CELEX: 62018CJ0360
Ennakkoratkaisupyyntö
Asetus (EU) N:o 1360/2013
Maatalous
Yhteinen markkinajärjestely
Sokeriala
Tuotantomaksu
Tehokas vaikutus
Aiheettomasti maksettujen määrien palautusta koskeva oikeus
Vanhentumisaikoja koskevien kansallisten sääntöjen sovellettavuus
Tehokkuusperiaate

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sokerialan tuotantomaksujen vahvistamisesta markkinointivuosiksi 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 ja 2005/2006, lisämaksun kertoimen laskemisen vahvistamisesta markkinointivuosiksi 2001/2002 ja 2004/2005 sekä sokerinvalmistajien sokerijuurikkaan myyjille tuotantomaksujen enimmäismäärän ja näiden tuotantomaksujen välisen erotuksen vuoksi maksaman määrän vahvistamisesta markkinointivuosiksi 2002/2003, 2003/2004 ja 2005/2006 2.12.2013 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1360/2013 (
EUVL 2013, L 343, s. 2
) tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Cargill Deutschland GmbH ja Hauptzollamt Krefeld (Krefeldin päätullitoimipaikka, Saksa) ja joka koskee markkinointivuosien 2001/2002–2004/2005 osalta maksettujen tuotantomaksujen palauttamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Asetuksen N:o 1360/2013 johdanto-osan 10, 11, 13 ja 23 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(10)
Tuomioistuin julisti 27 päivänä syyskuuta 2012 yhdistetyissä asioissa C‑113/10, C‑147/10 ja C‑234/10 asetuksen (EY) N:o 1193/2009 pätemättömäksi ja totesi, että [sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä 19.6.2001 annetun neuvoston] asetuksen (EY) N:o 1260/2001 [(
EYVL 2001, L 178, s. 1
)] 15 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että ennakoitua keskimääräistä tappiota tuotetonnilta määritettäessä vientitukien kokonaismäärä sisältää tosiasiallisesti maksettujen vientitukien kokonaismäärät.
(11)
Sen vuoksi sokerialan tuotantomaksut olisi vahvistettava asianmukaiselle tasolle. – –
– –
(13)
– – oikaistuja tuotantomaksuja olisi sovellettava samoista päivämääristä, joina ne julistettiin pätemättömiksi.
– –
(23)
Oikeusvarmuuden vuoksi ja jotta eri jäsenvaltioiden asianomaisia toimijoita kohdeltaisiin yhdenmukaisesti, on tarpeen asettaa yhteinen päivämäärä, jona tässä asetuksessa vahvistetut maksut olisi todettava – – Tätä määräaikaa ei kuitenkaan tulisi soveltaa, jos jäsenvaltioiden on kansallisen lainsäädännön mukaan suoritettava maksu asianomaisille toimijoille kyseisen päivämäärän jälkeen.”
Kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sokerialan tuotantomaksut markkinointivuosien 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 ja 2005/2006 osalta vahvistetaan liitteessä olevassa 1 kohdassa.”
Mainitun asetuksen 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”[Yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728/EY, Euratom soveltamisesta 22.5.2000 annetun] asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 [(
EYVL 2000, L 130, s. 1
)] 2 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu toteamisen päivämäärä tässä asetuksessa vahvistetuille maksuille on viimeistään 30 päivä syyskuuta 2014, paitsi jos talouden toimijoiden takaisin perimiä perusteettomasti suoritettuja maksuja koskevan kansallisen lainsäädännön soveltaminen estää jäsenvaltioita noudattamasta tätä määräaikaa.”
Saman asetuksen 3 artiklan toisessa, kolmannessa ja neljännessä kohdassa vahvistetaan päivämäärät, joista lähtien sen liitteessä olevassa 1 kohdassa olevia tuotantomaksuja sovelletaan markkinointivuosien 2001/2002–2005/2006 osalta.
Tuotantomaksujen sekä lisämaksun laskemiseen tarvittavan kertoimen vahvistamisesta sokerialalla markkinointivuodeksi 1999/2000 sekä tuotantomaksujen vahvistamisesta sokerialalla markkinointivuodeksi 2000/2001 19.2.2018 annetun neuvoston asetuksen (EU) 2018/264 (
EUVL 2018, L 51, s. 1
) johdanto-osan 13 ja 14 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(13)
Oikeusvarmuuden vuoksi ja jotta eri jäsenvaltioiden asianomaisia talouden toimijoita kohdeltaisiin yhdenmukaisesti, on tarpeen asettaa päivämäärä, jona tässä asetuksessa vahvistetut maksut olisi viimeistään vahvistettava – –. Tätä määräaikaa ei kuitenkaan tulisi soveltaa, jos jäsenvaltioiden on kansallisen lainsäädännön mukaan suoritettava maksu asianomaisille toimijoille kyseisen päivämäärän jälkeen.
