CELEX: 62019CJ0883
Apelācija
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Euro procentu likmju atvasināto instrumentu nozare
Lēmums, ar kuru konstatēts LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpums
EURIBOR starpbanku pamatlikmju manipulācijas
Apmaiņa ar konfidenciālu informāciju
Konkurences ierobežojums mērķa dēļ
Kvalifikācija
Konkurenci veicinošas iedarbības ņemšana vērā
Vienots un turpināts pārkāpums
Hibrīdprocedūra, kuras rezultātā secīgi ticis pieņemts lēmums par izlīgumu un lēmums, ar ko tiek noslēgta parastā procedūra
Eiropas Savienības Pamattiesību harta
41. pants
Tiesības uz labu pārvaldību
48. pants
Nevainīguma prezumpcija

Ar apelācijas sūdzību
HSBC Holdings plc
,
HSBC Bank plc
un
HSBC Continental Europe
, iepriekš
HSBC France
(turpmāk tekstā kopā – “
HSBC
sabiedrības”), lūdz daļēji atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 24. septembra spriedumu
HSBC Holdings
u.c./Komisija (T‑105/17, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2019:675
), ar kuru tā atcēla Komisijas Lēmuma C(2016) 8530 final (2016. gada 7. decembris) par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta AT.39914 – Euro procentu likmju atvasinātie instrumenti, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), 2. panta b) punktu un noraidīja to prasību pārējā daļā.
Tiesvedības priekšvēsture
Strīda rašanās faktus Vispārējā tiesa ir izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 1.–29. punktā. Šīs tiesvedības mērķiem minēto var rezumēt šādi.
Ar apstrīdēto lēmumu Eiropas Komisija konstatēja, ka
HSBC
sabiedrības ir pārkāpušas LESD 101. pantu un 1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (
OV 1994, L 1, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. pantu, no 2007. gada 12. februāra līdz 27. martam piedaloties vienotā un turpinātā pārkāpumā, kura mērķis bija izmainīt normālu cenu noteikšanas gaitu tādu euro procentu likmju atvasināto instrumentu (
Euro Interest Rate Derivatives
(
EIRD
)) tirgū, kuri ir saistīti ar
Euro Interbank Offered Rate
(
EURIBOR
) un/vai
Euro Over‑Night Index Average
(
EONIA
), un uzlika tām solidāru naudas sodu 33606000 EUR.
HSBC
grupa (turpmāk tekstā – “
HSBC
”) ir banku grupa, kuras viena no darbības jomām ir investīciju, finansēšanas un tirgus banka.
HSBC Holdings
–
HSBC
vadošā sabiedrība, ir
HSBC
France
– tagad
HSBC Continental Europe
, mātesuzņēmums, kas savukārt ir
HSBC Bank
mātesuzņēmums.
HSBC France
un
HSBC Bank
atbildēja par
EIRD
darījumiem.
HSBC France
bija atbildīga par likmju piedāvājumiem
EURIBOR
kolēģijai.
2011. gada 14. jūnijā
Barclays
banku grupa, kas ietver
Barclays plc
,
Barclays Bank plc
,
Barclays Directors Ltd
,
Barclays Group Holding Ltd
,
Barclays Capital Services Ltd
un
Barclays Services Jersey Ltd
(turpmāk tekstā – “
Barclays
”), vērsās Komisijā ar lūgumu piešķirt vietu pieteikuma iesniedzēju rindā (marķējumu) atbilstoši Komisijas paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu [aizliegto vienošanos] gadījumos (
OV 2006, C 298, 17. lpp.
), informējot to par aizliegtas vienošanās pastāvēšanu
EIRD
nozarē un paužot savu vēlmi sadarboties ar šo institūciju. 2011. gada 14. oktobrī
Barclays
tika piešķirts nosacīts atbrīvojums.
Laikposmā no 2011. gada 18. līdz 21. oktobrim Komisija veica pārbaudes vairāku finanšu iestāžu telpās Londonā (Apvienotā Karaliste) un Parīzē (Francija), tostarp
HSBC
sabiedrību telpās.
2013. gada 5. martā un 29. oktobrī, piemērojot Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 11. panta 6. punktu, Komisija uzsāka pārkāpuma procedūru pret
HSBC
sabiedrībām
Barclays
,
Crédit agricole SA
un
Crédit agricole Corporate and Investment Bank
(turpmāk tekstā kopā – “
Crédit agricole
sabiedrības”),
Deutsche Bank AG
,
Deutsche Bank Services
(Jersey
)
Ltd
un
DB Group Services
(
UK
)
Ltd
(turpmāk tekstā kopā – “
Deutsche Bank
”),
JP Morgan Chase & Co
.,
JP Morgan Chase Bank
,
National Association
un
JP Morgan Services LLP
(turpmāk tekstā kopā – “
JP Morgan
Chase
sabiedrības”),
Royal Bank of Scotland plc
un
Royal Bank of Scotland Group plc
(turpmāk tekstā kopā – “
RBS
”) un
Société générale
.
Barclays
,
Deutsche Bank
,
Société générale
un
RBS
vēlējās piedalīties izlīguma procedūrā saskaņā ar Komisijas Regulas (EK) Nr. 773/2004 (2004. gada 7. aprīlis) par lietas izskatīšanu saskaņā ar [LESD 101.] un [LESD 102.] pantu, ko vada Komisija (
OV 2004, L 123, 18. lpp.
), 10.a pantu.
HSBC
sabiedrības,
Crédit agricole
sabiedrības un
JP Morgan Chase
sabiedrības nolēma nepiedalīties šajā izlīguma procedūrā.
2013. gada 4. decembrī Komisija attiecībā uz
Barclays
,
Deutsche Bank
,
Société générale
un
RBS
pieņēma Lēmumu C(2013) 8512 final par procedūru saskaņā ar [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta AT.39914,
Euro Interest Rate Derivatives
(
EIRD
) (
Settlement
); turpmāk tekstā – “lēmums par izlīgumu”), kurā tā atzina, ka šie uzņēmumi ir pārkāpuši LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu, piedaloties vienotā un turpinātā pārkāpumā, kura mērķis bija izmainīt cenu noteikšanas parasto gaitu
EIRD
tirgū.
Administratīvais process
2014. gada 19. martā Komisija nosūtīja
HSBC
sabiedrībām,
Crédit agricole
sabiedrībām un
JP Morgan Chase
sabiedrībām paziņojumu par iebildumiem.
HSBC
sabiedrības varēja iepazīties ar Komisijas lietas materiālu pieejamo daļu
DVD
formātā, un to pārstāvjiem bija iespēja papildus piekļūt lietas materiāliem Komisijas telpās. Tām bija arī piekļuve paziņojumam par iebildumiem, kas tika nosūtīts lietas dalībniekiem, kuri piedalījās izlīgumā, šo lietas dalībnieku atbildēm, kā arī lēmumam par izlīgumu.
2014. gada 14. novembrī
HSBC
sabiedrības iesniedza rakstveida apsvērumus attiecībā uz paziņojumu par iebildumiem un pauda savu viedokli mutvārdu uzklausīšanā, kas notika no 2015. gada 15. līdz 17. jūnijam.
2016. gada 6. aprīlī Komisija laboja lēmumu par izlīgumu saistībā ar
Société générale
uzliktā naudas soda apmēra noteikšanu.
HSBC
sabiedrībām bija pieeja šim lēmumam par grozījumiem, kā arī tā pamatā esošajai sarakstei un labotajiem finanšu datiem, ko bija iesniegusi
Société générale
.
Apstrīdētais lēmums
2016. gada 7. decembrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu. Šī lēmuma 1. panta b) punkts un 2. panta b) punkts ir formulēts šādi:
“1. pants
Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu, norādītajos laikposmos piedaloties vienotā un turpinātā pārkāpumā saistībā ar euro procentu likmju atvasinātajiem instrumentiem. Šis pārkāpums, kas attiecās uz visu [Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ)], izpaudās kā nolīgumi un/vai saskaņotas darbības, kuru mērķis bija izkropļot parasto cenu sastāvdaļu noteikšanas gaitu euro procentu likmju atvasināto instrumentu nozarē:
[..]
b)
[
HSBC
sabiedrības] no 2007. gada 12. februāra līdz 2007. gada 27. martam [..].
2. pants
Par 1. pantā norādītajiem pārkāpumiem tiek uzlikti šādi naudas sodi:
[..]
b)
[
HSBC
sabiedrībām] (solidāri atbildīgas): 33606000 EUR.”
Attiecīgie instrumenti
Konkrētie pārkāpumi skar
EIRD
, proti, euro procentu likmju atvasinātos instrumentus, kuri ir piesaistīti
EURIBOR
vai
EONIA
.
EURIBOR
ir atsauces procentu likmju kopums, kura mērķis ir atspoguļot to starpbanku aizdevumu izmaksas, kurus bieži izmanto starptautiskajos kapitāla tirgos. Šī likme ir definēta kā indeksēta likme, par kādu eurozonas ietvaros augstākā reitinga banka citai augstākā reitinga bankai piedāvā starpbanku termiņnoguldījumus euro.
EURIBOR
tiek aprēķināta kā vidējā likme no cenu piedāvājumiem, kurus ik dienu piedāvā banku izlase, kuras sastāvā laikposmā, uz ko attiecas apstrīdētais lēmums, ietilpa 47 augstākā reitinga bankas – tostarp šī sprieduma 7. punktā minētās bankas –, un kuri no plkst. 10.45 līdz 11.00 tiek nosūtīti uz
Thomson Reuters
, kas ir likmju aprēķinātājs Eiropas Banku federācijas (EBF) uzdevumā. Bankas sniedz datus par katru no 15 dažādajām
EURIBOR
procentu likmēm, kas mainās atkarībā no to termiņa, no vienas nedēļas līdz divpadsmit mēnešiem.
EONIA
pilda
EURIBOR
līdzīgu uzdevumu, tikai saistībā ar dienas likmēm. To aprēķina Eiropas Centrālā banka (ECB) kā vidējo lielumu no likmēm par nenodrošinātiem starpbanku aizdevumiem (“
unsecured
”) no tām pašām izlases bankām, kuru dati tiek izmantoti
EURIBOR
noteikšanai.
Visizplatītākie
EIRD
ir regulētā tirgū netirgoti procentu nākotnes līgumi (“
forward rate agreements
”), procentu likmju mijmaiņas līgumi (“
interest rate swaps
”), procentu likmju iespējas līgumi un regulētā tirgū tirgoti procentu nākotnes līgumi (“
futures
”).
HSBC sabiedrībām pārmestās darbības
Apstrīdētā lēmuma 113. apsvērumā Komisija šī sprieduma 7. punktā minētajām bankām pārmesto rīcību ir aprakstījusi šādi:
“
Barclays
,
Deutsche Bank
, [
JP Morgan Chase
sabiedrības],
Société générale
, [
Crédit agricole
sabiedrības], [
HSBC
sabiedrības] un
RBS
bija virkne divpusēju kontaktu saistībā ar
EIRD
darījumiem, kuri būtībā sastāvēja no šādām dažādu lietas dalībnieku darbībām:
a)
atsevišķos gadījumos daži lietas dalībnieku darbinieki, kas veic tirdzniecības darījumus, paziņoja un/vai saņēma norādes par vēlamo likmju nemainīgu, zemu vai augstu likmes līmeni konkrētiem
EURIBOR
termiņiem; šie vēlamie līmeņi bija atkarīgi no viņu riska darījumiem/tirdzniecības pozīcijām;
b)
atsevišķos gadījumos daži lietas dalībnieku darbinieki, kas veic tirdzniecības darījumus, paziņoja un/vai saņēma viens no otra detalizētu, nepubliskotu informāciju par tirdzniecības pozīcijām vai plānotām, turpmāk iesniedzamām
EURIBOR
likmēm attiecībā uz konkrētiem termiņiem vismaz vienai no attiecīgajām bankām;
c)
atsevišķos gadījumos daži darbinieki, kas veic tirdzniecības darījumus, arī apzināja iespējas pielāgot savas
EIRD
tirdzniecības pozīcijas, balstoties uz informāciju, kas minēta a) vai b) [apakšpunktā];
d)
atsevišķos gadījumos daži darbinieki, kas veic tirdzniecības darījumus, arī apzināja iespējas pielāgot vismaz vienu no savas bankas turpmāk iesniedzamajām
EURIBOR
likmēm, balstoties uz informāciju, kas minēta a) vai b) [apakšpunktā];
e)
atsevišķos gadījumos vismaz viens no darbiniekiem, kas veic tirdzniecības darījumus, kurš bija iesaistīts šādā apspriešanā, vērsās pie attiecīgās bankas
EURIBOR
likmju iesniedzējiem vai paziņoja, ka pie tiem vērsīsies, lai tiem lūgtu iesniegt likmju aprēķinātājam, kurš darbojas EBF uzdevumā, informāciju par likmēm konkrētā virzienā vai īpašā līmenī;
f)
atsevišķos gadījumos vismaz viens no darbiniekiem, kas veic tirdzniecības darījumus, kurš bija iesaistīts šādā apspriešanā, norādīja, ka viņš plāno reaģēt, vai arī reaģēja uz
EURIBOR
likmju iesniedzēja atbildi pirms brīža, kad attiecīgās dienas
EURIBOR
likmes bija jāiesniedz likmju aprēķinātājam, vai gadījumos, kad šis darbinieks, kas veic tirdzniecības darījumus, to jau bija apspriedis ar
EURIBOR
likmju iesniedzēju, šādu no
EURIBOR
iesniedzēja saņemto informāciju pārsūtīja cita lietas dalībnieka darbiniekam, kas veic tirdzniecības darījumus;
g)
atsevišķos gadījumos vismaz viena lietas dalībnieka darbinieks, kas veic tirdzniecības darījumus, izpauda cita lietas dalībnieka darbiniekam, kas veic tirdzniecības darījumus, citu detalizētu un sensitīvu informāciju par savas bankas tirdzniecības vai cenu noteikšanas stratēģiju attiecībā uz
EIRD
darījumiem.”
Apstrīdētā lēmuma 114. apsvērumā Komisija piebilda, ka “turklāt atsevišķos gadījumos daži lietas dalībnieku darbinieki, kas veic tirdzniecības darījumus, pēc tam, kad attiecīgās dienas
EURIBOR
likmes bija noteiktas un publicētas, apsprieda
EURIBOR
likmju noteikšanas iznākumu, tai skaitā konkrētu banku iesniegtās likmes”.
Komisija uzskatīja, ka šīs darbības veido vienotu un turpinātu pārkāpumu.
Lai pamatotu šo kvalifikāciju, Komisija, pirmām kārtām, norādīja, ka minētajām darbībām bija vienots ekonomiskais mērķis samazināt naudas plūsmu, kas dalībniekiem būtu jāmaksā saskaņā ar
EIRD
darījumiem, vai palielināt to, kāda viņiem bija jāsaņem. Otrām kārtām, tā uzskatīja, ka dažādās darbības bija daļa no kopīgas rīcības shēmas, jo aizliegtās vienošanās dalībnieki bija pastāvīga personu grupa, ka lietas dalībnieki savās pret konkurenci vērstajās darbībās bija vadījušies pēc ļoti līdzīgas shēmas un ka lietas dalībnieku dažādās savstarpējās pārrunas skāra vienādus tematus vai tādus, kas pārklājas, un tātad to saturs bija pilnībā vai daļēji vienāds. Trešām kārtām, tā uzskatīja, ka darbinieki, kas veica tirdzniecības darījumus un kas piedalījās pret konkurenci vērstajā informācijas apmaiņā, bija kvalificēti profesionāļi un zināja vai tiem būtu bijis jāzina par aizliegtās vienošanās vispārējo darbības jomu un pamatiezīmēm kopumā.
Tā uzskatīja, ka
HSBC
sabiedrības ir piedalījušās šajā vienotajā un turpinātajā pārkāpumā, un vienlaikus uzsvēra, ka divpusējā informācijas apmaiņa ar
Barclays
pati par sevi ir LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums.
