää, ettei 23.12.2016 annetun asetuksen 12 § teoriassa ole syrjivä, mutta katsoo, että säännös vaikuttaa käytännössä erityisesti sen tarjoamien kaltaisiin välityspalveluihin.
On totta, että teknisten välineiden kehittyminen sekä kiinteistöihin liittyvien välityspalvelujen markkinoiden nykyinen rakenne antavat aiheen todeta, että välittäjillä, jotka suorittavat palvelujaan sähköisellä alustalla, voi pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen lainsäädännön nojalla olla velvollisuus toimittaa tietoja veroviranomaisille useammin ja enemmän kuin muilla välittäjillä. Tämä laajempi velvollisuus on kuitenkin vain seuraus kyseisten välittäjien toteuttamien liiketoimien suuremmasta määrästä ja niiden markkinaosuudesta. Tästä ei näin ollen seuraa minkäänlaista syrjintää.
Tämän jälkeen on todettava, että verovelvoitteista aiheutuu jo luonteensa puolesta lisärasitusta palvelujen tarjoajille.
Unionin tuomioistuimella onkin ollut tilaisuus korostaa, että SEUT 56 artiklassa ei kielletä toimenpiteitä, joiden ainoana vaikutuksena on aiheuttaa lisäkustannuksia kyseessä olevalle palvelujen tarjoamiselle ja jotka vaikuttavat samalla tavalla palvelujen tarjoamiseen jäsenvaltioiden välillä ja niiden tarjoamiseen jäsenvaltion sisällä (tuomio 22.11.2018, Vorarlberger Landes‑ und Hypothekenbank,
C‑625/17
,
EU:C:2018:939
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lopuksi on todettava, että vaikka kaikille välittäjille asetettu velvollisuus toimittaa veroviranomaisille näiden pyynnöstä toiminnanharjoittajaa koskevat tiedot ja matkailijoita majoittavien liikkeiden yhteystiedot sekä tiedot yöpymisvuorokausien ja toiminnassa olleiden majoitusyksikköjen lukumäärästä edellisen vuoden ajalta voi aiheuttaa varsinkin kyseisten tietojen hakemiseen ja tallentamiseen liittyviä lisäkustannuksia, on kuitenkin huomautettava etenkin digitaalisesti tarjottujen välityspalvelujen osalta, että Airbnb Irelandin kaltaiset välittäjät tallentavat kyseiset tiedot, joten tästä velvoitteesta välittäjille aiheutuva lisäkustannus näyttää joka tapauksessa vähäiseltä.
Tältä osin on riittävää viitata lausumiin, jotka Airbnb Ireland on esittänyt 19.12.2019 annetulla tuomiolla Airbnb Ireland (
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
) ratkaistussa asiassa ja joiden mukaan se ilmoitti tarjoavansa palveluna ”vuokranantajien ja vuokralaisten arviointijärjestelmän, johon tulevat vuokranantajat ja vuokralaiset voivat tutustua”, mikä merkitsee automaattisesti tähän liittyvien tietojen säilyttämistä.
Toisen kysymyksen toiseen osaan on näin ollen vastattava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen säännöstö, jossa kiinteistöihin liittyvien välityspalvelujen tarjoajille asetetaan sijoittautumispaikastaan ja toimintatavastaan riippumatta – kun kyse on kyseisen jäsenvaltion tietyllä alueella sijaitsevista majoitusliikkeistä, joiden nimissä ne toimivat välittäjinä tai myynninedistäjinä – velvollisuus antaa alueellisille veroviranomaisille näiden kirjallisesta pyynnöstä toiminnanharjoittajaa koskevat tiedot ja matkailijoita majoittavien liikkeiden yhteystiedot sekä tiedot yöpymisvuorokausien ja toiminnassa olleiden majoitusyksikköjen lukumäärästä edellisen vuoden ajalta, ei ole SEUT 56 artiklassa määrätyn kiellon vastainen.
Kolmas ennakkoratkaisukysymys
Kolmas ennakkoratkaisukysymys koskee direktiivin 2000/31 15 artiklan 2 kohdan tulkintaa ja perustuu lähtökohtaan, jonka mukaan kyseistä direktiiviä voidaan soveltaa pääasiaan. Ensimmäiseen kysymykseen annetusta vastauksesta kuitenkin seuraa, että näin ei ole. Kolmanteen kysymykseen ei siten ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Jäsenvaltion verolainsäädäntöön kuuluvaa säännöstä, jonka mukaan välittäjillä on velvollisuus – kun kyse on kyseisen jäsenvaltion tietyllä alueella sijaitsevista majoitusliikkeistä, joiden nimissä ne toimivat välittäjinä tai myynninedistäjinä – antaa alueellisille veroviranomaisille näiden kirjallisesta pyynnöstä toiminnanharjoittajaa koskevat tiedot ja matkailijoita majoittavien liikkeiden yhteystiedot sekä tiedot yöpymisvuorokausien ja toiminnassa olleiden majoitusyksikköjen lukumäärästä edellisen vuoden ajalta, on pidettävä luonteeltaan erottamattomana osana lainsäädäntöä, johon se kuuluu, ja näin ollen kyseinen säännös koskee ”verotuksen alaa”, joka on nimenomaisesti jätetty tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä) soveltamisalan ulkopuolelle.

2)
Säännöstö, jossa kiinteistöihin liittyvien välityspalvelujen tarjoajille asetetaan sijoittautumispaikastaan ja toimintatavastaan riippumatta – kun kyse on kyseisen jäsenvaltion tietyllä alueella sijaitsevista majoitusliikkeistä, joiden nimissä ne toimivat välittäjinä tai myynninedistäjinä – velvollisuus antaa alueellisille veroviranomaisille näiden kirjallisesta pyynnöstä toiminnanharjoittajaa koskevat tiedot ja matkailijoita majoittavien liikkeiden yhteystiedot sekä tiedot yöpymisvuorokausien ja toiminnassa olleiden majoitusyksikköjen lukumäärästä edellisen vuoden ajalta, ei ole SEUT 56 artiklassa määrätyn kiellon vastainen.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.