(14)
[Tuotantomaksujen ja lisämaksun kertoimen laskemisen vahvistamisesta sokerialalla markkinointivuodeksi 1999/2000 12.10.2000 annetulla komission] [a]setuks[e]lla (EY) N:o 2267/2000 [(
EYVL 2000, L 259, s. 29
)] ja [sokerialan tuotantomaksumäärien vahvistamisesta markkinointivuodeksi 2000/2001 11.10.2001 annetulla komission asetuksella] (EY) N:o 1993/2001 [(
EYVL 2001, L 271, s. 15
)] vahvistettuina sokerialan tuotantomaksuina aiheettomasti maksettujen määrien ja tässä asetuksessa säädettyjen maksujen välinen erotus olisi palautettava.”
Kyseisen asetuksen 2 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Asetuksilla – – N:o 2267/2000 ja – – N:o 1993/2001 vahvistettujen maksujen ja tämän asetuksen 1 artiklassa säädettyjen maksujen välinen erotus on palautettava asianmukaisesti perustellun hakemuksen perusteella niille talouden toimijoille, jotka suorittivat maksuja markkinointivuosien 1999/2000 ja 2000/2001 osalta.”
Saksan oikeus
Yhteisten markkinajärjestelyjen ja suorien tukien täytäntöönpanosta annetun lain (Gesetz zur Durchführung der gemeinsamen Marktorganisationen und der Direktzahlungen, jäljempänä MOG) 12 §:n 1 momentin ensimmäisessä virkkeessä säädetään seuraavaa:
”Markkinajärjestelyihin liittyviin maksuihin – – sovelletaan soveltuvin osin – – yleisistä verosäännöksistä annetun lain säännöksiä, jollei tässä laissa tai tämän lain nojalla annetussa asetuksessa säädetä toisin kuin kyseisissä säännöksissä.”
Yleisistä verosäännöksistä annetun lain (Abgabenordnung; jäljempänä verolaki) 37 §:n 2 momentin ensimmäisessä ja toisessa virkkeessä säädetään seuraavaa:
”Mikäli vero – – on maksettu tai palautettu ilman oikeudellista perustetta sillä, jolta maksu on veloitettu, on oikeus saada maksettu tai palautettu määrä takaisin maksun saajalta. Sama pätee silloin, kun maksun tai palautuksen oikeudellinen perusta häviää myöhemmin.”
Kyseisen lain 164 §:n 1, 2 ja 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”(1)   – – verot voidaan yleisesti tai yksittäistapauksessa vahvistaa jälkitarkastusta koskevin varaumin, eikä tätä ole tarpeen perustella – –
(2)   Niin kauan kuin tämä jälkitarkastusta koskeva varauma pätee, veron vahvistaminen voidaan peruuttaa tai sitä voidaan muuttaa – –
– –
(4)   Jälkitarkistusta koskeva varauma raukeaa, kun vahvistamiselle asetettu määräaika päättyy.”
Mainitun lain 169 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”(1)   Veroa ei voida enää vahvistaa tai tätä koskevaa päätöstä peruuttaa tai muuttaa sen jälkeen, kun verojen vahvistamisen määräaika on päättynyt. – –
(2)   Verojen vahvistamisen määräaika on:
1.
vuosi valmisteverojen ja valmisteverojen palautusten osalta
2.
neljä vuotta sellaisten verojen ja veron palautusten osalta, jotka eivät ole 1 kohdassa tarkoitettuja veroja tai veron palautuksia tai unionin tullikoodeksin 5 artiklan 20 ja 21 alakohdassa tarkoitettuja tuonti- tai vientitulleja.
– –”
Verolain 170 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Verojen vahvistamisen määräaika alkaa sen kalenterivuoden päättyessä, jona verosaatava on syntynyt – –”
Kyseisen lain 175 §:n 1 momentin 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Verotuspäätös on tehtävä tai peruutettava taikka sitä on muutettava,
– –
2.
jos ilmenee tapahtuma, jolla on verotuksellisia seuraamuksia menneisyyden osalta (taannehtivasti vaikuttava tapahtuma).”
Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymys
Cargill Deutschlandiin sovellettiin isoglukoosin tuotantoyhtiönä sokerialan tuotantomaksujärjestelmää, josta säädettiin asetuksella N:o 1260/2001, markkinointivuosien 2001/2002–2005/2006 osalta.