Saistībā ar šīs piedalīšanās ilgumu Komisija kā sākumu attiecībā uz
HSBC
sabiedrībām noteica 2007. gada 12. februāri un kā beigu datumu – 2007. gada 27. martu.
Naudas soda summas aprēķins
–
Naudas soda pamatsumma
Pirmām kārtām, saistībā ar banku, kas bija aizliegtās vienošanās dalībnieces, pārdošanas apjoma vērtības noteikšanu Komisija, ņemot vērā, ka
EIRD
darījumi nerada pārdošanas apjomu šī vārda ierastajā nozīmē, noteica pārdošanas apjoma vērtību, izmantojot kompensācijas vērtību. Turklāt, ievērojot šīs lietas apstākļus, tā uzskatīja, ka ir vēlams neņemt vērā kompensācijas vērtību gada griezumā, bet balstīties uz kompensācijas vērtību, kas atbilst tiem mēnešiem, kad bankas piedalījās pārkāpumā. Tā atgādināja, ka tai nav jāpiemēro matemātiska formula un tai ir rīcības brīvība, nosakot katra naudas soda apmēru.
Komisija uzskatīja par piemērotu kompensācijas vērtības noteikšanai izmantot no naudas plūsmas gūtus ieņēmumus naudā, ko katra banka ir guvusi no sava
EIRD
darījumu portfeļa, kuri saistīti ar jebkādu
EURIBOR
termiņu un/vai
EONIA
un ir noslēgti ar EEZ reģistrētiem partneriem, šiem ieņēmumiem piemērojot vienotu samazinājuma koeficientu 98,849 %.
Tālab Komisija attiecībā uz
HSBC
sabiedrībām par pārdošanas apjoma vērtību pieņēma summu 192081799 EUR.
Otrām kārtām, saistībā ar pārkāpuma smagumu Komisija ņēma vērā pārkāpuma smaguma 15 %koeficientu, ciktāl pārkāpums ir skāris cenu un vienošanos par cenu noteikšanu saskaņošanu. Tā pievienoja pārkāpuma smaguma 3 %koeficientu, atsaucoties uz apstākli, ka aizliegtā vienošanās attiecās uz visu EEZ un skāra visiem
EIRD
darījumiem nozīmīgas likmes un ka šīm euro likmēm bija būtiska nozīme finanšu nosacījumu saskaņošanā iekšējā tirgū un banku darbībām dalībvalstīs.
Trešām kārtām, saistībā ar pārkāpuma ilgumu Komisija uzsvēra, ka tā ir ņēmusi vērā katra aizliegtās vienošanās dalībnieka piedalīšanās ilgumu, to izsakot “mēnešu skaitā, kas noapaļots uz leju un
pro rata
”, kālab
HSBC
sabiedrībām tika piemērots palielināšanas koeficients 0,08 %.
Ceturtām kārtām, Komisija pievienoja papildu summu 18 % no pārdošanas apjoma vērtības, to kvalificēdama kā “piekļuves nodevu”, jo pārkāpums ietvēra cenu horizontālu noteikšanu, lai atturētu uzņēmumus no piedalīšanās šādās darbībās, neatkarīgi no pārkāpuma ilguma.
Tālab Komisija noteica
HSBC
sabiedrībām naudas soda pamatsummu 37340000 EUR.
–
Naudas soda galīgā summa
Komisija norādīja, ka
HSBC
sabiedrību loma pārkāpumā bija mazāk izšķiroša vai neliela, ko nevar salīdzināt ar galveno dalībnieku lomu, un noteica tām 10 % naudas soda pamatsummas samazinājumu. Tālab apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktā tā šīm sabiedrībām ir uzlikusi naudas sodu par galīgo summu 33606000 EUR.
Prasība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 17. februārī,
HSBC
sabiedrības cēla prasību daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu.
Prasībā
HSBC
sabiedrības vienlaikus iesniedza prasījumus atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu un 2. panta b) punktu, kā arī pakārtoti – prasījumus grozīt minētā 2. panta b) punktā noteiktā naudas soda apmēru.
Pirmām kārtām, lai pamatotu prasību atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu un – pakārtoti – šī lēmuma 1. panta b) punktu,
HSBC
sabiedrības izvirzīja piecus pamatus.
Šie pamati attiecīgi bija saistīti ar:
–
Komisijas atzīto kvalifikāciju par pārkāpumu mērķa dēļ (pirmais pamats);
–
Komisijas atzīto kvalifikāciju par vienotu un turpinātu pārkāpumu (otrais līdz ceturtais pamats), it īpaši tās secinājumu, ka
HSBC
sabiedrību un pārējo lietas dalībnieku nodibinātie koluzīvie nolīgumi bija daļa no kopēja plāna ar vienotu mērķi (otrais pamats),
HSBC
sabiedrību nodomu veicināt šī mērķa sasniegšanu (trešais pamats) un to zināšanām par citu pārkāpuma dalībnieku rīcību (ceturtais pamats); un
–
HSBC
sabiedrību nevainīguma prezumpcijas un tiesību uz labu pārvaldību, kā arī tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo apstrīdētais lēmums tika pieņemts pēc tam, kad bija pieņemts lēmums par izlīgumu, kurā Komisija jau esot paudusi nostāju par šo sabiedrību piedalīšanos konkrētajā pārkāpumā (piektais pamats).
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa visus šos pamatus noraidīja.
Attiecībā uz pirmo pamatu saistībā ar kvalifikāciju par pārkāpumu mērķa dēļ LESD 101. panta 1. punkta izpratnē Vispārējā tiesa noraidīja šī pamata pirmo daļu, apstrīdot šo kvalifikāciju, kas piemērota 2007. gada 19. marta manipulācijām ar
EURIBOR
. Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 93. un 94. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka Komisija nav pieļāvusi nekādu tiesību kļūdu vai kļūdu vērtējumā, norādīdama, ka ar visām darbībām, kas aprakstītas apstrīdētā lēmuma 392. apsvērumā, ieskaitot 2007. gada 19. marta manipulācijas, tiek ierobežota konkurence, izveidojot informācijas asimetriju starp tirgus dalībniekiem, jo, pirmkārt, pārkāpuma dalībnieki ir labākā situācijā, lai iepriekš pietiekami precīzi zinātu, kādā līmenī viņu konkurenti, kuri rīkojās slepenās vienošanās ietvaros, noteiks vai paredzēs noteikt
EURIBOR
, un, otrkārt, tie zināja, vai
EURIBOR
ir vai nav mākslīgi noteikts.
Attiecībā uz minētā pamata otro daļu, kas attiecas uz citu
HSBC
sabiedrībām pārmesto darbību kvalificēšanu par pārkāpumu mērķa dēļ, Vispārējā tiesa vispirms pārbaudīja šīs kvalifikācijas pamatotību saistībā ar informācijas apmaiņu par mediānas cenām un atzina, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, konstatēdama, ka šai informācijas apmaiņai, kas notika 2007. gada 14. un 16. februāra pārrunās, bija mērķis ierobežot konkurenci. Pēc tam tā izvērtēja iebildumu, ar kuru tika apstrīdēta tādas kvalifikācijas par ierobežojumu mērķa dēļ, kas piemērota informācijas apmaiņai par tirdzniecības pozīcijām, pamatotība. Vispārējā tiesa būtībā nosprieda, ka lielākajai daļai pārrunu par tirdzniecības pozīcijām, kurās piedalījās
HSBC
sabiedrību darbinieki, kas veic tirdzniecības darījumus, proti, 2007. gada 12., 13. un 28. februāra, kā arī 19. marta pārrunām, bija saistība ar 2007. gada 19. marta manipulācijām ar
EURIBOR
, tālab Komisija tās pamatoti ir kvalificējusi par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ. Savukārt Vispārējās tiesas ieskatā 2007. gada 9. un 14. marta pārrunas individuāli vai kopā nevar uzskatīt par tādām, kurām būtu mērķis ierobežot konkurenci LESD 101. panta 1. punkta izpratnē, jo, pirmkārt, šīs pārrunas nenotika 2007. gada 19. marta manipulāciju ar
EURIBOR
aspektā un, otrkārt, tās nebija mazinājušas vai novērsušas nenoteiktības pakāpi tirgū tādējādi, lai Komisija no tā varētu izdarīt secinājumu par ietekmi uz cenu sastāvdaļu noteikšanas parasto gaitu
EIRD
nozarē, nepārbaudot to ietekmi.
Attiecībā uz otro līdz ceturto pamatu par Komisijas veikto kvalifikāciju par vienotu un turpinātu pārkāpumu Vispārējā tiesa vispirms noraidīja otro pamatu, apstrīdot “kopējā plāna” esamību, kuram ir vienots mērķis. Pēc tam tā izvērtēja ceturto pamatu, apstrīdot to, ka
HSBC
sabiedrības zināja par pārējo dalībnieku prettiesiskajām darbībām. Šajā ziņā Vispārējā tiesa ir nošķīrusi, no vienas puses, 2007. gada 19. marta manipulācijas un to atkārtošanas iespējamību un, no otras puses, citas darbības, kuras Komisija ņēmusi vērā saistībā ar vienotu un turpinātu pārkāpumu. Pārsūdzētā sprieduma 273. punktā tā secināja, ka
HSBC
sabiedrību piedalīšanos vienotā un turpinātā pārkāpumā var atzīt tikai attiecībā uz, pirmkārt, to darbībām saistībā ar šo pārkāpumu un, otrkārt, citu banku darbībām saistībā ar 2007. gada 19. marta manipulācijām un to iespējamo atkārtošanu. Visbeidzot – Vispārējā tiesa noraidīja trešo pamatu par
HSBC
sabiedrību nodomu piedalīties vienotā un turpinātā pārkāpumā, jo attiecībā uz 2007. gada 19. marta manipulācijām un to atkārtošanu nodoms piedalīties vienotā un turpinātā pārkāpumā skaidri izriet no Komisijas sniegtajiem pierādījumiem.
Attiecībā uz piekto pamatu, ar kuru tiek apgalvots, ka esot pieļauta tiesību kļūda un būtisks procedūras noteikumu pārkāpums saistībā ar tiesvedības norisi, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 283.–293. punktā to noraidīja kā neefektīvu.
Otrām kārtām,
HSBC
sabiedrības ir izvirzījušas pamatu, lai apstrīdētu apstrīdētā lēmuma, ar kuru Komisija tām uzlika naudas sodu par to piedalīšanos vienotā un turpinātā pārkāpumā, 2. panta b) punkta tiesiskumu. Vispārējās tiesas ieskatā šo pamatu var sadalīt četrās daļās, jo šīs sabiedrības apstrīdēja, pirmkārt, aktualizētu naudas ieņēmumu izmantošanu, lai novērtētu pārdošanas apjoma vērtību, otrkārt, piemēroto smaguma koeficientu, treškārt, piemēroto papildu summu un, ceturtkārt, atbildību mīkstinošu apstākļu vērtējumu. Minētās sabiedrības lūdza – galvenokārt – atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktu un – pakārtoti – samazināt tām noteiktā naudas soda summu.
Šī pamata pirmajā daļā
HSBC
sabiedrības pārmet Komisijai, ka tā ir noteikusi pārdošanas apjoma vērtību, pamatojoties uz naudas ieņēmumiem no
EIRD
, kurus tās saņēma pārkāpuma laikposmā un kuriem ir piemērots koeficients 98,849 %. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šo daļu varēja sadalīt trīs iebildumos attiecībā uz, pirmkārt, kļūdainu aktualizēto naudas ieņēmumu izmantošanu, otrkārt, kļūdainu naudas ieņēmumu, kas izriet no līgumiem, kuri noslēgti pirms
HSBC
sabiedrības sāka piedalīties pārkāpumā, ņemšanu vērā un, treškārt, Komisijas piemērotā samazinājuma 98,849 % koeficienta nepietiekamu pamatojumu.
Vispārējā tiesa noraidīja minētās daļas pirmo un otro iebildumu. Tomēr tā apmierināja šīs pašas daļas trešo iebildumu par Komisijas piemērotā samazinājuma 98,849 % koeficienta nepietiekamu pamatojumu un tālab atcēla apstrīdētā lēmuma 2. panta b) punktu un pārējā daļā prasību noraidīja.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Apelācijas sūdzībā
HSBC
sabiedrības lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2. punktu;
–
atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta b) punktu un – pakārtoti – šī 1. panta b) punktu, ciktāl tajā ir minēta
HSBC
sabiedrību piedalīšanās vienotā un turpinātā pārkāpumā pēc 2007. gada 19. marta; un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies tiesvedībā Vispārējā tiesā un Tiesā.
Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest
HSBC
sabiedrībām atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 16. jūlija rīkojumiem HSBC Holdings u.c./Komisija (
C‑883/19 P
,
EU:C:2020:561
) un HSBC Holdings u.c./Komisija (
C‑883/19 P
, nav publicēts,
EU:C:2020:601
) tika apmierināti
Crédit agricole
sabiedrību un
JP Morgan Chase
sabiedrību pieteikumi atļaut iestāties lietā
HSBC
sabiedrību prasījumu atbalstam.
Ar Tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2022. gada 12. augusta rīkojumu
JP Morgan Services LLP
, kas bija likvidācijas procesā, tika atņemts personas, kas iestājusies lietā, statuss. Sākot no šīs dienas, “
JP Morgan Chase
sabiedrības” ir jāsaprot tādējādi, ka tās apzīmē vienīgi
JP Morgan Chase & Co
. un
JP Morgan Chase Bank
,
National Association
.
Par lūgumu atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu
Pēc ģenerāladvokāta secinājumu sniegšanas
HSBC
sabiedrības ar 2022. gada 8. jūlija vēstuli lūdza atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu. Lūguma pamatojumam šīs sabiedrības apgalvo, ka šajos secinājumos ir pieļautas faktu kļūdas vai ka tie attiecas uz noteiktiem šīs lietas aspektiem, kas ir jāapspriež, lai Tiesa varētu taisīt galīgo spriedumu šajā lietā.
Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 83. pantu, tā jebkurā brīdī, uzklausījusi ģenerāladvokātu, var izdot rīkojumu par tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu, it īpaši, ja tā uzskata, ka nav pietiekami informēta, vai ja kāds lietas dalībnieks pēc šīs daļas pabeigšanas iesniedz ziņas par jaunu faktu, kam var būt izšķiroša ietekme uz Tiesas nolēmumu, vai arī ja lieta ir jāizskata, pamatojoties uz argumentu, kuru lietas dalībnieki vai Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantā minētās ieinteresētās personas nav apsprieduši.
Tomēr šajā gadījumā Tiesa uzskata, ka tās rīcībā ir visa vajadzīgā informācija, lai pieņemtu nolēmumu, un ka par šo informāciju ir notikušas debates starp lietas dalībniekiem.