Tuotantomaksun määrä näiden markkinointivuosien osalta määritettiin Euroopan komission kunakin vuonna antamien asetusten perusteella; näitä olivat sokerialan tuotantomaksumäärien ja lisämaksukertoimen vahvistamisesta markkinointivuodeksi 2001/2002 15.10.2002 annettu komission asetus (EY) N:o 1837/2002 (
EYVL 2002, L 278, s. 13
), tuotantomaksumäärien vahvistamisesta markkinointivuodeksi 2002/2003 sokerialalle 7.10.2003 annettu komission asetus (EY) N:o 1762/2003 (
EUVL 2003, L 254, s. 4
), sokerialan tuotantomaksumäärien vahvistamisesta markkinointivuodeksi 2003/2004 14.10.2004 annettu komission asetus (EY) N:o 1775/2004 (
EUVL 2004, L 316, s. 64
), tuotantomaksujen ja lisämaksun kertoimen vahvistamisesta sokerialalla markkinointivuodeksi 2004/2005 14.10.2005 annettu komission asetus (EY) N:o 1686/2005 (
EUVL 2005, L 271, s. 12
) ja sokerialan tuotantomaksumäärien vahvistamisesta markkinointivuodeksi 2005/2006 19.2.2007 annettu komission asetus (EY) N:o 164/2007 (
EUVL 2007, L 51, s. 17
).
Krefeldin päätullitoimipaikka vahvisti näiden asetusten nojalla muun muassa niiden tuotantomaksujen määrän, jotka Cargill Deutschlandin oli maksettava mainittujen markkinointivuosien osalta, verotuspäätöksillä, jotka oli jälkitarkastusta koskevin varaumin tehty 23.10.2002, 20.10.2003, 30.3.2004 ja 18.10.2005.
Unionin tuomioistuin totesi kuitenkin asetukset N:o 1762/2003, N:o 1775/2004 ja N:o 1686/2005 pätemättömiksi 8.5.2008 antamallaan tuomiolla Zuckerfabrik Jülich ym. (
C‑5/06 ja C‑23/06–C‑36/06
,
EU:C:2008:260
), 6.10.2008 antamallaan määräyksellä Raffinerie Tirlemontoise (
C‑200/06
, ei julkaistu,
EU:C:2008:541
) ja 6.10.2008 antamallaan määräyksellä SAFBA (
C‑175/07–C‑184/07
, ei julkaistu,
EU:C:2008:543
). Näitä asetuksia on tämän jälkeen muutettu asetuksella N:o 1193/2009.
Unionin tuomioistuin totesi 27.9.2012 antamallaan tuomiolla Zuckerfabrik Jülich ym. (
C‑113/10, C‑147/10 ja C‑234/10
,
EU:C:2012:591
) vuorostaan asetuksen N:o 1193/2009 pätemättömäksi. Tämän tuomion julistamisen johdosta Euroopan unionin neuvosto vahvisti uudelleen sokerialan tuotantomaksut markkinointivuosiksi 2001/2002–2005/2006 asetuksella N:o 1360/2013, jolla se pienensi näiden markkinointivuosien tuotantomaksuja.
Cargill Deutschland teki 1.5.2014 Krefeldin päätullitoimipaikalle hakemuksen uusien tuotantomaksujen määrän vahvistamisesta ja sen markkinointivuosien 2001/2002–2004/2005 osalta aiheettomasti maksamien maksujen palauttamisesta.
Krefeldin päätullitoimipaikka hylkäsi tämän hakemuksen 18.4.2016 antamallaan päätöksellä, joka vahvistettiin 19.9.2016 tuloksettomaksi jääneen oikaisuvaatimuksen jälkeen, sillä perusteella, että verolain 164 §:n ja 169 §:n 2 momentin ensimmäisen kohdan 2 alakohdan mukaisesti verotuspäätösten peruuttamista, muuttamista tai oikaisemista koskeva verojen vahvistamisen neljän vuoden määräaika oli päättynyt näiden markkinointivuosien osalta, joten vastaavat verotuspäätökset olivat tulleet lainvoimaisiksi.
Verolain 170 §:n 1 momentin mukaan tämä vahvistamisen määräaika alkaa kulua sen kalenterivuoden lopussa, jona verosaatava on syntynyt. Siten nyt käsiteltävässä asiassa – kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää ennakkoratkaisupyynnössään – veron vahvistamisen määräaika markkinointivuoden 2004/2005 osalta oli alkanut kulua 31.12.2006. Koska Cargill Deutschlandin hakemus oli tehty vasta vuonna 2014, se oli siten saapunut Krefeldin päätullitoimipaikkaan vahvistamista koskevan määräajan päätyttyä. Samoin sama määräaika oli sitäkin suuremmalla syyllä päättynyt edeltäneiden markkinointivuosien tuotantomaksujen osalta.
Cargill Deutschland nosti ennakkoratkaisua pyytäneessä Finanzgericht Düsseldorfissa (Düsseldorfin verotuomioistuin, Saksa) Krefeldin päätullitoimipaikan päätöksestä kanteen, jossa se väitti, että sen oikeus aiheettomasti maksamiensa maksujen palautukseen johtuu suoraan asetuksesta N:o 1360/2013. Tähän oikeuteen ei sovelleta mitään verojen vahvistamisen määräaikaa eikä sitä koske Krefeldin päätullitoimipaikan verotuspäätösten lainvoimaisuus.
Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa aikaisemmissa asioissa katsoneensa, että kysymys siitä, voiko yhtiö saada oikeuden aiheettomasti maksettujen maksujen palautukseen, kun tuotantomaksujen maksukantaa oli alennettu taannehtivasti asetuksella N:o 1360/2013, oli ratkaistava yksinomaan asiassa sovellettavan kansallisen lain perusteella vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita noudattaen.
Nyt käsiteltävässä asiassa tämä johtaisi kuitenkin siihen, että Cargill Deutschlandilta evättäisiin tämä oikeus erityisesti siitä syystä, että asetuksessa N:o 1360/2013 säädetty tuotantomaksujen maksukannan taannehtiva alentaminen aiheuttaisi ainoastaan veron vahvistamispäätösten lainvastaisuuden eikä tekisi mitättömiksi vastaavia verotuspäätöksiä, joita ei asiassa sovellettavan kansallisen lain säännösten mukaisesti enää voida muuttaa, koska ne on tehty lainvoimaisiksi tulleiden päätösten perusteella.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa kuitenkin, että samanlaisessa menettelyssä, joka koski sokerialan tuotantomaksujen oikaisua markkinointivuosien 1999/2000 ja 2000/2001 osalta, Cargill Deutschland sai 7.5.2018 tehdyllä Krefeldin päätullitoimipaikan asetukseen 2018/264 perustuvalla päätöksellä osittain takaisin aiheettomasti maksamansa maksut, vaikka kansallisen oikeuden nojalla sovellettavat vanhentumisajat olivat päättyneet. Tämä palautus oli ollut yhtäältä mahdollinen 9.2.2017 annetun tuomion Raffinerie Tirlemontoise (
C‑585/15
,
EU:C:2017:105
) perusteella, jolla unionin tuomioistuin totesi pätemättömiksi asetukset N:o 2267/2000 ja N:o 1993/2001, joissa nämä määrät määritettiin, ja toisaalta sen perusteella, että sen jälkeen annettiin asetus 2018/264, jossa vahvistettiin uudelleen nämä määrät vaatimatta nimenomaisesti, että kyseiset vanhentumisajat otettaisiin huomioon.
Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko unionin lainsäätäjä asetuksen 2018/264 antaessaan todellisuudessa halunnut vahvistaa yleisen periaatteen, joka mahdollistaa siitä lähtien sokerialalla aiheettomasti maksettujen tuotantomaksujen palauttamisen riippumatta kansallisen oikeuden nojalla sovellettavista vanhentumissäännöistä. Se toteaa, että tällainen tulkinta mahdollistaisi sen, että Cargill Deutschland saa palautetuiksi tämän markkinointivuosien 2001/2002–2004/2005 osalta aiheettomasti maksetut tuotantomaksut, sellaisina kuin ne lasketaan uudelleen asetuksen N:o 1360/2013 perusteella.
Tässä tilanteessa Finanzgericht Düsseldorf (Düsseldorfin verotuomioistuin) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko sokerialan tuotantomaksut, jotka on asetuksen – – N:o 1360/2013 – – mukaan laskettava eri tavoin kuin aiemmin, palautettava vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteet huomioon ottaen kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja erityisesti soveltaen siinä säädettyjä vanhentumissääntöjä?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä, onko muun muassa sokerialan tuotantomaksujen vahvistamisesta markkinointivuosiksi 2001/2002–2005/2006 annettua asetusta N:o 1360/2013 tulkittava siten, että talouden toimijoiden tuotantomaksuina aiheettomasti maksamien määrien palauttaminen on suoritettava vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteet huomioon ottaen kansallisen lainsäädännön mukaisesti, erityisesti siinä säädettyjä vanhentumisaikoja soveltaen.
Aluksi on todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epäilykset johtuvat erityisesti siitä, että Cargill Deutschland sai Saksan toimivaltaisilta viranomaisilta asetuksen 2018/264 2 artiklan 2 kohdan nojalla palautuksen markkinointivuosien 1999/2000 ja 2000/2001 osalta aiheettomasti maksamistaan maksuista, vaikka sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten mukaiset vanhentumisajat olivat päättyneet.