Attiecībā uz
HSBC
sabiedrību izteikto argumentu, ka ģenerāladvokāta secinājumos ir faktu kļūdas, ir jāatgādina, ka Eiropas Savienības Tiesas statūtos un Tiesas Reglamentā lietas dalībniekiem nav paredzēta iespēja iesniegt apsvērumus par ģenerāladvokāta sniegtajiem secinājumiem (spriedums, 2017. gada 8. marts, Viasat Broadcasting UK/Komisija,
C‑660/15 P
,
EU:C:2017:178
,
13.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt no LESD 252. panta otrās daļas izriet, ka ģenerāladvokāta uzdevums ir, ievērojot pilnīgu objektivitāti un neatkarību, atklātā tiesas sēdē sniegt pamatotus secinājumus lietās, kurās ir vajadzīga viņa iesaistīšanās, ņemot vērā, ka Tiesai nav saistoši ne šie secinājumi, ne to pamatojums. Tādējādi viena lietas dalībnieka nepiekrišana minētajiem secinājumiem, lai kādi arī būtu šajos secinājumos aplūkotie jautājumi, pati par sevi nevar būt iemesls, kas pamato tiesvedības mutvārdu daļas atkārtotu sākšanu (spriedums, 2017. gada 8. marts, Viasat Broadcasting UK/Komisija,
C‑660/15 P
,
EU:C:2017:178
,
14.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, Tiesa – pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas – uzskata, ka nav pamata izdot rīkojumu atkārtoti sākt tiesvedības mutvārdu daļu.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam
HSBC
sabiedrības, ko atbalsta personas, kas iestājušās lietā, izvirza sešus pamatus, ar kuriem būtībā tiek apgalvots, ka, pirmkārt, esot pieļauta tiesību kļūda attiecībā uz nevainīguma prezumpcijas, kā arī labas pārvaldības un tiesību uz aizstāvību principa pārkāpuma, ko veikusi Komisija, sekām; otrkārt, esot pieļauta tiesību kļūda, kvalificējot 2007. gada 19. marta manipulāciju priekšmetu kā pārkāpumu mērķa dēļ LESD 101. panta 1. punkta izpratnē; treškārt, esot pieļauta tiesību kļūda, kad Vispārējā tiesa secināja, ka abas 2007. gada 14. un 16. februāra pārrunas par mediānas cenām ir pārkāpumi mērķa dēļ; ceturtkārt, esot sagrozīti pierādījumi, kad tā analizēja abas 2007. gada 12. un 16. februāra pārrunas kā pārkāpumus mērķa dēļ, nepārbaudot to nolūku; piektkārt, esot pieļautas tiesību kļūdas vērtējumā, saskaņā ar kuru dažādās Komisijas konstatētās darbības bija vērstas uz vienotu mērķi; un, sestkārt, esot pieļauta tiesību kļūda vērtējumā, saskaņā ar kuru
HSBC
sabiedrības esot piedalījušās vienotā un turpinātā pārkāpumā, kas ietvēra darbības, kuras ar apstrīdēto lēmumu netika kvalificētas kā pārkāpumi.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumentācija
HSBC
sabiedrības, kuras atbalsta personas, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 287.–292. punktā esot pieļāvusi tiesību kļūdu to piektā atcelšanas pamata vērtējuma kontekstā, kas būtībā attiecas uz to, ka lēmums par izlīgumu tika pieņemts, neievērojot nevainīguma prezumpciju, to tiesības uz labu pārvaldību un to tiesības uz aizstāvību, it īpaši to tiesības tikt uzklausītām.
HSBC
sabiedrības skaidro, ka Komisijas piemērotā pakāpeniskā procedūra, bez šaubām, ir novedusi pie tā, ka tika iepriekš izlemta to atbildība, un tādējādi neatgriezeniski tika pārkāptas to tiesības tikt uzklausītām. Šī iemesla dēļ Vispārējai tiesai esot bijis jāatceļ apstrīdētā lēmuma 1. panta b) punkts.
Taču pārsūdzētā sprieduma 289. punktā nospriezdama, ka
HSBC
sabiedrību norādītie procesuālie pārkāpumi varētu novest pie apstrīdētā lēmuma atcelšanu tikai tad, ja būtu pierādīts, ka tad, ja nepastāvētu šādi pārkāpumi, šī lēmuma saturs būtu citāds, Vispārējā tiesa esot piemērojusi kļūdainu kritēriju.
Proti, saskaņā ar judikatūru, kas izriet no 2019. gada 16. janvāra sprieduma Komisija/United Parcel Service (
C‑265/17 P
,
EU:C:2019:23
,
56.
punkts), Vispārējai tiesai esot bijis jāpārbauda, vai Komisijas objektīvās objektivitātes trūkums nozīmē, ka
HSBC
sabiedrības bija zaudējušas pat nelielas iespējas labāk nodrošināt savu aizstāvību. Šis pats kritērijs esot bijis jāpiemēro, lai izvērtētu, vai ir ievērota nevainīguma prezumpcija un tiesības uz labu pārvaldību, kas paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta 1. punktā, 47. panta 1. punktā un 48. pantā.
Turklāt uzņēmuma tiesības uz objektīvu tā darījumu izskatīšanu pieprasa, lai Komisija rūpīgi un objektīvi pārbaudītu visus lietas apstākļus. Ja Vispārējā tiesa būtu pareizi piemērojusi minēto kritēriju šajā lietā, tā būtu secinājusi, ka Komisijas objektīvas objektivitātes trūkumam administratīvā procesa laikā bija izšķiroša ietekme uz apstrīdēto lēmumu. Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 289. un 292. punktā esot pieļāvusi tiesību kļūdu.
Turklāt pretēji tam, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 291. punkta, minētā sprieduma 289. punktā piemērotais kritērijs nerod nekādu pamatojumu judikatūrā, kas izriet no 1975. gada 16. decembra sprieduma
Suiker Unie
u.c./Komisija (no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73, turpmāk tekstā – “spriedums Suiker Unie,
EU:C:1975:174
).
Pakārtoti
HSBC
sabiedrības uzskata – pat pieņemot, ka Vispārējā tiesa šajā lietā būtu piemērojusi pareizu kritēriju, apstrīdētā lēmuma saturs būtu bijis citāds, ja nebūtu apgalvoto procesuālo pārkāpumu. Tas izrietot no pārsūdzētā sprieduma 165.–195. un 263.–274. punkta, kuros Vispārējā tiesa esot nospriedusi, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pieļāvusi būtiskas kļūdas. Šo kļūdu dēļ tai esot bijis jāatceļ šī lēmuma 1. panta b) punkts.
Komisija apgalvo, ka šis apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Pirmkārt, Vispārējā tiesa esot pareizi piemērojusi objektīvās objektivitātes principu, noraidot piekto
HSBC
sabiedrību atcelšanas pamatu kā neefektīvu.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 287. punktā esot pamatoti secinājusi, ka jautājums, vai iespējamais Komisijas objektīvās objektivitātes trūkums un iespējamais nevainīguma prezumpcijas pārkāpums attiecībā uz
HSBC
sabiedrībām sakarā ar tolaik par konkurences politiku atbildīgā komisāra publiskajiem paziņojumiem vai lēmuma par izlīgumu pieņemšanu varēja ietekmēt apstrīdētā lēmuma likumību, “n[ebija] nodalāms no jautājuma par to, vai minētajā lēmumā konstatētais [bija] pienācīgi pamatots ar Komisijas iesniegtajiem pierādījumiem”.
Tālab, kā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 289. punktā esot pareizi nospriedusi, pārkāpums saistībā ar objektīvo objektivitāti varētu novest pie lēmuma atcelšanas “tikai tad, ja būtu pierādīts, ka, nepastāvot šādam pārkāpumam, šī lēmuma saturs būtu citāds”.
Vispirms šie secinājumi atbilst principiem, kas izriet no sprieduma
Suiker Unie
90. un 91. punkta, un nav nekāda pamata no tiem atkāpties. Tādējādi nozīme ir tikai attiecīgajā laikā par konkurences politiku atbildīgā komisāra publisko paziņojumu saturam, nevis to formai. Tālab tam, vai šos paziņojumus ir izteicis minētais komisārs vai tie izteikti lēmuma par izlīgumu kontekstā, neesot nozīmes.
Turpinājumā – pretēji
HSBC
sabiedrību apgalvotajam, 2019. gada 16. janvāra spriedumam Komisija/United Parcel Service (
C‑265/17 P
,
EU:C:2019:23
) neesot nozīmes šajā lietā.
HSBC
sabiedrības jaucot objektīvās objektivitātes pārkāpumu un uzņēmumu atsevišķu tiesību tikt uzklausītiem esamību pirms galīgā lēmuma, kas tos ietekmē, pieņemšanas. Šajā lietā
HSBC
sabiedrību tiesības uz aizstāvību esot pilnībā ievērotas, jo neesot ticis apstrīdēts, ka Komisija tām ir nosūtījusi paziņojumu par iebildumiem, ka tām bija pilnīga piekļuve lietas materiāliem un ka tās varēja darīt zināmu savu viedokli pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
Visbeidzot – pretēji
HSBC
sabiedrību apgalvotajam, jautājums, vai apstrīdētais lēmums būtu bijis citāds, ja nebūtu pieņemts lēmums par izlīgumu, esot faktisks jautājums, kuram neesot nozīmes, lai izvērtētu, vai Vispārējā tiesa ir piemērojusi pareizu juridisko kritēriju, lai noteiktu objektīvās objektivitātes iespējamā trūkuma sekas. Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 289. punktā ietvertais secinājums esot faktu konstatējums, ko nevar apstrīdēt apelācijas stadijā, un līdz ar to
HSBC
sabiedrību izteiktie iebildumi attiecībā uz šo secinājumu esot nepieņemami. Turklāt Komisija uzskata, ka apstrīdētais lēmums katrā ziņā nebūtu bijis citāds, ja nebūtu pieņemts lēmums par izlīgumu.
Otrkārt, Komisija esot ievērojusi gan savu objektīvās objektivitātes pienākumu, gan
HSBC
sabiedrību nevainīguma prezumpciju, kad tā pieņēma lēmumu par izlīgumu pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
Pirmām kārtām, hibrīdprocedūra pati par sevi neesot aizliegta ar nevainīguma prezumpcijas principu, ko
HSBC
sabiedrības tieši akceptējot savā apelācijas sūdzībā. Šo konstatējumu turklāt apstiprinot piemērojamie tiesību akti un atbilstošā Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūra. Turklāt lēmumā par izlīgumu neesot konstatēta nekāda atbildība vai elements, kas nelabvēlīgi ietekmētu
HSBC
sabiedrības.
Otrām kārtām, lēmumā par izlīgumu ietvertās atsauces uz
HSBC
sabiedrībām esot jāizvērtē, ņemot vērā procesuālās garantijas, kas tiek piedāvātas vēlākā procesa stadijā. Tomēr šīs sabiedrības esot saņēmušas visas pietiekamās garantijas, tostarp nevainīguma prezumpciju, kā arī taisnīgu tiesu pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
Tiesas vērtējums
Ar pirmo pamatu
HSBC
sabiedrības, kuras atbalsta personas, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 287.–292. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, kā neefektīvu noraidīdama to pamatu attiecībā uz nevainīguma prezumpcijas, kā arī tiesību uz labu pārvaldību un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
It īpaši
HSBC
sabiedrības apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir piemērojusi kļūdainu juridisku kritēriju, tostarp minētā sprieduma 289. punktā nospriezdama, ka apgalvotie pārkāpumi, it īpaši tie, kas saistīti ar Komisijas objektīvās objektivitātes iespējamu trūkumu, varēja izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu tikai tad, ja tiktu pierādīts, ka nepastāvot šādiem pārkāpumiem, šī lēmuma saturs būtu citāds.
Vispirms jānoraida Komisijas pamatojums par atsevišķu argumentu, kas izvirzīti šī pamata atbalstam, nepieņemamību, ciktāl to mērķis ir apstrīdēt Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu. Proti, no šī pamata formulējuma, kā arī no visiem tā pamatojumam izvirzītajiem argumentiem skaidri izriet, ka
HSBC
sabiedrības vēlas apstrīdēt juridisko kritēriju, kuru Vispārējā tiesa ir piemērojusi, lai noraidītu to piekto atcelšanas pamatu, kas ir tiesību jautājums.
Attiecībā uz piekto atcelšanas pamatu jāatgādina, ka ar to
HSBC
sabiedrības Vispārējā tiesā apgalvoja, ka apstrīdētais lēmums esot jāatceļ, jo Komisija pieņēmusi lēmumu par izlīgumu, neievērodama, pirmkārt, nevainīguma prezumpciju un, otrkārt, tiesības uz labu pārvaldību, kā arī tiesības uz aizstāvību.
Šajā ziņā jāatgādina, ka administratīvā procesa gaitā Komisijai ir jāievēro attiecīgo uzņēmumu pamattiesības. Šajā ziņā objektivitātes princips, kas ir piederīgs tiesībām uz labu pārvaldību, ir jānošķir no nevainīguma prezumpcijas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
58.
un
59.
punkts).
Hartas 41. pantā nostiprinātās tiesības uz labu pārvaldību paredz, ka ikvienai personai tostarp ir tiesības uz jautājumu, kas ar to ir saistīti, objektīvu izskatīšanu Eiropas Savienības iestādēs. Šī objektivitātes prasība ietver, no vienas puses, subjektīvu objektivitāti tādā nozīmē, ka nevienam attiecīgās iestādes darbiniekam, kas atbildīgs par lietu, nedrīkst pastāvēt aizspriedumi vai personīgs pieņēmums, un, no otras puses, objektīvu objektivitāti, atbilstoši kurai attiecīgajai iestādei ir jāsniedz pietiekamas garantijas, lai varētu novērst jebkādas leģitīmas šaubas par tās neitralitāti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
58.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt nevainīguma prezumpcija ir Savienības vispārējs tiesību princips, kas nostiprināts Hartas 48. panta 1. punktā. Šis princips, ņemot vērā attiecīgo pārkāpumu raksturu, kā arī ar tiem saistīto sodu raksturu un smagumu, ir piemērojams procedūrām, kas saistītas ar uzņēmumiem piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumiem, kālab var tikt uzlikts naudas sods vai kavējuma nauda (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
59.
un
60.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Atbilstoši Hartas 48. pantam, lasot to kopsakarā ar Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta 2. un 3. punktu, kuri saskaņā ar Hartas 52. panta 3. punktu ir jāņem vērā, interpretējot 48. pantu, nevainīguma prezumpcija nav ievērota tad, ja tiesas nolēmums vai oficiāls paziņojums attiecībā uz apsūdzēto ietver skaidru, pirms galīgā notiesājošā sprieduma paustu apliecinājumu, ka attiecīgā persona ir izdarījusi konkrētu noziedzīgo nodarījumu. Šajā kontekstā ir jāuzsver nozīme, kāda ir tiesu iestāžu izvēlētajam formulējumam, kā arī īpašiem apstākļiem, kādos tas ir pausts, un konkrētas tiesvedības raksturam un kontekstam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
61.
un
62.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Kompleksos kriminālprocesos, kuros ir iesaistīti vairāki apsūdzētie, ko nevar tiesāt kopā, var būt tā, ka kompetentai tiesai, lai vērtētu apsūdzēto vainu, ir obligāti jāmin trešo personu, kuras, iespējams, vēlāk tiks tiesātas atsevišķi, dalība. Tomēr, ja šādi ar trešo personu iesaisti saistīti fakti ir jāmin, attiecīgajai tiesai būtu jāizvairās sniegt vairāk informācijas, nekā tas ir nepieciešams, lai analizētu to personu juridisko atbildību, kuru lietas tā skata. Turklāt tiesas nolēmumu pamatojums ir jāformulē tā, lai varētu izvairīties no iespējama priekšlaicīga vērtējuma attiecībā uz konkrētu trešo personu vainu, kas varētu apdraudēt taisnīgu vērtējumu par apsūdzībām, kuras celtas pret šīm personām atsevišķā tiesvedībā (spriedums, 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
63.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā pārsūdzētā sprieduma 283.–286. punktā Vispārējā tiesa būtībā atgādināja nevainīguma prezumpcijas principu un tiesības uz labu pārvaldību saskaņā ar šī sprieduma 77. un 78. punktā minēto judikatūru.
Pārsūdzētā sprieduma 287. punktā tā uzskatīja, ka jautājums, vai iespējamais objektīvās objektivitātes trūkums no Komisijas puses, kas, pieņemot lēmumu par izlīgumu, būtu varējis rasties no nevainīguma prezumpcijas pārkāpuma attiecībā pret
HSCB
sabiedrībām, varēja ietekmēt apstrīdētā lēmuma likumību, nav nodalāms no jautājuma, vai minētajā lēmumā konstatētais ir pienācīgi pamatots ar Komisijas iesniegtajiem pierādījumiem.
Šajā kontekstā minētā sprieduma 289. un 291. punktā Vispārējā tiesa, it īpaši atsaucoties uz spriedumu
Suiker Unie
, nosprieda, ka pārkāpums saistībā ar iespējamu Komisijas objektīvās objektivitātes trūkumu varētu novest pie apstrīdētā lēmuma atcelšanas tikai tad, ja būtu pierādīts, ka, nepastāvot šādam pārkāpumam, šī lēmuma saturs būtu citāds.