Asetuksen 2018/264, jolla oikaistiin markkinointivuosien 1999/2000 ja 2000/2001osalta tuotantomaksujen määrää, 2 artiklan 2 kohdassa säädetään, että määrät, jotka näiden markkinavuosien osalta maksuja suorittaneet talouden toimijat ovat aiheettomasti maksaneet, on palautettava näille asianmukaisesti perustellun hakemuksen perusteella, ilman, että kyseisessä säännöksessä mitenkään viitattaisiin asiassa sovellettavaan kansalliseen oikeuteen.
Näin ollen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei sulje pois sitä, että asetuksen 2018/264 2 artiklan 2 kohtaa voitaisiin tulkita siten, että siinä vahvistetaan yleinen periaate, jolla sallitaan talouden toimijoiden aiheettomasti sokerialan tuotantomaksuina maksamien määrien palauttaminen. Tällaista periaatetta voitaisiin soveltaa kansallisen oikeuden mukaan sovellettavien vanhentumisaikojen päättymisestä riippumatta, vaikka palauttamista olisi vaadittu asetuksen N:o 1360/2013 perusteella.
Tältä osin riittää, kun todetaan – kuten julkisasiamies on tehnyt ratkaisuehdotuksensa 31 kohdassa –, että asetus 2018/264, joka koskee yksinomaan markkinointivuosia 1999/2000 ja 2000/2001, ei ole ajallisesti sovellettavissa pääasian oikeusriitaan, jossa on kyse markkinointivuosien 2001/2002–2004/2005 osalta maksettujen tuotantomaksujen palauttamista koskevasta hakemuksesta.
Tästä seuraa, että asetus 2018/264 ei voi olla näiden viimeksi mainittujen markkinointivuosien osalta aiheettomasti maksettujen maksujen palauttamista koskevan hakemuksen oikeusperusta.
On kuitenkin muistutettava, että unionin tuomioistuin on 27.9.2012 antamallaan tuomiolla Zuckerfabrik Jülich ym. (
C‑113/10, C‑147/10 ja C‑234/10
,
EU:C:2012:591
) julistanut asetuksen N:o 1193/2009 pätemättömäksi. Kuten erityisesti kyseisen tuomion 48 ja 49 kohdasta ilmenee, tässä asetuksessa oleva, komission markkinointivuosien 2001/2002–2005/2006 tuotantomaksujen määrittämiseksi käyttämä menetelmä ei ollut oikea, sillä se johti vientitukien kokonaismäärän keinotekoiseen lisäykseen. Näin ollen – kuten mainitun tuomion 69 kohdasta ilmenee – tuottajilla oli oikeus saada jäsenvaltioiden kyseisenä aikana aiheettomasti periminä tuotantomaksuina aiheettomasti maksettujen määrien palautuksen lisäksi myös korot näille määrille.
27.9.2012 annetun tuomion Zuckerfabrik Jülich ym. (
C‑113/10, C‑147/10 ja C‑234/10
,
EU:C:2012:591
) noudattamiseksi neuvosto antoi asetuksen N:o 1360/2013, jonka tavoitteena oli korjata taannehtivasti markkinointivuosien 2001/2001–2005/2006 osalta säädettyjen sokerialan tuotantomaksujen määrä. Unionin lainsäätäjän mukaan uudet tuotantomaksut laskettiin unionin tuomioistuimen kyseisessä tuomiossa hyväksymän menetelmän mukaisesti, ja ne vahvistettiin mainitun asetuksen johdanto-osan 11 perustelukappaleessa tarkoitetulla tavalla ”asianmukaiselle tasolle”.
Asetuksen N:o 1360/2013 tehokas vaikutus edellyttää siis sitä, että kyseessä olevat sokerintuottajat voivat saada tämän asetuksen antamista edeltäneinä useina vuosina aiheettomasti maksamansa tuotantomaksut palautetuiksi.
Tästä seuraa – kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 37 kohdassa –, että yhtäältä sokerintuottajien oikeus pääasiassa kyseessä olevien markkinointivuosien osalta aiheettomasti maksettujen maksujen palautukseen johtuu unionin oikeudesta, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut 27.9.2012 antamassaan tuomiossa Zuckerfabrik Jülich ym. (
C‑113/10, C‑147/10 ja C‑234/10
,
EU:C:2012:591
) ja unionin lainsäätäjä on pannut sen tämän tuomion johdosta täytäntöön antamalla asetuksen N:o 1360/2013.
Unionin tuomioistuin on todennut, että oikeus saada takaisin sellaiset verot, jotka jäsenvaltio on kantanut unionin oikeuden vastaisesti, seuraa niistä oikeuksista, joita yksityisille on annettu unionin oikeussäännöillä, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on näitä oikeussääntöjä tulkinnut, ja täydentää näitä oikeuksia (tuomio 12.12.2006, Test Claimants in the FII Group Litigation,
C‑446/04
,
EU:C:2006:774
,
kohta; tuomio 19.7.2012, Littlewoods Retail ym.,
C‑591/10
,
EU:C:2012:478
,
kohta ja tuomio 25.7.2018, Messer France,
C‑103/17
,
EU:C:2018:587
,
kohta).
Toisaalta toimivaltaiset kansalliset viranomaiset ovat vasta sen jälkeen, kun uudet tuotantomaksut on vahvistettu taannehtivasti asetuksella N:o 1360/2013, voineet määrittää kunkin kyseessä olevan tuottajan näinä maksuina liikaa maksaman määrän täsmällisen määrän.
Näin ollen tämän asetuksen tehokkaan vaikutuksen takaamiseksi on katsottava, että sen voimaantulopäivästä eli 20.12.2013 lähtien kyseessä olevilla sokerintuottajilla on ollut mahdollisuus saada tietää aiheettomasti maksamiensa maksujen tarkka määrä komission laskelmien mukaisesti, sellaisina kuin ne on korjattu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön huomioon ottamiseksi, ja siten tehdä pätevästi hakemuksia saadakseen nämä maksut palautetuiksi.
Tätä varten ensinnäkin asetuksen N:o 1360/2013 1 artiklan 1 kohdan mukaan sen liitteen 1 kohdassa on taulukko, jossa vahvistetaan sokerialan tuotantomaksut euromääräisinä tuotantotonnia kohden kullekin markkinointivuodelle markkinointivuodesta 2001/2002 markkinointivuoteen 2005/2006 asti.
Tämän jälkeen saman asetuksen 2 artiklassa vahvistetaan periaatteessa 30.9.2014 olevan viimeisin päivämäärä, jona jäsenvaltioilla on velvollisuus merkitä unionin omien varojen tiliin asetuksessa N:o 1360/2013 vahvistettujen maksujen määrä.
Lopuksi tämän asetuksen 3 artiklassa vahvistetaan vain päivät, joista lähtien sovelletaan sen liitteessä olevassa 1 kohdassa mainittuja tuotantomaksuja kunkin pääasiassa kyseessä olevan markkinointivuoden osalta.
On kuitenkin todettava, että – kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 42 kohdassa – asetus N:o 1360/2013 ei sisällä mitään säännöstä niistä menettelyistä ja järjestelyistä, joita jäsenvaltioiden on sovellettava pannakseen täytäntöön talouden toimijoiden oikeuden saada pääasiassa kyseessä olevien markkinointivuosien osalta aiheettomasti maksetut sokerialan tuotantomaksut palautetuiksi.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että koska ei ole olemassa unionin oikeuden vastaisesti kannettujen verojen ja maksujen palautusta koskevia yhdenmukaistettuja sääntöjä, jäsenvaltioilla on oikeus soveltaa sisäisen oikeusjärjestyksensä mukaisia menettelysääntöjä, muun muassa vanhentumisaikoja tai preklusiivisia määräaikoja, sillä edellytyksellä, että noudatetaan vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita (ks. vastaavasti tuomio 8.9.2011, Q-Beef ja Bosschaert,
C‑89/10 ja C‑96/10
,
EU:C:2011:555
,
kohta ja tuomio 20.12.2017, Caterpillar Financial Services,
C‑500/16
,
EU:C:2017:996
,
kohta).
Näiden periaatteiden noudattaminen edellyttää, että nämä menettelysäännöt eivät saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia kansalliseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia (vastaavuusperiaate) ja ettei niillä saada tehdä unionin oikeusjärjestyksessä annettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi (tehokkuusperiaate) (ks. vastaavasti tuomio 27.9.2012, Zuckerfabrik Jülich ym.,
C‑113/10, C‑147/10 ja C‑234/10
,
EU:C:2012:591
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kansallisten sääntöjen soveltaminen on mainittujen periaatteiden mukaista, koska niissä sallitaan yleisesti sovellettava vanhentumisaika huomioon ottaen oikaisun tekeminen niissä tapauksissa, joissa unionin lainsäädäntöä muutetaan taannehtivasti, Saksan vero-oikeuden mukaisesti.. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee kuitenkin myös lähinnä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan verotuspäätökselle Saksan oikeudessa annettu lainvoima on esteenä asetukseen N:o 1360/2013 perustuvalle palautushakemukselle, kun sovellettava vanhentumisaika on päättynyt kyseisen hakemuksen esittämishetkellä.