Minētā sprieduma 289. punktā tā uzskatīja, ka šajā lietā, veicot pilnīgu minētā lēmuma attiecīgā pamatojuma pārbaudi, ir konstatēts, ka, izņemot apstrīdētā sprieduma 288. punktā minētos aspektus, Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi
HSBC
sabiedrību piedalīšanos konkrētajā pārkāpumā. Tālab tā secināja, ka nekas neliecina par to, ka apstrīdētā lēmuma saturs būtu bijis citāds, ja lēmums par izlīgumu nebūtu pieņemts pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas un noraidīja šī sprieduma 75. punktā izklāstīto pamatu kā neefektīvu.
Tomēr šādā argumentācijā ir pieļauta divkārša tiesību kļūda.
Pirmkārt, Vispārējā tiesa nav ievērojusi šī sprieduma 76. punktā atgādināto atšķirību, kam ir jābūt starp nevainīguma prezumpciju un tiesībām uz labu pārvaldību, jo, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 287. un nākamajiem punktiem, tā ir aplūkojusi
HSBC
sabiedrību argumentāciju saistībā ar nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu tikai no Komisijas objektīvās objektivitātes trūkuma viedokļa. Tomēr, kā izriet no šī sprieduma 77. punkta, objektīvās objektivitātes prasība ir tikai viens no tiesību uz labu pārvaldību aspektiem.
Otrkārt, Vispārējā tiesa ir arī pieļāvusi tiesību kļūdu, būtībā uzskatīdama, ka pārkāpumi saistībā ar nevainīguma prezumpciju lēmuma par izlīgumu pieņemšanas kontekstā varēja izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu tikai tad, ja tiktu pierādīts, ka, nepastāvot šādiem pārkāpumiem, strīdīgā lēmuma saturs būtu citāds.
Proti, nevainīguma prezumpcija, kas interpretēta šī sprieduma 79. un 80. punktā minētajā nozīmē, ir piemērojama arī tad, ja Komisija attiecībā uz vienu un to pašu aizliegtu vienošanos divu atsevišķu procedūru rezultātā secīgi pieņem divus lēmumus, kuru adresāti ir atšķirīgi, proti, no vienas puses, lēmumu, kas ir pieņemts izlīguma procedūras noslēgumā un kas ir adresēts uzņēmumiem, kuri ir piedalījušies izlīgumā, un, no otras puses, lēmumu, kas ir pieņemts parastās procedūras noslēgumā un kas ir adresēts citiem uzņēmumiem – aizliegtas vienošanās dalībniekiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
64.
punkts).
Šādā gadījumā, kas tiek kvalificēts kā “hibrīdprocedūra”, kuras rezultātā tiek pieņemti secīgi lēmumi, var būt objektīvi nepieciešams, lai Komisija lēmumā par izlīguma procedūras izbeigšanu aplūkotu noteiktus faktus un rīcību attiecībā uz apgalvotas aizliegtas vienošanās dalībniekiem, kuri ir parastās procedūras priekšmets. Komisijai lēmumā, ar ko tiek izbeigta izlīguma procedūra, tomēr ir jānodrošina, lai tiktu ievērota uzņēmumu, kuri ir atteikušies piedalīties izlīgumā un kuri ir parastās procedūras priekšmets, nevainīguma prezumpcija (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
65.
punkts).
Tādējādi, lai pārbaudītu, vai Komisija ir ievērojusi nevainīguma prezumpciju, Savienības tiesai ir jāanalizē lēmums, ar kuru tiek izbeigta izlīguma procedūra, un tā pamatojums kopumā, ņemot vērā īpašos apstākļus, kādos tas ir ticis pieņemts. Proti, jebkurai konkrētos tiesas nolēmuma fragmentos ietvertai tieši formulētai norādei uz pārējo apgalvotas aizliegtas vienošanās dalībnieku atbildības neesamību zustu jēga, ja citus minētā lēmuma fragmentus varētu saprast kā to atbildības priekšlaicīgu uzrādīšanu (spriedums, 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
66.
punkts).
No tā izriet – tā kā
HSBC
sabiedrības tajā bija atsaukušās uz nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu lēmuma par izlīgumu pieņemšanas dēļ, Vispārējā tiesa nevarēja vienīgi noraidīt šos argumentus kā neefektīvus, jo nav pierādīts, ka, nepastāvot apgalvotajiem pārkāpumiem, apstrīdētā lēmuma saturs būtu bijis citāds.
Ņemot vērā šī sprieduma 90. punktā atgādināto, Vispārējai tiesai lēmums par izlīguma procedūras izbeigšanu un tā pamatojums tātad bija jāanalizē kopumā un ievērojot īpašos apstākļus, kādos tas tika pieņemts, lai pārbaudītu, vai, kā to apgalvoja
HSBC
sabiedrības, šo lēmumu varēja saprast kā to atbildības priekšlaicīgu izpausmi.
Tālab uzskatīdama, ka pārkāpumi saistībā ar nevainīguma prezumpciju lēmuma par izlīgumu pieņemšanas kontekstā varēja izraisīt apstrīdētā lēmuma atcelšanu tikai tad, ja tiktu pierādīts, ka, nepastāvot šiem pārkāpumiem, apstrīdētā lēmuma saturs būtu bijis citāds, Vispārējā tiesa ir piemērojusi kļūdainu kritēriju, kura dēļ tā nepārbaudīja, vai lēmuma par izlīgumu pieņemšana ir apdraudējusi nevainīguma prezumpcijas ievērošanu procedūrā, kālab tika pieņemts apstrīdētais lēmums.
Šajā ziņā Komisija nevar apgalvot, ka Vispārējās tiesas pieeja pārsūdzētajā spriedumā atbilda Tiesas judikatūrai, kas it īpaši izriet no sprieduma
Suiker Unie
.
Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 60.–62. punktā, tas, ka Komisija ir pārkāpusi objektivitātes principu un nav ievērojusi nevainīguma prezumpciju šajā lietā aplūkotajā “hibrīdprocedūrā”, ir uzskatāms par pietiekami smagu pārkāpumu, kas var padarīt spēkā neesošu visu procedūru, kuras dēļ tika pieņemts apstrīdētais lēmums. Šādu pārkāpumu, kura rezultātā netiek ievērotas šajā procedūrā nodrošinātās attiecīgo uzņēmumu pamattiesības, nevar salīdzināt ar tādu kļūdu veidu, kuru smagums var tikai nedaudz ietekmēt galīgo lēmumu, kā tas bija lietā, kurā tika taisīts spriedums
Suiker Unie
, kas turklāt neattiecās uz “hibrīdprocedūru”.
Tādējādi, neatņemot nevainīguma prezumpcijai jebkādu saturu, Vispārējā tiesa nevarēja izvairīties no pienākuma veikt lēmuma par izlīgumu pārbaudi, lai noteiktu, vai šis lēmums atbilst šim principam, jo nav pierādīts, ka apstrīdētā lēmuma saturs būtu citāds, ja nebūtu lēmuma par izlīgumu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, pirmais apelācijas sūdzības pamats ir jāapmierina.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
HSBC
sabiedrības, kuras atbalsta personas, kas iestājušās lietā, apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka manipulāciju mēģinājums ar
EURIBOR
trīs mēnešu termiņu (
EURIBOR‑3M
) 2007. gada 19. martā ietilpst pārkāpuma mērķa dēļ definīcijā LESD 101. panta 1. punkta izpratnē.
It īpaši, ņemot vērā Tiesas judikatūru, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 101. un 102. punktā esot kļūdaini nospriedusi, ka tikai iespēja, ka šo manipulāciju dalībnieki piedāvā labākus nosacījumus nekā to konkurenti, ir pietiekama, lai secinātu, ka minētās manipulācijas ir pietiekami kaitīgas konkurencei, kas izraisa pārkāpumu mērķa dēļ. Informācijas asimetrija, uz kuru atsaucas Vispārējā tiesa, būtu varējusi ierobežot vai izkropļot parasto konkurenci attiecībā uz
EIRD
fiksētajām un/vai mainīgajām likmēm tikai tad, ja šī informācija darbiniekiem, kas veic tirdzniecības darījumus, dotu iespēju un vēlmi piedāvāt konkurētspējīgākas likmes. Teorētiskā spēja piedāvāt konkurētspējīgākās likmes nepierādot, ka 2007. gada 19. marta manipulācijas pašas par sevi kaitēja normālai konkurences funkcionēšanai
EIRD
nozarē.
Tādējādi nedz paziņojumā par iebildumiem, nedz apstrīdētajā lēmumā Komisija neesot izskatījusi jautājumu, vai 2007. gada 19. marta manipulāciju zināšana mudināja darbiniekus, kas veic tirdzniecības darījumus, piedāvāt konkurētspējīgākas likmes nekā to konkurenti.
HSBC
sabiedrības šajā ziņā esot iesniegušas pierādījumus, proti,
HSBC
sabiedrību eksperta atzinumu, ko Komisija neesot apstrīdējusi. Pārsūdzētā sprieduma 101. punktā Vispārējās tiesas izdarītais konstatējums, saskaņā ar kuru šis elements ietverot tikai vispārīgus apsvērumus, esot uzskatāms par acīmredzamu minētā pierādījuma sagrozīšanu. Katrā ziņā Vispārējās tiesas rīcībā neesot nekādu pierādījumu, kas pierādītu vai pat liecinātu, ka darbinieki, kas veic tirdzniecības darījumus un kas ir iesaistīti manipulācijās ar
EURIBOR‑3M
likmēm, tika mudināti piedāvāt konkurētspējīgākas likmes. Šķiet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 103. punktā prezumē, ka ir pietiekami secināt, ka darbinieku, kas veic tirdzniecības darījumus, interesēs bija mainīt savu tirdzniecības pozīciju, ņemot vērā viņu zināšanas par šīm manipulācijām. Tomēr tieši pretēji, darbinieki, kas veic tirdzniecības darījumus, neesot tikuši pamudināti pielāgot savas cenas, lai atspoguļotu minētās manipulācijas.
Līdz ar to Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 111. punktā konstatēdama, ka 2007. gada 19. marta manipulācijas bija ierobežojums mērķa dēļ.
Komisija uzskata, ka šis pamats ir neefektīvs.
Tiesas vērtējums
Vispirms jānoraida Komisijas arguments, saskaņā ar kuru šis pamats esot neefektīvs. Protams, šis pamats galvenokārt attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 101. un 102. punktu, kuros Vispārējā tiesa noraidīja atsevišķus
HSBC
sabiedrību argumentus, lai apstrīdētu kvalifikāciju par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ, kas tika piemērots 2007. gada 19. marta manipulācijām ar
EURIBOR
. Tomēr minētais pamats plašāk attiecas uz to, vai Vispārējā tiesa, noslēdzot šī sprieduma 85. un nākamajos punktos ietverto vērtējumu, bija tiesīga uzskatīt, ka šīs manipulācijas konkurencei ir pietiekami kaitīgas, ņemot vērā
HSBC
sabiedrību norādīto apstākli, ka attiecīgajiem darbiniekiem, kas veic tirdzniecības darījumus, nebija nekādas intereses piedāvāt konkurētspējīgākas likmes nekā to konkurentiem.
Ar otro pamatu
HSBC
sabiedrības tātad būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, apstiprinādama Komisijas veikto kvalifikāciju par pārkāpumu mērķa dēļ saistībā ar šīm manipulācijām.
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru galvenais juridiskais kritērijs, lai noteiktu, vai nolīgums ietver konkurences ierobežojumu “mērķa dēļ”, tādējādi ir konstatējums, ka šāds nolīgums pats par sevi ir pietiekami kaitīgs konkurencei, lai varētu tikt atzīts, ka tā sekas nav jāizvērtē (spriedumi, 2015. gada 26. novembris, Maxima Latvija,
C‑345/14
,
EU:C:2015:784
,
20.
punkts, kā arī 2020. gada 2. aprīlis, Budapest Bank u.c.,
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
,
37.
punkts).
Lai novērtētu, vai nolīgums starp uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienības lēmums pietiekami kaitē konkurencei, lai tas varētu tikt uzskatīts par konkurences ierobežojumu “mērķa dēļ” LESD 101. panta 1. punkta izpratnē, ir jāizvērtē šo tiesību normu saturs, ar tām sasniedzamie mērķi, kā arī saimnieciskais un tiesiskais konteksts, kurā tās ietilpst. Vērtējot minēto kontekstu, ir jāņem vērā arī attiecīgo preču vai pakalpojumu iedaba, kā arī faktiskie attiecīgā tirgus vai tirgu darbības un struktūras apstākļi (spriedums, 2020. gada 2. aprīlis, Budapest Bank u.c.,
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
,
51.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no Vispārējās tiesas izdarītajiem faktu konstatējumiem pārsūdzētā sprieduma 85.–90. punktā izriet, ka 2007. gada 19. marta manipulācijas izpaudās kā
EURIBOR‑3M
zemu likmju piedāvājumu iesniegšana ar mērķi šajā datumā samazināt šo likmi, lai gūtu peļņu no
EIRD
kategorijas, proti, regulētā tirgū tirgotiem procentu nākotnes līgumiem (“
future
”), kas indeksēti
EURIBOR‑3M
. Saskaņā ar šiem konstatējumiem, kurus
HSBC
sabiedrības neapstrīd, šīs manipulācijas izpaudās kā pakāpeniski iegūta ļoti liela “pieprasījuma” riska pozīcija, t.i., par kuru banka saņem fiksētu likmi un maksā mainīgu likmi, lai ar saskaņotu darbību samazinātu mainīgās likmes apmēru termiņa beigu datumā.
Pārsūdzētā sprieduma 92. un 93. punktā Vispārējā tiesa atbilstoši šī sprieduma 107. punktā atgādinātajai judikatūrai ir ņēmusi vērā apstrīdētajā lēmumā veiktos Komisijas konstatējumus attiecībā uz
EIRD
tirgus darbību un naudas plūsmas noteikšanu šajā tirgū. Tādējādi tā norādīja, ka
EURIBOR
likmi, uz kuru attiecās 2007. gada 19. marta manipulācijas, tieši noteica saskaņā ar
EIRD
“mainīgās likmes daļu” maksājamo naudas plūsmu un ka tā arī bija atbilstoša, lai noteiktu saskaņā ar
EIRD
“fiksēto likmes daļu” maksājamo naudas plūsmu.
No šiem pārsūdzētā sprieduma punktiem izriet, ka Komisijas veiktā kvalifikācija par pārkāpumu mērķa dēļ attiecībā uz minētajām manipulācijām galvenokārt bija balstīta uz konkurences ierobežojumu, ko radīja informācijas asimetrija starp tirgus dalībniekiem, jo minēto manipulāciju dalībnieki, pirmkārt, atradās labvēlīgākā situācijā, lai iepriekš pietiekami precīzi zinātu, kādā līmenī viņu konkurenti, kuri rīkojās saskaņā ar slepeno vienošanos, noteiks vai tiem būs jānosaka
EURIBOR
, un, otrkārt, tie zināja, vai
EURIBOR
konkrētajā datumā ir vai nav mākslīgi noteikts.
Jākonstatē, ka Vispārējā tiesa bija tiesīga secināt, ka šo iemeslu dēļ 2007. gada 19. marta manipulācijas var kvalificēt par ierobežojumiem mērķa dēļ.
No pārsūdzētā sprieduma 59.–67. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti balstījusies uz Tiesas judikatūru par informācijas apmaiņu starp konkurentiem.