On muistutettava, että kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Tätä varten unionin tuomioistuin voi poimia kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon pääasian riidan kohde (tuomio 18.12.2019, Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava,
C‑447/18
,
EU:C:2019:1098
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa on siis tarkistettava lisäksi, ovatko sokerintuottajien pääasiassa kyseessä olevien markkinointivuosien osalta asetuksella N:o 1260/2001 säädettyinä ja asetuksella N:o 1360/2013 lopullisesti vahvistettuina tuotantomaksuina liikaa maksamien määrien palautusta koskevan oikeuden käyttämistä koskevat kansalliset säännöt – jotka sellaisina kuin toimivaltaiset tuomioistuimet niitä tulkitsevat ja soveltavat ovat esteenä sille, että palautushakemus tehdään asetuksen N:o 1360/2013 voimaantulon jälkeen, siitä syystä, että tällaisiin hakemuksiin sovellettava vanhentumisaika on päättynyt – vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteiden mukaisia.
Tässä asiayhteydessä on tutkittava ensiksi tällaisten sääntöjen yhteensoveltuvuutta tehokkuusperiaatteen kanssa. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kaikkia sellaisia tapauksia, joissa on kyse siitä, tekeekö kansallinen menettelysääntö unionin oikeuden soveltamisen mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, on tarkasteltava siten, että huomioon otetaan tämän säännön merkitys koko menettelyssä, menettelyn kulku sekä sen erityispiirteet eri kansallisissa elimissä. Tältä kannalta katsoen on tarvittaessa otettava huomioon muun muassa puolustautumisoikeuksien suojaamisen periaate, oikeusvarmuuden periaate sekä menettelyn moitteeton kulku (tuomio 20.10.2016, Danqua,
C‑429/15
,
EU:C:2016:789
,
kohta ja tuomio 22.2.2018, INEOS Köln,
C‑572/16
,
EU:C:2018:100
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on toistuvasti katsonut erityisesti vanhentumisaikojen ja preklusiivisten määräaikojen osalta, että kohtuullisten muutoksenhakumääräaikojen asettaminen täyttää lähtökohtaisesti tehokkuusvaatimuksen, koska siinä sovelletaan oikeusvarmuuden perusperiaatetta, joka suojaa sekä asianomaista että kyseistä hallintoa, vaikka tällaisten määräaikojen päättyminen on luonteensa takia omiaan estämään kyseisiä henkilöitä vetoamasta heille kuuluviin oikeuksiin kokonaan tai osittain (ks. vastaavasti tuomio 22.2.2018, INEOS Köln,
C‑572/16
,
EU:C:2018:100
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tältä osin esimerkiksi kansallinen kolmen vuoden preklusiivinen määräaika on katsottu kohtuulliseksi (tuomio 8.9.2011, Q-Beef ja Bosschaert,
C‑89/10 ja C‑96/10
,
EU:C:2011:555
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee yksiselitteisesti, että Cargill Deutschland ei voi enää kansallisen oikeuden mukaisesti vaatia pääasiassa kyseessä oleviin markkinointivuosiin liittyvien tuotantomaksujen palauttamista, koska – kuten tämän tuomion 21 ja 22 kohdassa todetaan – aiheettomasti maksettujen maksujen palautuksen vaatimista koskeva vanhentumisaika on päättynyt. Näin on ennakkoratkaisupyynnön mukaan huolimatta siitä, että asetuksella N:o 1360/2013 on taannehtivasti muutettu unionin oikeutta korvaamalla unionin tuomioistuimen aiemmin pätemättömäksi julistamien asetusten säännökset, joihin vastaavat veron vahvistamispäätökset ja vastaavat verotuspäätökset olivat perustuneet. Tämä taannehtiva muutos ilmenee kyseisen asetuksen 3 artiklan toisesta, kolmannesta ja neljännestä kohdasta, joissa vahvistetaan päivät, joista lähtien asetuksen liitteessä olevassa 1 kohdassa olevia sokerialan tuotantomaksuja sovelletaan pääasiassa kyseessä olevan kunkin markkinointivuoden osalta.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 60 kohdassa, Cargill Deutschlandin oli ollut käytännössä mahdotonta tehdä palautushakemus tätä varten säädetyssä neljän vuoden vanhentumisajassa, koska tämä aika oli päättynyt jo ennen asetuksen N:o 1360/2013 voimaantuloa 20.12.2013 eli ennen kuin unionin lainsäätäjä oli oikaissut sokerialan tuotantomaksut pääasiassa kyseessä olevien markkinointivuosien osalta kyseisen asetuksen 1 artiklassa ja liitteessä 1.
Tästä seuraa, että – kuten tämän tuomion 40 ja 41 kohdassa on täsmennetty – siltä osin kuin toimivaltaiset kansalliset viranomaiset eivät voineet ennen asetuksen N:o 1360/2013 voimaantuloa esittää niiden talouden toimijoiden, joille tämä asetus antaa oikeuksia, aiheettomasti maksamien maksujen mahdollisen palautuksen määrää lukuina eivätkä myöskään nämä toimijat voineet tietää tätä määrää, kansalliset säännöt, joita ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tulkitsee niin, että niissä säädetään, että sovellettava vanhentumisaika oli päättynyt ennen kyseisen asetuksen voimaantuloa, tekevät käytännössä mahdottomaksi käyttää unionin oikeusjärjestyksessä näille toimijoille annettua oikeutta saada pääasiassa kyseessä olevien markkinointivuosien osalta aiheettomasti maksetut tuotantomaksut palautetuiksi.
Krefeldin päätullitoimipaikan istunnossa esittämä väite siitä, että huolellinen talouden toimija olisi voinut riitauttaa verotuspäätökset ennen asiassa sovellettavan vanhentumisajan päättymistä, ei horjuta tätä toteamusta. On nimittäin todettava, että kansallisessa oikeudessa säädetyt menettelysäännöt tekevät käytännössä mahdottomaksi käyttää oikeutta, joka talouden toimijalle on annettu unionin säännöstössä, jossa vahvistetaan lopullisesti tämän oikeuden käyttämisen edellytykset, koska niissä asetetaan mainitun oikeuden käyttämiseen edellytykseksi se, että kyseessä oleva talouden toimija on jo ennen kyseisen säännöstön voimaantuloa tehnyt hakemuksen tai nostanut kanteen, jolla riitautetaan kansalliset päätökset, jotka perustuvat saman unionin säännöstön aikaisempaan versioon, jonka unionin tuomioistuin on tällä välin julistanut pätemättömäksi.
Tehokkuusperiaatetta ja tältä osin tämän tuomion 55 kohdassa omaksuttua päätelmää koskevan analyysin perusteella ei ole tarpeen tutkia mahdollista vastaavuusperiaatteen sovellettavuutta nyt käsiteltävässä asiassa.
Esitettyyn kysymykseen on kaiken edellä todetun perusteella vastattava, että asetusta N:o 1360/2013 on tulkittava siten, että
–
talouden toimijoiden markkinointivuosien 2001/2002–2005/2006 osalta aiheettomasti tuotantomaksuina maksamien määrien palauttaminen on suoritettava vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteet huomioon ottaen kansallisen lainsäädännön mukaisesti, erityisesti viimeksi mainitussa säädettyjä vanhentumisaikoja soveltaen
–
se on esteenä kansallisille säännöille, joissa – sellaisina kuin toimivaltaiset kansalliset tuomioistuimet niitä tulkitsevat – säädetään, että sovellettava vanhentumisaika aiheettomasti maksettujen sokerin tuotantomaksujen palautuksen hakemiselle päättyy ennen kyseisen asetuksen voimaantuloa, mikä tekee käytännössä mahdottomaksi käyttää unionin oikeusjärjestyksessä näille talouden toimijoille annettua oikeutta saada mainitussa asetuksessa tarkoitettujen markkinointivuosien osalta nämä maksut palautetuiksi.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Sokerialan tuotantomaksujen vahvistamisesta markkinointivuosiksi 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 ja 2005/2006, lisämaksun kertoimen laskemisen vahvistamisesta markkinointivuosiksi 2001/2002 ja 2004/2005 sekä sokerinvalmistajien sokerijuurikkaan myyjille tuotantomaksujen enimmäismäärän ja näiden tuotantomaksujen välisen erotuksen vuoksi maksaman määrän vahvistamisesta markkinointivuosiksi 2002/2003, 2003/2004 ja 2005/2006 2.12.2013 annettua neuvoston asetusta (EU) N:o 1360/2013 on tulkittava siten, että

–
talouden toimijoiden aiheettomasti tuotantomaksuina maksamien määrien palauttaminen on suoritettava vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteet huomioon ottaen kansallisen lainsäädännön mukaisesti, erityisesti viimeksi mainitussa säädettyjä vanhentumisaikoja soveltaen

–
se on esteenä kansallisille säännöille, joissa – sellaisina kuin toimivaltaiset kansalliset tuomioistuimet niitä tulkitsevat – säädetään, että sovellettava vanhentumisaika aiheettomasti maksettujen sokerin tuotantomaksujen palautuksen hakemiselle päättyy ennen kyseisen asetuksen voimaantuloa, mikä tekee käytännössä mahdottomaksi käyttää unionin oikeusjärjestyksessä näille talouden toimijoille annettua oikeutta saada mainitussa asetuksessa tarkoitettujen markkinointivuosien osalta nämä maksut palautetuiksi.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.