Saskaņā ar šo judikatūru saskaņotas darbības veidojošie koordinācijas un sadarbības kritēriji ir jāizprot, ņemot vērā EK līguma normās attiecībā uz konkurenci ietverto koncepciju, saskaņā ar kuru katram saimnieciskās darbības subjektam ir patstāvīgi jānosaka, kādu politiku iekšējā tirgū tas plāno veikt (spriedums, 2015. gada 19. marts, Dole Food un Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
,
119.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Lai gan šī patstāvības prasība neizslēdz saimnieciskās darbības subjektu tiesības saprātīgi piemēroties konstatētai vai sagaidāmai to konkurentu rīcībai, tomēr tā strikti iestājas pret jebkādu tiešu vai netiešu kontaktu nodibināšanu starp šādiem saimnieciskās darbības subjektiem, lai to rezultātā vai nu ietekmētu faktiska vai potenciāla konkurenta rīcību tirgū, vai arī to informētu par savu paša īstenošanai paredzēto vai ieplānoto rīcību tirgū, ja šo kontaktu mērķis vai sekas ir konkurences nosacījumu rašanās, kas, ņemot vērā piegādāto preču vai sniegto pakalpojumu raksturu, uzņēmumu lielumu un skaitu un minētā tirgus apmēru, neatbilst normāliem attiecīgā tirgus nosacījumiem (spriedums, 2015. gada 19. marts, Dole Food un Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
,
120.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādēļ Tiesa ir nospriedusi, ka informācijas apmaiņa starp konkurentiem var būt pretrunā konkurences noteikumiem tad, ja ar to samazina vai novērš nenoteiktības pakāpi attiecībā uz konkrētā tirgus funkcionēšanu, kālab konkurence starp uzņēmumiem tiek ierobežota (spriedums, 2015. gada 19. marts, Dole Food un Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
,
121.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
It īpaši par vērstu pret konkurenci ir uzskatāma tāda informācijas apmaiņa, ar ko var novērst nenoteiktību ieinteresēto personu starpā saistībā ar attiecīgo uzņēmumu veicamās korekcijas brīdi, apmēru un kārtību, kādā attiecīgie uzņēmumi ir iecerējuši darbības īstenot tirgū (spriedums, 2015. gada 19. marts, Dole Food un Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
,
122.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā, kā Vispārējā tiesa ir nospriedusi pārsūdzētā sprieduma 95.–97. punktā, informācijas asimetrija, kas izriet no 2007. gada 19. marta manipulācijām, neatbilda parastajiem aplūkotā tirgus apstākļiem, jo tā attiecās uz mainīgo lielumu, kas ir būtisks konkurencei EIRD tirgū, proti, atbilstošo mainīgo likmi naudas plūsmas noteikšanai šajā tirgū. Tālab šī manipulācija radīja nenoteiktību starp aizliegtās vienošanās dalībniekiem par to, kad, kādā mērā un kā viņi pielāgos savas darbības šajā tirgū, likvidēšanu, tādējādi kaitējot saviem konkurentiem, kuri nebija informēti par šo manipulāciju. Šajā ziņā Vispārējā tiesa attiecībā it īpaši uz
HSBC
sabiedrībām norādīja, ka tad, kad darbinieki, kas veic tirdzniecības darījumus, risināja sarunas par aplūkoto līgumu “fiksētās likmes daļu”, viņi to varēja darīt, zinot, ka mainīgā likme būs zema.
Tādējādi ar minētajām manipulācijām tika mazināta vai atcelta nenoteiktības pakāpe attiecībā uz konkrētā tirgus funkcionēšanu, kālab tika ierobežota konkurence starp uzņēmumiem, līdz ar to Vispārējā tiesa pamatoti varēja uzskatīt, ka tā ir pietiekami kaitīga konkurencei, lai to kvalificētu par pārkāpumu mērķa dēļ.
Šādu secinājumu neatspēko
HSBC
sabiedrību arguments, ka pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 96. punktā, aizliegtās vienošanās dalībnieku interesēs nebija piedāvāt konkurētspējīgākas likmes nekā konkurentu likmes, ja tie zināja, ka naudas plūsma, kas saistīta ar attiecīgajiem līgumiem, ir pozitīva.
Šajā ziņā, kā izriet no Tiesas judikatūras, saskaņotas darbības var uzskatīt par tādām, kam ir pret konkurenci vērsts mērķis, pat ja tām nav tiešas saistības ar patērētājiem piemērojamām cenām. LESD 101. panta 1. punkta formulējums nedod pamatu uzskatīt, ka aizliegtas būtu tikai tādas saskaņotas darbības, kurām ir tiešās sekas attiecībā uz gala patērētāju maksājamām cenām. Tieši pretēji – no minētā LESD 101. panta 1. punkta a) apakšpunkta izriet, ka saskaņotām darbībām pret konkurenci vērsts mērķis var būt tad, ja ar tām “tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas vai kādus citus tirdzniecības nosacījumus” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 19. marts, Dole Food un Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
,
123.
un
124.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Katrā ziņā LESD 101. pants, tāpat kā pārējie Līgumā iekļautie konkurences noteikumi, ir paredzēts, ne vien lai aizsargātu konkurentu vai patērētāju tiešās intereses, bet arī lai aizsargātu tirgus struktūru un līdz ar to konkurenci. Tādējādi saskaņoto darbību pret konkurenci vērsta mērķa konstatēšanu nevar pakārtot šo darbību tiešās saiknes ar patērētājiem piemērojamām cenām konstatēšanai (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 19. marts, Dole Food un Dole Fresh Fruit Europe/Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
,
125.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tomēr šajā gadījumā
HSBC
sabiedrības nav apstrīdējušas, kā Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 100. un 101. punktā, ka naudas plūsma
EIRD
tirgū izriet no maksājumu kompensācijas, kas maksājama saskaņā ar
EIRD
“fiksēto likmes daļu” un “mainīgo likmes daļu”. Tādējādi tā pamatoti uzskatīja, ka iekšējās informācijas par mainīgo likmi, kas piemērojama attiecīgajos datumos, izmantošana pārkāpumā iesaistīto banku darbiniekus, kas veic tirdzniecības darījumus, nostādīja pozīcijā, lai tie noteiktu fiksētu likmi, kas tiem ir piemērota
EIRD
rentabilitātes nodrošināšanai.
Ņemot vērā it īpaši šī sprieduma 116. punktā atgādināto Tiesas judikatūru, šāds konstatējums ir pietiekams, lai secinātu, ka pastāv darbības, kas attiecas uz pašām izmaiņām konkurences procesā
EIRD
tirgū, un šajā ziņā nav nozīmes noteikt, vai attiecīgajiem darbiniekiem, kas veic tirdzniecības darījumus, bija komerciālas intereses noteikt mainīgo likmi konkrētā līmenī.
Proti, no Vispārējās tiesas konstatējumiem, kurus
HSBC
sabiedrības nav apstrīdējušas, izriet, ka, ņemot vērā
EIRD
tirgus darbību, zemākas mainīgās likmes noteikšana bija izskaidrojama tikai ar attiecīgo darbinieku, kas veic tirdzniecības darījumus, komerciālajām interesēm nekonkurēt pēc būtības. Tādējādi, vienojoties par mainīgā lieluma līmeni, kas varētu noteikt fiksēto
EIRD
likmi, tie apzināti aizstāja savstarpējo praktisko sadarbību ar konkurences risku, uz ko attiecas kvalifikācija par ierobežojumu mērķa dēļ.
Tālab, nepastāvot nepieciešamībai lemt par argumentu, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi
HSBC
sabiedrību iesniegtos pierādījumus, jākonstatē, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi nekādu tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 111. punktā nospriezdama, ka 2007. gada 19. marta manipulācijas bija ierobežojums mērķa dēļ LESD 101. panta 1. punkta izpratnē.
Tālab otrais apelācijas sūdzības pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumentācija
Ar trešo pamatu
HSBC
sabiedrības, kuras atbalsta personas, kas iestājušās lietā, apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu pārsūdzētā sprieduma 149.–160. punktā attiecībā uz 2007. gada 14. un 16. februārī notikušajām sarunām par mediānas cenām (“
mids
”).
Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, it īpaši pārsūdzētā sprieduma 154. un 157.–160. punktā izvērtēdama to argumentus par informācijas apmaiņas par šīm cenām konkurenci veicinošu ietekmi tā sauktās “aksesuāru ierobežojumu” doktrīnas kontekstā. Vispārējai tiesai drīzāk esot bijis jāatsaucas uz judikatūru par jēdzienu “ierobežojums mērķa dēļ”, kas tai būtu licis analizēt minētos argumentus attiecīgo darbību ekonomiskajā un juridiskajā kontekstā.
Nedz
HSBC
sabiedrības, nedz Komisija Vispārējā tiesā neesot atsaukušās uz šo doktrīnu, kam šajā lietā neesot nozīmes. Minētajā doktrīnā drīzāk esot atsauce uz darbībām, kas ir saistītas ar konkrētu darījumu vai komercdarbību tirgū, piemēram, uzņēmuma pārdošanu vai franšīzes līguma noslēgšanu. Turklāt šī pati doktrīna neesot vienīgais gadījums, kad būtu iespējams izvērtēt argumentu par attiecīgo darbību konkurenci veicinošo raksturu.
Replikas rakstā
HSBC
sabiedrības apgalvo, ka pēc apelācijas sūdzības iesniegšanas Tiesa 2020. gada 30. janvāra spriedumā Generics (UK) u.c. (
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
103.
punkts) un 2020. gada 2. aprīļa spriedumā Budapest Bank u.c.(
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
,
74.
,
75.
,
81.
un
82.
punkts) apstiprināja, ka tad, ja nolīguma puses atsaucas uz šim nolīgumam piemītošo konkurenci veicinošu ietekmi, šī ietekme kā šī nolīguma konteksta elements ir pienācīgi jāņem vērā kvalifikācijas par ierobežojumu mērķa dēļ nolūkā.
Tādējādi
HSBC
sabiedrības pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav ņēmusi vērā pārrunu par mediānas cenām konkurenci veicinošo ietekmi kā būtisku konteksta elementu, jo tā ir kļūdaini uzskatījusi, ka šai ietekmei nav nozīmes LESD 101. panta 1. punkta kontekstā, izņemot tā sauktās “aksesuāru ierobežojumu” doktrīnas kontekstā.
Tomēr
HSBC
sabiedrību eksperta atzinumā esot pierādīta attiecīgo pārrunu konkurenci veicinošā ietekme. Šie pierādījumi atbilstot 2020. gada 30. janvāra sprieduma Generics (UK) u.c. (
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
103.
punkts) prasībām, tāpēc Vispārējā tiesa esot kļūdījusies, tos nepārbaudīdama. Turklāt Vispārējā tiesa neesot identificējusi nevienu citu apstākli, kas apliecinātu stabilu un uzticamu pieredzi, lai pierādītu, ka informācijas apmaiņa par mediānas cenām pēc savas būtības bija pietiekami kaitīga konkurencei.
Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti apstiprinājusi, ka informācijas apmaiņa par mediānas cenām ir pārkāpums mērķa dēļ LESD 101. panta 1. punkta izpratnē.
HSBC
sabiedrību argumentācija balstoties uz pārsūdzētā sprieduma daļēju un kļūdainu interpretāciju.
Minētā sprieduma 128.–139. punktā Vispārējā tiesa esot atbildējusi uz
HSBC
sabiedrību argumentiem, saskaņā ar kuriem informācijas apmaiņai par mediānas cenām esot konkurenci veicinoša ietekme, un apstiprināja Komisijas izdarīto konstatējumu, ka šīs cenas atspoguļojot darbinieku, kas veic tirdzniecības darījumus, individuālo uztveri par tirgus cenu. Turpinājumā pārsūdzētā sprieduma 128.–148. punktā, kurus
HSBC
sabiedrības neesot apstrīdējušas, Vispārējā tiesa esot izvērtējusi, kādā mērā mediānas cenām ir nozīme, nosakot cenas
EIRD
nozarē, un iemeslus, kuru dēļ attiecīgā informācijas apmaiņa, it īpaši 2007. gada 14. un 16. februāra informācijas apmaiņa, bija pārkāpumi mērķa dēļ. Šajā kontekstā pārsūdzētā sprieduma 154. un 157.–160. punktā Vispārējā tiesa esot izvērtējusi šo apmaiņu, ņemot vērā tā saukto “aksesuāru ierobežojumu” doktrīnu, pēc tam, kad tā bija konstatējusi, ka minētā informācijas apmaiņa ietilpst LESD 101. panta 1. punkta piemērošanas jomā.
HSBC
sabiedrības šo argumentāciju neapstrīdot.
HSBC
sabiedrību argumenti, saskaņā ar kuriem Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, ekonomiskā un juridiskā vērtējuma kontekstā neņemdama vērā strīdīgās apmaiņas konkurenci veicinošos apstākļus, katrā ziņā esot nepamatoti. Proti, šie argumenti neesot tādi, kas radītu pamatotas šaubas, vai šī apmaiņa bija pietiekami kaitīga konkurencei, lai to kvalificētu kā konkurences ierobežojumu mērķa dēļ.
Atbildes rakstā uz repliku Komisija apgalvo, ka 2020. gada 30. janvāra spriedums Generics (UK) u.c. (
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
) un 2020. gada 2. aprīļa spriedums Budapest Bank u.c. (
C‑228/18
,
EU:C:2020:265
) neatbalsta
HSBC
sabiedrību versiju. Turklāt pēdējie minētie veltīgi atsaucoties uz eksperta atzinumu, jo šī atzinuma atbilstība esot pamatoti noraidīta pārsūdzētā sprieduma 101. punktā. Turklāt pretēji tam, ko apgalvo šīs sabiedrības, Komisija neesot veikusi strīdīgās informācijas apmaiņas pārkvalificēšanu, bet esot pamatojusies uz Tiesas judikatūru attiecībā uz darbībām, kas var mazināt konkurentu nenoteiktības pakāpi tirgū. Visbeidzot, pat tad, ja Tiesa secinātu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, neņemdama vērā konkurenci veicinošu ietekmi, šis secinājums nevarētu būt pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai.
HSBC
sabiedrību arguments, saskaņā ar kuru informācijas apmaiņa ir konkurenci veicinoša, neļaujot saprātīgi šaubīties par Komisijas konstatējumu, ka informācijas apmaiņa bija vērsta uz konkurences kropļošanu.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz informācijas apmaiņu par mediānas cenām, kas ir šī pamata priekšmets, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 138. punktā nosprieda, ka Komisija nav pieļāvusi nekādu kļūdu, norādīdama, ka 2007. gada 14. un 16. februāra pārrunās notikušajai informācijas apmaiņai bija konkurenci ierobežojošs mērķis.
Ar šo pamatu
HSBC
sabiedrības norāda, ka Vispārējā tiesa ir piemērojusi kļūdainu kritēriju, lai noraidītu to argumentus, ka šai informācijas apmaiņai bija konkurenci veicinoša ietekme, kas var likt apšaubīt to kvalifikāciju par ierobežojumu mērķa dēļ. Tās būtībā Vispārējai tiesai pārmet, ka tā ir balstījusies uz tā saukto “aksesuāru ierobežojumu” doktrīnu, kas tostarp izriet no 1985. gada 11. jūlija sprieduma Remia u.c./Komisija (
42/84
,
EU:C:1985:327
) un 2014. gada 11. septembra sprieduma MasterCard u.c./Komisija (
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
).
Šajā ziņā tiesa ir nospriedusi – ja nolīguma puses atsaucas uz tam piemītošo konkurenci veicinošo ietekmi, šī ietekme kā šī nolīguma konteksta elementi pienācīgi ir jāņem vērā kvalifikācijas par “ierobežojumu mērķa dēļ” nolūkā, ciktāl tā var atspēkot vispārējo vērtējumu par attiecīgo saskaņoto darbību pietiekamu kaitīguma pakāpi attiecībā uz konkurenci un līdz ar to tā kvalifikāciju par “ierobežojumu mērķa dēļ” (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c. (
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
103.
punkts).
Tā kā šādas konkurenci veicinošas ietekmes ņemšanas vērā mērķis ir nevis izslēgt kvalifikāciju par “konkurences ierobežojumu” LESD 101. panta 1. punkta izpratnē, bet tikai apzināt saskaņoto darbību objektīvo smagumu un līdz ar to noteikt tā pierādīšanas kārtību, tā nekādā veidā nav pretrunā Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru Eiropas konkurences tiesībās nav pazīstama “saprātīguma prasība”, atbilstoši kurai būtu jālīdzsvaro nolīguma konkurenci veicinošā un pret konkurenci vērstā ietekme, ja tas tiek kvalificēts par “konkurences ierobežojumu” atbilstoši LESD 101. panta 1. punktam (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
104.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No šīs judikatūras izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 154. punktā nospriezdama, ka, izņemot galvenā darījuma aksesuārus ierobežojumus, iespējamu konkurenci veicošu ietekmi var ņemt vērā tikai LESD 101. panta 3. punkta vērtējuma kontekstā.
Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa ir piemērojusi kļūdainu kritēriju, pārsūdzētā sprieduma 155. punktā nospriezdama, ka tādējādi
HSBC
sabiedrībām ir vai nu jāpierāda, ka pārrunas par mediānas cenām bija tieši saistītas un nepieciešamas
EIRD
tirgus darbībai, vai arī ka tās atbilst LESD 101. panta 3. punkta nosacījumiem.
Šādas kļūdas dēļ tā nepārbaudīja
HSBC
sabiedrību argumentus par to, ka informācijas apmaiņa par mediānas cenām rada konkurenci veicinošu ietekmi, lai gan šīs sabiedrības atsaucās uz šo ietekmi, lai apšaubītu šīs informācijas apmaiņas kvalificēšanu par ierobežojumu mērķa dēļ.
Tālab trešais pamats ir jāapmierina.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar šo pamatu
HSBC
sabiedrības kritizē pārsūdzētā sprieduma 164. punktu, kurā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka 2007. gada 12. februāra pārrunas ietilpa 2007. gada 19. marta manipulācijās un tādējādi ir daļa no LESD 101. panta pārkāpuma, tāpat kā 2007. gada 16. februāra pārrunas, ciktāl tās ietvēra informācijas apmaiņu par mediānas cenām. Pamatojoties tikai uz šo vienīgo iemeslu, lai secinātu, ka nebija jāpārbauda, vai 2007. gada 12. un 16. februāra pārrunas arī bija kvalificējamas par pārkāpumu mērķa dēļ, Vispārējā tiesa esot acīmredzami sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus.
Tādējādi sabiedrības
HSBC
apgalvo, ka 2007. gada 12. februāra pārrunas ietverot divas atšķirīgas apspriedes starp abiem attiecīgajiem darbiniekiem, kas veic tirdzniecības darījumus, un šī iemesla dēļ šīs sabiedrības savā atcelšanas prasībā esot nodalījušas šīs divas apspriedes. Ja Vispārējā tiesa būtu pareizi izskatījusi pirmo apspriedi kā tādu, kas ir nošķirta no otrās, tā noteikti būtu secinājusi, ka šī pirmā apspriede nav LESD 101. panta pārkāpums.
Attiecībā uz 2007. gada 16. februāra pārrunām Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu un kļūdu vērtējumā, kas ir līdzīgas iepriekšējā punktā norādītajām, jo šajā dienā esot notikušas divas atšķirīgas apspriedes, proti, pirmkārt, pirmā par vidējām cenām un, otrkārt, otrā par atsevišķu darījumu un pašreizējo tirdzniecības pozīciju. Tādējādi, kā Vispārējā tiesa pati esot atzinusi pārsūdzētā sprieduma 124. punktā, pirmā apspriede esot bijusi pirmā atcelšanas pamata otrās daļas kontekstā izvirzītā pirmā iebilduma priekšmets un otrā apspriede esot apstrīdēta šīs daļas otrā iebilduma kontekstā. Atcelšanas prasībā norādīto iemeslu dēļ šī otrā apspriede nevar ierobežot vai kropļot konkurenci.
Komisija apgalvo, ka šis pamats esot neefektīvs un katrā ziņā – nepamatots.
Tiesas vērtējums
Ar šo pamatu
HSBC
sabiedrības kritizē pārsūdzētā sprieduma 164. punktu, kurā Vispārējā tiesa būtībā nosprieda, ka 2007. gada 12. un 16. februāra pārrunām ir saikne ar 2007. gada 19. marta manipulācijām vai tās attiecas uz mediānas cenām, kas pamato faktu, ka Komisija šīs pārrunas pamatoti kvalificēja par ierobežojumu mērķa dēļ. Tās apgalvo, ka šajā secinājumā ir sagrozīti pierādījumi.
Šajā ziņā jākonstatē, kā to apgalvo Komisija, ka šis pamats ir neefektīvs.
Pat pieņemot, kā norāda
HSBC
sabiedrības, ka 2007. gada 12. un 16. februāra pārrunas būtu jāuzskata par tādām, kas aptver vairākus jautājumus, no kuriem daži neattiecās uz 2007. gada 19. marta manipulācijām vai mediānas cenām, šīs sabiedrības neapstrīd, ka šīm pārrunām vismaz daļēji bija pret konkurenci vērsts mērķis saistībā ar šīm manipulācijām.
Tālab šis pamats nevar izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu un tātad ir jānoraida kā neefektīvs.
Par piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar šo pamatu
HSBC
sabiedrības, kuras atbalsta personas, kas iestājušās lietā, apstrīd pārsūdzētā sprieduma 214.–229. punktu, kuros Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka dažādām Komisijas identificētajām darbībām bija vienots mērķis.
HSBC
sabiedrības piekrīt, kā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 216. punktā esot pareizi nospriedusi, ka jēdzienu “vienots mērķis” nevar noteikt ar vispārēju norādi uz konkurences kropļošanu noteiktā nozarē, jo šāda interpretācija daļēji liegtu jēdzienam “vienots un turpināts pārkāpums” tā nozīmi. Tāpat
HSBC
sabiedrības neapstrīd konstatējumu, kas ietverts minētā sprieduma 217. punktā, ka tikai tie konkurences ierobežojumi, par ko ir pierādīts, ka to mērķis ir kropļot
EIRD
fiksētās vai mainīgās likmes parasto noteikšanas gaitu, var būt saistīti ar Komisijas norādīto vienoto mērķi.
Tomēr Vispārējā tiesa esot kļūdaini novērtējusi jautājumu, vai
HSBC
sabiedrību darbībām, kas saistītas ar 2007. gada 19. marta manipulācijām, ciktāl šīs manipulācijas attiecās uz
EURIBOR
likmēm, citu informācijas apmaiņu par tirdzniecības pozīcijām, kā arī nodomiem un stratēģiju
EIRD
cenu jomā, bija vienots mērķis.
Pirmkārt, ja Tiesai būtu jāapmierina šīs apelācijas sūdzības otrais pamats, no tā izrietētu, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 219. un 220. punktā secinādama, ka 2007. gada 19. marta manipulācijām bija vienīgi pret konkurenci vērsts mērķis, ko Vispārējā tiesa ir identificējusi minētā sprieduma 217. punktā.
Otrkārt, katrā ziņā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu minētā sprieduma 221.–225. punktā, uzskatīdama ka 2007. gada 27. marta pārrunu pret konkurenci vērstais mērķis nav ticis apstrīdēts.
Proti,
HSBC
sabiedrības nekad neesot atzinušas šādu pret konkurenci vērstu mērķi, un Komisija arī apstrīdētajā lēmumā šādu konstatējumu neesot veikusi. Tieši pretēji, vienīgā 2007. gada 27. marta pārrunu daļa, kas šajā lēmumā esot identificēta kā daļa no vienotā un turpinātā pārkāpumā, esot informācijas apmaiņa par
Barclays
darbinieka, kas veic tirdzniecības darījumus, tirdzniecības pozīcijas apmēru, lai veiktu 2007. gada 19. marta manipulācijas. Tādējādi pat tad, ja Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 225. punktā pamatoti ir norādījusi, ka dažādām manipulācijām ar atsauces likmēm principā var būt viens un tas pats vienots mērķis, tā Komisijas pamatojumu esot aizstājusi ar savu pamatojumu un tādējādi pārsniegusi savas pārbaudes robežas, uzskatīdama, ka 2007. gada 27. marta pārrunām bija šis vienotais mērķis.
Treškārt, attiecībā uz informācijas apmaiņu par tirdzniecības pozīcijām, kā arī par nodomiem un stratēģiju cenu jomā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 228. punktā esot kļūdaini norādījusi, ka 2007. gada 14. un 16. februāra pārrunu, kas attiecās uz mediānas cenām, kopīgais mērķis bija kropļot
EIRD
fiksētās vai mainīgās likmes noteikšanas parasto gaitu. Proti, pārsūdzētā sprieduma 139.–161. punktā nekas neliecina, ka pārrunām par mediānas cenām būtu bijis šāds mērķis. Lai gan, pretēji tam, ko
HSBC
sabiedrības apgalvo saistībā ar trešo apelācijas sūdzības pamatu, Vispārējā tiesa ir pamatoti uzskatījusi, ka šo sarunu priekšmets bija vērsts pret konkurenci, to mērķis neesot bijis kropļot
EIRD
fiksētās vai mainīgās likmes noteikšanas parasto gaitu, kā tas aprakstīts pārsūdzētā sprieduma 217. punktā. Šī sprieduma 139.–161. punktā aprakstītais mehānisms attiecoties uz situāciju, kas atšķiras no tādas situācijas, kurā tiek kropļotas
EIRD
cenas.
HSBC
sabiedrību ieskatā pārsūdzētā sprieduma 228. punkts tātad ir balstīts uz tiesību kļūdu. Vispārējai tiesai esot bijis jāsecina, ka, lai gan abas pārrunas par mediānas cenām būtu jāuzskata par tādām, kas ierobežo konkurenci to mērķa dēļ, kurus šīs sabiedrības apstrīd trešajā apelācijas sūdzības pamatā, šīm pārrunām tomēr esot bijis cits mērķis nekā 2007. gada 19. marta manipulācijām.
Komisija apgalvo, ka šis pamats ir jānoraida kā nepieņemams, jo tas prasa Tiesai no jauna izvērtēt faktus un pierādījumus. Katrā ziņā Komisijas ieskatā
HSBC
sabiedrību argumenti, uz kuriem tā balsta minēto pamatu, aplūkoti atsevišķi, ir vai nu nepieņemami, vai neefektīvi, vai nepamatoti.
Tiesas vērtējums
Ar šo pamatu
HSBC
sabiedrības apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumus, kas tai likuši secināt, ka konkrētas to darbības atbilst vienotajam mērķim, ko Komisija ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 217. punktā kā elementu, kas veido vienotu un turpinātu pārkāpumu.
Pirmām kārtām, attiecībā uz 2007. gada 27. marta pārrunām par iespēju nākotnē manipulēt ar atsauces likmēm
HSBC
sabiedrības uzskata, ka – pirmkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 222. punktā ir balstījusies uz kļūdainu pieņēmumu, apgalvodama, ka šīs sabiedrības nav apstrīdējušas šo pārrunu konkurenci ierobežojošo mērķi.
Šīs apelācijas sūdzības stadijā
HSBC
sabiedrības vienīgi apgalvo, ka tās nekad nav atzinušas, ka minētajām pārrunām būtu bijis šāds mērķis. Tomēr, kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 222. punktā, nav strīda par to, ka tās nav izvirzījušas nevienu atcelšanas pamatu, lai apstrīdētu apstākli, ka attiecībā uz tām noteiktā pārkāpuma laikposma beigas bija noteiktas 2007. gada 27. martā, proti, strīdīgo pārrunu dienā. Tomēr, ņemot vērā Vispārējās tiesas apsvērumus, kuri izklāstīti minētā sprieduma 216. un 217. punktā un kurus
HSBC
sabiedrības nav apstrīdējušas, šāds konstatējums noteikti nozīmēja, ka šīm pārrunām bija konkurenci ierobežojošs mērķis.
Šajā ziņā jānorāda, ka apelācijas tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, kas nav ietverti prasībā, kā tas izriet no Reglamenta 127. panta 1. punkta, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā saskaņā ar šī reglamenta 190. pantu, tālab sabiedrību
HSBC
argumentācija ir nepieņemama (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2000. gada 23. novembris, British Steel/Komisija,
C‑1/98 P
,
EU:C:2000:644
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, ar savu argumentāciju apgalvodamas, ka pārsūdzētā sprieduma 222. punktā ietvertais secinājums ir pretrunā apstrīdētajā lēmumā ietvertajiem konstatējumiem,
HSBC
sabiedrības būtībā izvirza iebildumu Vispārējai tiesai, ka tā ir sagrozījusi šo lēmumu.
Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, tam saskaņā ar LESD 256. pantu, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu un Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktu ir precīzi jānorāda uz faktiem, ko šī tiesa esot sagrozījusi, un jādara zināmas kļūdas analīzē, kuras tā vērtējumā varētu būt izraisījušas Vispārējās tiesas veikto sagrozīšanu. Turklāt sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem un nav no jauna jāizvērtē fakti un pierādījumi (spriedums, 2016. gada 30. novembris, Komisija/Francija un Orange,
C‑486/15 P
,
EU:C:2016:912
,
99.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā no
HSBC
sabiedrību norādītajiem apstākļiem acīmredzami neizriet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 222. punktā būtu sagrozījusi apstrīdētā lēmuma 339., 358. un 491. apsvērumu.
Tālab
HSBC
sabiedrību argumentācija attiecībā uz 2007. gada 27. marta pārrunām ir nepieņemama.
Otrām kārtām, attiecībā uz 2007. gada 14. un 16. februāra pārrunām par mediānas cenām ir jākonstatē, ka
HSBC
sabiedrības ar savu argumentāciju apstrīd Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu attiecībā uz šo pārrunu mērķi.
Tomēr šāda argumentācija apelācijas stadijā nav pieņemama.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, piektais pamats ir jānoraida kā nepieņemams.
Par sesto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar šo pamatu
HSBC
sabiedrības apstrīd Vispārējās tiesas konstatējumu pārsūdzētā sprieduma 255.–262. punktā, saskaņā ar kuru šīs sabiedrības zināja, ka tās ir piedalījušās vienotā un turpinātā pārkāpumā, kas ietver ne tikai 2007. gada 19. marta manipulācijas, bet arī 2007. gada 19. un 27. marta pārrunas par iespēju atkārtot šīs manipulācijas.
Tās precizē, ka minētais pamats, kura izskatīšana nav pilnībā atkarīga no piektā pamata izskatīšanas, attiecoties uz zināšanām par to, ka šīs sabiedrības zināja par vienotu un turpinātu pārkāpumu, kas turpinājās līdz 2007. gada 27. martam, neatkarīgi no tā, vai pārrunām par manipulāciju atkārtošanu šajā datumā bija Vispārējās tiesas norādītais vienotais mērķis.
Ņemot vērā principus, kuri ir piemērojami jēdzienam “vienots un turpināts pārkāpums”, kas – pēc
HSBC
sabiedrību domām – ir pamatoti atgādināti pārsūdzētā sprieduma 198., 260. un 261. punktā, Vispārējās tiesas secinājums, saskaņā ar kuru šīs sabiedrības ir piedalījušās vienotā un turpinātā pārkāpumā, kas turpinājās līdz 2007. gada 27. martam, balstoties uz pieņēmumu, ka 2007. gada 27. martā izdarītā atsauce uz nodomu atkārtot manipulācijas pati par sevi, pirmkārt, ir uzskatāma par pārkāpumu LESD 101. panta 1. punkta izpratnē un, otrkārt, par “īpaši reāli konstatējama rakstura pasākumu” Vispārējās tiesas norādītās judikatūras izpratnē.
Tomēr lēmumā nekur neesot norādīts, ka jebkādas pārrunas par 2007. gada 19. marta manipulāciju “iespējamo atkārtošanos” būtu jāuzskata par prettiesisku rīcību LESD 101. panta 1. punkta izpratnē.
Šajā kontekstā
HSBC
sabiedrību ieskatā Vispārējā tiesa, prettiesiski neaizstājot Komisijas pamatojumu ar savu pamatojumu, nevarēja secināt, ka to piedalīšanās vienotā un turpinātā pārkāpumā turpinājās līdz 2007. gada 27. martam, pamatojoties vienīgi uz šajā datumā notikušajā sanāksmē izdarīto atsauci uz iespēju atkārtot manipulācijas.
Turklāt informācijas apmaiņu 2007. gada 27. martā par tirdzniecības pozīcijām arī nevarot uzskatīt par “īpaši reāli konstatējama rakstura pasākumu” no 2017. gada 10. novembra sprieduma Icap u.c./Komisija (
T‑180/15
,
EU:T:2017:795
,
223.
punkts) izrietošās judikatūras izpratnē, kas pamatotu uzskatu, ka pārkāpums ir noticis pēc 2007. gada 19. marta. Lai gan šī informācijas apmaiņa notika 2007. gada 27. martā, tai neesot bijusi nekāda cita ietekme kā tikai 2007. gada 19. marta manipulāciju ietekme.
No tā izrietot, ka pārsūdzētā sprieduma 273. punktā ietvertais secinājums, saskaņā ar kuru
HSBC
sabiedrību piedalīšanos vienotā un turpinātā pārkāpumā var atzīt attiecībā uz citu banku darbībām saistībā ar 2007. gada 19. marta manipulācijām un to iespējamo atkārtošanu, esot balstīts uz tiesību kļūdu.
Turklāt šis secinājums esot balstīts uz apstrīdētajā lēmumā ietverto secinājumu sadalījumu un ignorēšanu, kas nav atļauta Tiesas judikatūrā un pati par sevi esot tiesību kļūda.
Komisija uzskata, ka šī pamata izskatīšana ir pilnībā atkarīga no piektā pamata izskatīšanas un tālab šis pamats ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ.
Tiesas vērtējums
Ar šo pamatu
HSBC
sabiedrības kritizē Vispārējās tiesas vērtējumu pārsūdzētā sprieduma 255.–262. punktā attiecībā uz 2007. gada 27. marta pārrunām.
Replikas rakstā tās precizē, ka šis pamats neattiecas uz to, vai šīm pārrunām bija vienots mērķis, ko identificēja Vispārējā tiesa.
Tomēr jākonstatē, ka argumentācija, ko
HSBC
sabiedrības izvirzījušas minētā pamata atbalstam, būtībā ir vērsta uz to, lai apgalvotu, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka šīm pārrunām bija pret konkurenci vērsts mērķis.
Tālab ir jāuzskata, ka šis pamats ir nepieņemams to pašu iemeslu dēļ, kas pamato piektā pamata nepieņemamību.
Secinājumi par apelācijas sūdzību
Tā kā pirmais un trešais apelācijas sūdzības pamats ir ticis apmierināts, pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, ciktāl tā rezolutīvās daļas 2. punktā ir noraidīta
HSBC
sabiedrību prasība atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu un – pakārtoti – šī lēmuma 1. panta b) punktu. Tomēr pārsūdzētais spriedums paliek spēkā daļā, kurā tā rezolutīvās daļas 1. punktā ir atcelts minētā lēmuma 2. panta b) punkts.
Par prasību Vispārējā tiesā
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai Vispārējās tiesas lēmuma atcelšanas gadījumā Tiesa var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 42. punkta, savā prasībā
HSBC
sabiedrības iesniedza, pirmkārt, prasījumus atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu un – pakārtoti – šī lēmuma 1. panta b) punktu. Otrkārt, tās ir izvirzījušas prasījumus atcelt minētā lēmuma 2. panta b) punktu, kā arī prasījumus grozīt saskaņā ar šo pantu uzliktā naudas soda apmēru.
Attiecībā uz prasījumiem atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu un – pakārtoti – šī lēmuma 1. panta b) punktu
HSBC
sabiedrības izvirza piecus pamatus, kā Vispārējā tiesa ir rezumējusi pārsūdzētā sprieduma 48.–51. punktā, saistībā ar:
–
Komisijas atzīto kvalifikāciju par pārkāpumu mērķa dēļ (pirmais pamats);
–
Komisijas atzīto kvalifikāciju par vienotu un turpinātu pārkāpumu (otrais līdz ceturtais pamats);
–
nevainīguma prezumpcijas, labas pārvaldības un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu (piektais pamats).
Tostarp ņemot vērā apstākli, ka par šiem pamatiem ir notikušas uz sacīkstes principu balstītas debates Vispārējā tiesā un ka to izskatīšanai nav jāveic nekādi papildu procesa organizatoriskie vai pierādījumu savākšanas pasākumi, Tiesa uzskata, ka tiesvedības stadija lietā T‑105/17 attiecībā uz šiem pamatiem atļauj par šo prasību pieņemt galīgo spriedumu un tas ir jādara (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 4. marts, Komisija/Fútbol Club Barcelona,
C‑362/19 P
,
EU:C:2021:169
,
108.
punkts).
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz kvalifikāciju par pārkāpumu mērķa dēļ LESD 101. panta 1. punkta izpratnē
Par pamata pirmo daļu, ar kuru tiek apstrīdēta kvalifikācija par konkurences ierobežojumu mērķa dēļ, kas piemērota 2007. gada 19. marta manipulācijām ar EURIBOR
To pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 85.–114. punktā, kurus Tiesa vēlas apstiprināt, un ņemot vērā šī sprieduma 104.–126. punktu, pirmā daļa ir jānoraida.
Par pamata otro daļu, kas attiecas uz kvalifikāciju par pārkāpumu mērķa dēļ, kas piemērota citām darbībām, kuras tiek pārmestas HSBC sabiedrībām
Kā Vispārējā tiesa ir konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 124. punktā,
HSBC
sabiedrību argumentāciju var sadalīt divos iebildumos – vai tā attiecas uz kvalifikācijas par ierobežojumu mērķa dēļ pamatotību, ko Komisija ir piemērojusi pārrunām, kuras tā ir aprakstījusi, pirmkārt, kā informācijas apmaiņu par mediānas cenām un, otrkārt, kā informācijas apmaiņu par tirdzniecības pozīcijām.
–
Par iebildumu, ar kuru tiek apstrīdēta tādas kvalifikācijas par ierobežojumu mērķa dēļ pamatotība, kas piemērota informācijas apmaiņai par mediānas cenām
HSBC
sabiedrības apstrīd tādas kvalifikācijas par ierobežojumu mērķa dēļ pamatotību, kas piemērota informācijas apmaiņai par mediānas cenām, proti, 2007. gada 14. un 16. februāra pārrunām. Pirmkārt, šī informācijas apmaiņa neierobežo konkurenci, jo mediānas cenas nav no procentu likmes atvasinātās cenas vai cenas sastāvdaļa. Otrkārt, šāda informācijas apmaiņa ļautu piedāvāt klientiem labvēlīgākus nosacījumus. Šajā ziņā apstrīdētajā lēmumā esot pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā un trūkst pamatojuma.
Komisija lūdz šo iebildumu noraidīt.
Attiecībā uz argumentiem, ka – ņemot vērā mediānas cenu raksturu – informācijas apmaiņai par šīm cenām nav konkurences ierobežojuma, Tiesa, piekrizdama pārsūdzētā sprieduma 139.–148. punktā ietvertajam pamatojumam, uzskata, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, norādot, ka šai informācijas apmaiņai bija konkurenci ierobežojošs mērķis.
Attiecībā uz argumentāciju par minētās informācijas apmaiņas iespējami konkurenci veicinošo raksturu no šī sprieduma 139. un 140. punkta izriet, ka attiecīgās prakses konkurenci veicinošās ietekmes ņemšanas vērā mērķis nav izslēgt kvalifikāciju par “konkurences ierobežojumu” LESD 101. panta 1. punkta izpratnē. Šāda ietekme tomēr ir pienācīgi jāņem vērā kā šīs prakses konteksta elements, lai to kvalificētu par “ierobežojumu mērķa dēļ”, ciktāl ar to var apšaubīt slepenās vienošanās pietiekami kaitīgās pakāpes vispārējo novērtējumu attiecībā uz konkurenci.
Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka šī ņemšana vērā nozīmē, ka konkurenci veicinošā ietekme ir ne tikai skaidra un atbilstoša, bet arī raksturīga attiecīgajam nolīgumam. Turklāt tas vien, ka pastāv šāda konkurenci veicinoša ietekme, pats par sevi nevar likt izslēgt kvalifikāciju par “ierobežojumu mērķa dēļ”. Šai konkurenci veicinošajai ietekmei, ja pieņem, ka tā ir skaidra, atbilstoša un raksturīga attiecīgajam nolīgumam, ir jābūt pietiekami būtiskai, lai tā ļautu saprātīgi šaubīties par attiecīgā nolīguma pietiekami kaitīgo raksturu attiecībā uz konkurenci un tādējādi par tā pretkonkurences mērķi (spriedums, 2020. gada 30. janvāris, Generics (UK) u.c.,
C‑307/18
,
EU:C:2020:52
,
105.
–
107.
punkts).
Šajā ziņā jānorāda, ka
HSBC
sabiedrību argumentācija ir balstīta uz apgalvojumu, ka bankas, kas ir tirgus dalībnieks, klientu interesēs ir tas, ka tā samazina nenoteiktību par tirgus “
mid
” līmeni, lai ierobežotu pircēja/pārdevēja starpību. Šāda nenoteiktības samazināšana tādējādi ļautu darbiniekiem, kas veic tirdzniecības darījumus, piedāvāt klientiem labvēlīgākas cenas.
Tomēr, pieņemot, ka tas ir pierādīts, šāds apgalvojums nav pietiekams, lai radītu pamatotas šaubas, vai attiecīgā informācijas apmaiņa ir pietiekami kaitīga konkurencei.
Proti
HSBC
sabiedrības pašas atzīst, ka “
mids
” atspoguļo divpusējas un privātas sarunas starp tirgus dalībniekiem un ka no tā izrietošā nenoteiktības par mediānas cenām samazināšana ļauj samazināt riskus, kurus darbinieki, kas veic tirdzniecības darījumus, uzņemas, veicot savu tirgus uzturēšanas darbību.
Apstrīdētā lēmuma 395. apsvērumā Komisija šajā ziņā uzsvēra, ka attiecīgā informācijas apmaiņa pārsniedz informācijas apmaiņu ar publiski pieejamu informāciju un tās mērķis ir palielināt dalībnieku savstarpējo pārredzamību un tādējādi par labu pusēm un par sliktu citiem tirgus dalībniekiem būtiski samazināt tirgum raksturīgo parasto nenoteiktību. Tā uzskatīja, ka bankas, kuras bija aizliegtās vienošanās dalībnieces, tādējādi atklāja informāciju par savas stratēģijas un to darbību tirgū pamatmērķiem, kas būtiski samazināja tirgū pastāvošo nenoteiktību, kurā riska pārvaldība un nenoteiktība ir viens no galvenajiem konkurences parametriem.
Tomēr, kā atgādināts šī sprieduma 113. un 114. punktā, LESD 101. pantam raksturīgā autonomijas prasība stingri nepieļauj jebkādu tiešu vai netiešu kontaktu esamību starp šādiem uzņēmējiem, kas varētu vai nu ietekmēt esoša vai potenciāla konkurenta darbības tirgū, vai atklāt šādam konkurentam darbības, kuras tas ir nolēmis veikt šajā tirgū vai kuras tas ir paredzējis īstenot šajā tirgū, ja šīs saziņas mērķis vai sekas ir konkurences apstākļi, kas neatbilst parastajiem attiecīgā tirgus apstākļiem.
Tālab saskaņā ar šī sprieduma 116. punktā atgādināto judikatūru informācijas apmaiņa, kas ieinteresēto personu apziņā var novērst nenoteiktību par attiecīgo uzņēmumu īstenoto darbību tirgū noteikšanas brīdi, apmēru un kārtību, ir jāuzskata par tādu, kurai ir pret konkurenci vērsts mērķis neatkarīgi no tiešās ietekmes uz gala patērētāju samaksātajām cenām.
Ciktāl Komisija ir konstatējusi, ka informācijas apmaiņa par mediānas cenām ir būtiski samazinājusi nenoteiktību, kas raksturīga tirgum, kurā riska pārvaldība un nenoteiktība ir viens no galvenajiem konkurences parametriem, ar šo konstatējumu pietiek, lai atzītu, ka šī informācijas apmaiņa radīja konkurences ierobežojumu mērķa dēļ LESD 101. panta 1. punkta izpratnē.
Šajā kontekstā
HSBC
sabiedrību arguments, ka šī informācijas apmaiņa esot ļāvusi piedāvāt izdevīgākas cenas attiecīgo banku klientiem, neļauj saprātīgi šaubīties par šīs informācijas apmaiņas kaitīgo raksturu attiecībā uz konkurenci attiecīgajā tirgū.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jānoraida iebildums, ar kuru tiek apstrīdēta kvalifikācijas par ierobežojumu mērķa dēļ pamatotība, kas piemērota informācijas apmaiņai par mediānas cenām.
–
Par iebildumu, ar kuru tiek apstrīdēta tādas kvalifikācijas par ierobežojumu mērķa dēļ pamatotība, kas piemērota informācijas apmaiņai par tirdzniecības pozīcijām
To pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 162.–164. punktā, un ņemot vērā šī sprieduma 151. un 152. punktu, ir jānoraida
HSBC
sabiedrību argumenti par, pirmkārt, 2007. gada 13. un 28. februāra, kā arī 19. marta un, otrkārt, 2007. gada 12. un 16. februāra pārrunu kvalifikāciju.
Tā kā pārsūdzētā sprieduma 165.–195. punkts šajā apelācijas tiesvedībā nav apstrīdēts, ir jāuzskata, ka Vispārējās tiesas vērtējums attiecībā uz šo iebildumu ir ieguvis
res judicata
spēku.
Par otro līdz ceturto pamatu, kas attiecas uz Komisijas piemēroto kvalifikāciju par vienotu un turpinātu pārkāpumu
Otrais līdz ceturtais pamats ir jāizvērtē tādā pašā secībā, kādā Vispārējā tiesa to darīja pārsūdzētajā spriedumā.
Otrais pamats, ar kuru
HSBC
sabiedrības apstrīd “kopējā plāna” esamību, kuram ir vienots mērķis, ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ, kas ir norādīti pārsūdzētā sprieduma 209.–237. punktā, un ņemot vērā šī sprieduma 162.–172. punktu.
Attiecībā uz ceturto pamatu, ar kuru
HSBC
sabiedrības apstrīd, ka pēdējās minētās zināja par pārējo dalībnieku prettiesiskajām darbībām, tāpat kā Vispārējā tiesa ir darījusi pārsūdzētā sprieduma 247. punktā, ir jānošķir, pirmkārt, 2007. gada 19. marta manipulācijas un to atkārtošanās iespējamība un, otrkārt, citas darbības, ko Komisija ņēmusi vērā saistībā ar vienotu un turpinātu pārkāpumu.
Pirmām kārtām,
HSBC
sabiedrību argumenti par 2007. gada 19. marta manipulācijām un to atkārtošanās iespējamību ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ, kas norādīti pārsūdzētā sprieduma 248.–262. punktā un ņemot vērā šī sprieduma 182.–185. punktu.
Otrām kārtām, tā kā pārsūdzētā sprieduma 263.–274. punktā norādītais pamatojums nav apstrīdēts šajā apelācijas sūdzībā, ir jāuzskata, ka Vispārējās tiesas vērtējumi par to, ka
HSBC
sabiedrības zināja par citu banku piedalīšanos citās darbībās, kas ietilpst vienotā un turpinātā pārkāpumā, ir ieguvuši
res judicata
spēku.
Visbeidzot, runājot par trešo pamatu attiecībā uz
HSBC
sabiedrību nodomu piedalīties vienotā un turpinātā pārkāpumā, pārsūdzētā sprieduma 275.–280. punktā ietvertais pamatojums nav apstrīdēts šajā apelācijas sūdzībā un tālab ir ieguvis
res judicata
spēku.
Par piekto pamatu – nevainīguma prezumpcijas, tiesību uz labu pārvaldību un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
HSBC
sabiedrības apgalvo, ka ar lēmumu par izlīgumu jau iepriekš ir izlemts par
HSBC
atbildību un ir neatgriezeniski aizskartas to tiesības tikt uzklausītām. No tā tās secina, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, pirmkārt, sakarā ar nevainīguma prezumpcijas un, otrkārt, labas pārvaldības un tiesību uz aizstāvību principa pārkāpumu. Tās atsaucas arī uz komisāra, kas atbildīgs par konkurences politiku, paziņojumiem par izmeklēšanas attiecībā uz
EIRD
darījumiem rezultātiem pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Tāpat tās uzsver, ka tām nav bijusi iespēja iesniegt apsvērumus par paziņojumu par iebildumiem, kas tika nosūtīts lietas dalībniekiem, kuri bija izlēmuši izlīgt.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
Tiesas vērtējums
–
Par nevainīguma prezumpcijas un tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
HSBC
sabiedrības norāda, ka lēmuma par izlīgumu pieņemšana hibrīdprocedūrā izraisīja nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu, jo ar šo lēmumu ir iepriekš noteikta to atbildība un neatgriezeniski pārkāptas to tiesības tikt uzklausītām.
Kā atgādināts šī sprieduma 90. punktā, lai kontrolētu, vai Komisija ir ievērojusi nevainīguma prezumpciju hibrīdprocedūrā, Savienības tiesai ir jāanalizē lēmums, ar kuru tiek izbeigta izlīguma procedūra, un tā pamatojums kopumā, ņemot vērā īpašos apstākļus, kādos tas ir ticis pieņemts.
Saskaņā ar šī sprieduma 79. un 80. punktā atgādināto judikatūru ir jāpārbauda, pirmkārt, vai Komisija lēmumā par izlīgumu ir veikusi pietiekamu redakcionālo piesardzību, lai izvairītos no priekšlaicīga sprieduma par
HBSC
sabiedrību piedalīšanos aizliegtā vienošanās, un, otrkārt, vai šajā lēmumā ietvertās atsauces uz šīm sabiedrībām bija nepieciešamas.
Pirmām kārtām, attiecībā uz redakcionālo piesardzību, kas Komisijai bija jāveic, lēmumā par izlīgumu, kā to turklāt norādīja Komisija apstrīdētā lēmuma 529. apsvērumā, bija ietvertas dažādas tiešas atrunas, lai izvairītos no jebkādas pušu, kas nav noslēgušas izlīgumu, it īpaši
HSBC
sabiedrību, atbildības konstatēšanas.
Tādējādi lēmuma par izlīgumu 3. apsvērumā Komisija precizēja, ka šis lēmums ir balstīts tikai uz faktiem, kurus šajā procesa stadijā ir atzinušas vienīgi izlīguma puses, un ka minētajā lēmumā nav pierādīta pušu, kas nav noslēgušas izlīgumu, atbildība par jebkādu piedalīšanos Savienības konkurences tiesību pārkāpumā attiecīgajā lietā. Šāds precizējums ir atkārtots šī paša lēmuma 40. apsvērumā.
Tāpat lēmuma par izlīgumu 4. zemsvītras piezīmē Komisija ir norādījusi, ka šajā lēmumā minētās darbības, kas attiecās uz pusēm, kuras nav noslēgušas izlīgumu, bija minētas vienīgi, lai konstatētu pušu, kuras ir noslēgušas izlīgumu, atbildību par LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu.
Ņemot vērā šos apstākļus, ir jāuzskata, ka Komisija ir bijusi pietiekami redakcionāli piesardzīga, pierādot, ka tai nebija jālemj par
HSBC
sabiedrību piedalīšanos apgalvotajā aizliegtās vienošanās darbībā.
Šādi rīkodamās, Komisija ir izvairījusies no jebkādiem vai pat galīgiem aizspriedumiem attiecībā uz šo sabiedrību atbildību. Tāpat saskaņā ar šī sprieduma 80. punktā atgādināto judikatūru tā nav izteikusi nekādu, pat potenciālu, aizspriedumu, kas attiecas uz šo atbildību (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
76.
punkts).
Otrām kārtām, runājot par lēmumā par izlīgumu izdarīto atsauču uz
HSBC
sabiedrībām nepieciešamību, ir jāatgādina, ka hibrīdprocedūrā, kuras rezultātā tiek pieņemti secīgi lēmumi, Komisijai Savienības tiesas pārraudzībā saistībā ar šādu lēmumu ir jāizvairās sniegt vairāk informācijas par trešās personas iesaisti, nekā ir nepieciešams, lai kvalificētu šī lēmuma adresātu atbildību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
77.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā no apstrīdētā lēmuma 3., 36., 37. un 40. apsvēruma, kā arī lēmuma par izlīgumu 4. zemsvītras piezīmes izriet, ka šajā lēmumā ietvertais notikumu apraksts ierobežoja pušu, kuras nav noslēgušas izlīgumu, norādi tikai ar to, kas noteikti bija nepieciešams lietas faktu labas izpratnes vajadzībām.
Tāpat juridiskajā vērtējumā nav veikta nekāda individuāla atsauce uz pusēm, kuras nav noslēgušas izlīgumu individuāli vai kopā. Turklāt, ņemot vērā Komisijas veikto redakcionālo piesardzību, lēmumā par izlīgumu attiecībā uz šīm pusēm netika izdarīts nekāds secinājums.
Kā Komisija ir uzsvērusi apstrīdētā lēmuma 533. apsvērumā, šajā kontekstā retās atsauces lēmumā par izlīgumu attiecībā uz tādu personu, kas nav izlīguma puses, piedalīšanos nevar ļaut izdarīt nekādus secinājumus attiecībā uz pusēm, kuras nav noslēgušas izlīgumu.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka šīs atsauces bija absolūti nepieciešamas, lai saprastu un konstatētu faktus, tālab tās bija saderīgas ar nevainīguma prezumpciju.
Šādu konstatējumu neatspēko
HSBC
sabiedrību argumenti, ka lēmuma par izlīgumu 4. zemsvītras piezīmē Komisija jēdzienu “puses” ir definējusi kā “visus uzņēmumus, uz kuriem attiecas procedūra”, un ka tā tostarp šī lēmuma 36. apsvērumā ir atsaukusies uz divpusējiem kontaktiem starp
Barclays
un šīm sabiedrībām attiecīgo darbību aprakstā.
Proti, atsauces uz pusēm, kuras nav noslēgušas izlīgumu, tostarp
HSBC
sabiedrībām, ir tikai dažas un – pretēji tam, ko apgalvo pēdējās minētās, – neparādās lēmuma par izlīgumu 5. iedaļā “Juridiskais vērtējums”. Turklāt, kā izriet it īpaši no šī sprieduma 226. punktā izklāstītajiem apsvērumiem, šīm atsaucēm ir tikai aprakstošs raksturs un tās neietver nekādu tiešu vai netiešu šo sabiedrību tiesiskās situācijas vērtējumu. Hibrīdprocedūrā, kuras rezultātā secīgi tika pieņemti divi lēmumi, šķiet, ka minētās atsauces ir objektīvi nepieciešamas, lai konstatētu izlīguma pušu atbildību.
Tālab ir jānoraida
HSBC
sabiedrību argumenti, ka lēmumā par izlīgumu ir elementi, kuru dēļ ir pārkāpta nevainīguma prezumpcija.
Tāpat jānoraida argumenti par to, ka ar šo lēmumu esot pārkāptas šo sabiedrību tiesības uz aizstāvību, jo netiek apstrīdēts, ka Komisija tām ir nosūtījusi paziņojumu par iebildumiem, ka tām bija piekļuve lietas materiāliem un ka tās varēja darīt zināmu savu viedokli pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
–
Par tiesību uz labu pārvaldību neievērošanu
Vispirms
HSBC
sabiedrības apgalvo, ka 2012. un 2014. gadā par konkurences politiku atbildīgā komisāra publiskie paziņojumi ir izraisījuši to, ka Komisija nav ievērojusi tiesības uz labu pārvaldību.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Savienības iestādēm un struktūrām ir jāievēro Savienības tiesībās garantētās pamattiesības, tostarp tiesības uz labu pārvaldību, kas nostiprinātas Hartas 41. pantā. Šī panta 1. punktā it īpaši ir paredzēts, ka ikvienai personai ir tiesības uz objektīvu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās.
Objektivitātes prasības mērķis ir nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi, kas ir Savienības pamats. Šī prasība it īpaši paredz, ka ierēdņiem un darbiniekiem, kas rīkojas iestāžu un struktūru vārdā, ir jāizvairās no iespējamām interešu konflikta situācijām. Ņemot vērā neatkarības un integritātes garantijas būtisko nozīmi gan attiecībā uz Savienības iestāžu un struktūru iekšējo darbību, gan ārējo tēlu, objektivitātes prasība attiecas uz visiem apstākļiem, kas ierēdnim vai darbiniekam, kuram ir jāizskata jautājums, ir saprātīgi jāizprot kā tādi, kas trešo personu skatījumā varētu ietekmēt viņa neatkarību šajā lietā (spriedums, 2019. gada 27. marts, August Wolff un Remedia/Komisija,
C‑680/16 P
,
EU:C:2019:257
,
26.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Kā atgādināts šī sprieduma 77. punktā, Savienības iestādēm un struktūrām ir jāievēro objektivitātes prasība abās sastāvdaļās, proti, pirmkārt, subjektīvā objektivitāte, saskaņā ar kuru nevienam attiecīgās iestādes darbiniekam, kas atbildīgs par lietu, nedrīkst pastāvēt aizspriedumi vai personīgs pieņēmums, un, otrkārt, objektīvā objektivitāte, atbilstoši kurai attiecīgajai iestādei ir jāsniedz pietiekamas garantijas, lai varētu novērst jebkādas leģitīmas šaubas par iespējamiem aizspriedumiem.
Ciktāl
HSBC
sabiedrības apstrīd par konkurences politiku atbildīgā komisāra publiskos paziņojumus, ir jāuzskata, ka to iebildums galvenokārt attiecas uz objektivitātes principa pirmo daļu.
Šajā ziņā ir jānošķir 2012. gadā sniegtie paziņojumi, kas sniegti pirms lēmuma par izlīgumu pieņemšanas, un paziņojumi, kuri sniegti 2014. gadā pēc tā pieņemšanas.
Runājot, pirmkārt, par paziņojumiem, kas sniegti 2012. gadā, ir jākonstatē, ka šie paziņojumi bija vispārīgi, tāpēc tos nevar uzskatīt par tādiem, kas pauž par konkurences politiku atbildīgā komisāra aizspriedumus vai aizspriedumus par vainu attiecībā uz
HSBC
sabiedrībām.
Otrkārt, attiecībā uz 2014. gadā sniegtajiem paziņojumiem
HSBC
sabiedrības norāda, ka tolaik par konkurences politiku atbildīgais komisārs ir publiski paudis izteikumus, kas ļauj saprast, ka viņš jau ir izdarījis secinājumu pirms izmeklēšanas pabeigšanas.
Protams, daži no šiem paziņojumiem liecina par valodu, kas nav atbilstoša piesardzībai, kāda būtu bijusi sagaidāma no Komisijas locekļa, kurš ir atbildīgs par konkurences politiku izskatāmajā lietā. Tomēr šie paziņojumi nevar radīt šaubas par objektivitāti, ar kādu Komisija veica izmeklēšanu par attiecīgo pārkāpumu. Tālab minētie paziņojumi paši par sevi neietekmē Komisijas locekļu kolēģijas pieņemtā apstrīdētā lēmuma tiesiskumu.
No šiem paziņojumiem izriet, ka par konkurences politiku atbildīgais komisārs ir tikai informējis sabiedrību par notiekošo izmeklēšanu, norādot, ka šī lieta turpinājās pēc lēmuma par izlīgumu pieņemšanas. Šajā kontekstā minētajos paziņojumos netika atklāta informācija, kas nebija ietverta šajā lēmumā. Tas, ka šajos paziņojumos tika atklāts, ka Komisija ir sagatavojusi paziņojumu par iebildumiem attiecībā uz lietas dalībniekiem, kuri nebija noslēguši izlīgumu, neļauj secināt, ņemot vērā šī dokumenta pagaidu raksturu, ka Komisija ir nonākusi pie secinājuma par to atbildību pirms izmeklēšanas pabeigšanas. Tā arī nevar norādīt, ka šim komisāram būtu aizspriedumi vai iepriekšēji pieņēmumi par
HSBC
sabiedrību vainu.
Visbeidzot ir jānoraida sabiedrību
HSBC
arguments, saskaņā ar kuru Eiropas ombuds ir konstatējis sliktas pārvaldības gadījumu attiecībā uz tolaik par konkurences politiku atbildīgo komisāru šī sprieduma 234. punktā minēto publisko paziņojumu dēļ.
Šajā ziņā jāatgādina, ka ombuda secinājumi par “sliktas pārvaldības” esamību Savienības tiesām nav saistoši un var būt vienīgi vienkāršs norādījums uz to, ka attiecīgā iestāde ir pārkāpusi labas pārvaldības principu. Proti, ombuda, kuram nav pilnvaru pieņemt saistošus lēmumus, īstenotā procedūra ir Savienības pilsoņiem pieejams ārpustiesas līdzeklis, kas ir alternatīva prasībai Savienības tiesā un atbilst īpašiem kritērijiem, un tai ne vienmēr ir tāds pats mērķis kā prasības celšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 25. oktobris, Komninou u.c./Komisija,
C‑167/06 P
, nav publicēts,
EU:C:2007:633
,
44.
punkts).
Tomēr, ņemot vērā šī sprieduma 240.–243. punktā norādīto pamatojumu, Ombuda secinājumi par šī sprieduma 234. punktā minētajiem publiskajiem paziņojumiem paši par sevi vai izvērtēti kopā ar citiem lietas materiāliem nevar pierādīt tiesību uz labu pārvaldību pārkāpuma esamību.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jānoraida
HSBC
sabiedrību argumenti par tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumu un tālab – piektais pamats.
Secinājums par prasību Vispārējā tiesā
Noraidīt
HSBC
sabiedrību prasību, ciktāl ar to tiek lūgts atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu un – pakārtoti – šī lēmuma 1. panta b) punktu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Minētā reglamenta 138. panta 3. punktā ir precizēts, ka tad, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Šajā gadījumā
HSBC
sabiedrības ir lūgušas piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā un Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs apelācijas tiesvedībā, kā arī daļēji nelabvēlīgs pirmajā instancē.
HSBC
sabiedrībām spriedums ir daļēji nelabvēlīgs pirmajā instancē.
Šādos apstākļos Komisijai ir jāpiespriež atlīdzināt ar apelāciju saistītos tiesāšanās izdevumus. Attiecībā uz tiesāšanās izdevumiem saistībā ar prasību Vispārējā tiesā katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Turklāt saskaņā ar tā paša Reglamenta 140. panta 3. punktu kopsakarā ar tā 184. panta 1. punktu Tiesa var nolemt, ka persona, kas iestājusies lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Crédit agricole
sabiedrības un
JP Morgan Chase
sabiedrības kā personas, kas iestājušās apelācijas tiesvedībā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2019. gada 24. septembra spriedumu HSBC Holdings u.c./Komisija (
T‑105/17
,
EU:T:2019:675
), ciktāl tā rezolutīvās daļas 2. punktā ir noraidīta
HSBC Holdings plc
,
HSBC Bank pl
c un
HSBC France
, tagad
HSBC Continental Europe
, prasība lietā T‑105/17 par Komisijas 2016. gada 7. decembra Lēmuma C(2016) 8530 final par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta AT.39914 – Euro procentu likmju atvasinātie instrumenti) 1. panta un – pakārtoti – šī lēmuma 1. panta b) punkta atcelšanu.

2)
noraidīt
HSBC Holdings plc
,
HSBC Bank plc
un
HSBC France
, tagad
HSBC Continental Europe
, prasību lietā T‑105/17 par Lēmuma C (2016) 8530 final 1. panta un – pakārtoti – šī lēmuma 1. panta b) punkta atcelšanu.

3)
Eiropas Komisija sedz savus un atlīdzina
HSBC Holdings plc
,
HSBC Bank plc
un
HSBC Continental Europe
, iepriekš
HSBC France
, tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas instancē, kā arī savus tiesāšanās izdevumus, kuri radušies pirmajā instancē.

4)
HSBC Holdings plc
,
HSBC Bank plc
un
HSBC Continental Europe
, iepriekš
HSBC France
, sedz savus tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē pašas.

5)
Crédit Agricole SA
un
Crédit Agricole Corporate and Investment Bank
sedz savus tiesāšanās izdevumus apelācijas instancē pašas.

6)
JP Morgan Chase & Co
. un
JP Morgan Chase Bank
,
National Association
sedz savus tiesāšanās izdevumus apelācijas instancē pašas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.