CELEX: 62018CJ0360
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Nariadenie (EÚ) č. 1360/2013
Poľnohospodárstvo
Spoločná organizácia trhov
Sektor cukru
Produkčný odvod
Potrebný účinok
Nárok na vrátenie neoprávnene vyplatených súm
Uplatniteľnosť vnútroštátnych pravidiel týkajúcich sa premlčacích dôb
Zásada efektivity

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Rady (EÚ) č. 1360/2013 z 2. decembra 2013, ktorým sa stanovujú produkčné odvody v sektore cukru za hospodárske roky 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 a 2005/2006, koeficient potrebný na výpočet dodatočných odvodov za hospodárske roky 2001/2002 a 2004/2005 a výška súm, ktoré zaplatia výrobcovia cukru predajcom cukrovej repy vzhľadom na rozdiel medzi maximálnou výškou odvodov a výškou týchto odvodov, ktoré budú účtované za hospodárske roky 2002/2003, 2003/2004 a 2005/2006 (
Ú. v. EÚ L 343, 2013, s. 2
).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Cargill Deutschland GmbH a Hauptzollamt Krefeld (Hlavný colný úrad Krefeld, Nemecko), ktorý sa týka vrátenia produkčných odvodov v sektore cukru vyplatených za hospodárske roky 2001/2002 až 2004/2005.
Právny rámec
Právo Únie
Odôvodnenia 10, 11, 13 a 23 nariadenia č. 1360/2013 stanovujú:
„(10)
Súdny dvor 27. septembra 2012 v spojených prípadoch C‑113/10, C‑147/10 a C‑234/10 vyhlásil nariadenie [Komisie] (ES) č. 1193/2009 [z 3. novembra 2009, ktorým sa opravujú nariadenia (ES) č. 1762/2003, (ES) č. 1775/2004, (ES) č. 1686/2005 a (ES) č. 164/2007 a ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov v sektore cukru na hospodárske roky 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 a 2005/2006 (
Ú. v. EÚ L 321, 2009, s. 1
)] za neplatné, pričom uviedol, že na účely výpočtu odhadovanej priemernej straty za tonu výrobku sa má článok 15 ods. 1 písm. d) nariadenia [Rady] (ES) č. 1260/2001 [z 19. júna 2001 o spoločnom organizovaní trhu v sektore cukru] vykladať v tom zmysle, že celková výška vývozných náhrad zahŕňa celkové zaplatené sumy.
(11)
V dôsledku toho by sa odvody v sektore cukru mali stanoviť na primeranej úrovni. …
…
(13)
… opravené odvody by sa mali uplatňovať od rovnakého dátumu ako odvody, ktoré boli vyhlásené za neplatné.
…
(23)
Z dôvodov právnej istoty a v záujme zabezpečenia rovnakého zaobchádzania s príslušnými hospodárskymi subjektmi v jednotlivých členských štátoch je potrebné určiť spoločný termín na stanovenie výšky odvodov opravených podľa tohto nariadenia… Táto lehota by sa však nemala uplatňovať, keď sú členské štáty podľa vnútroštátneho práva povinné uhradiť platbu dotknutým hospodárskym subjektom po tomto termíne“.
Článok 1 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
„Produkčné odvody v sektore cukru za hospodárske roky 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 a 2005/2006 sú stanovené v bode 1 prílohy.“
Podľa článku 2 uvedeného nariadenia:
„Konečným termínom stanovenia výšky odvodov v zmysle článku 2 ods. 2 druhého pododseku nariadenia [Rady] (ES, Euratom) č. 1150/2000 [z 22. mája 2000, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev (
Ú. v. ES L 130, 2000, s. 1
; Mim. vyd. 01/003, s. 169)] stanovených v tomto nariadení je 30. september 2014 s výnimkou prípadov, keď členské štátu túto lehotu nemôžu dodržať z dôvodu uplatnenia vnútroštátneho práva, ktoré sa týka vrátenia neoprávnene vyplatených súm hospodárskym subjektom.“
Článok 3 druhý až štvrtý odsek toho istého nariadenia stanovuje dátumy, od ktorých sa uplatňujú produkčné odvody uvedené v bode 1 jeho prílohy, pokiaľ ide o hospodárske roky 2001/2002 až 2005/2006.
Odôvodnenia 13 a 14 nariadenia Rady (EÚ) 2018/264 z 19. februára 2018, ktorým sa stanovujú produkčné odvody a koeficient potrebný na výpočet dodatočného odvodu v sektore cukru za hospodársky rok 1999/2000 a ktorým sa stanovujú produkčné odvody v sektore cukru za hospodársky rok 2000/2001 (
Ú. v. EÚ L 51, 2018, s. 1
), znejú takto:
„(13)
Z dôvodov právnej istoty a v záujme zabezpečenia rovnakého zaobchádzania s dotknutými hospodárskymi subjektmi v jednotlivých členských štátoch je potrebné určiť dátum, do ktorého by sa mali stanoviť odvody podľa tohto nariadenia… Táto lehota by sa však nemala uplatňovať, keď sú členské štáty podľa vnútroštátneho práva povinné uhradiť platbu dotknutým hospodárskym subjektom po tomto termíne.
(14)
Mal by sa uhradiť rozdiel medzi sumami, ktoré sa neoprávnene vyplatili v súvislosti s produkčnými odvodmi v sektore cukru stanovenými v nariaden[í] [Komisie] (ES) č. 2267/2000 [z 12. októbra 2000, ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov, ako aj koeficient dodatkového odvodu v sektore cukru na hospodársky rok 1999/2000 [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 259, 2000, s. 29
),] a [nariadení Komisie] (ES) č. 1993/2001 [z 11. októbra 2001, ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov v sektore cukru na hospodársky rok 2000/2001 [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 271, 2001, s. 15
)], a odvodmi stanovenými v tomto nariadení.“
Článok 2 ods. 2 tohto nariadenia stanovuje:
„Rozdiel medzi odvodmi stanovenými v nariadeniach… č. 2267/2000 a… 1993/2001 a odvodmi ustanovenými v článku 1 tohto nariadenia sa uhradí tým hospodárskym subjektom, ktoré odvody uhradili, pokiaľ ide o hospodárske roky 1999/2000 a 2000/2001, a to na základe riadne odôvodnenej žiadosti uvedených subjektov.“
Nemecké právo
§ 12 ods. 1 prvá veta Gesetz zur Durchführung der gemeinsamen Marktorganisationen und der Direktzahlungen (zákon o spoločnej organizácií trhu a priamych platbách, BGBl. 2017 I, s. 3746) stanovuje:
„Na odvody sa na účely organizácie trhu primerane… použijú predpisy daňového poriadku…, pokiaľ týmto zákonom alebo nariadením vydaným na základe tohto zákona nie je prijatá úprava odlišná od týchto predpisov.“
Podľa § 37 ods. 2 prvej a druhej vety daňového poriadku:
„Ak sa daň… zaplatila alebo vrátila bez právneho dôvodu, má osoba, na účet ktorej sa platba uskutočnila, voči príjemcovi plnenia nárok na vrátenie zaplatenej alebo vrátenej sumy. To platí aj vtedy, ak právny dôvod pre zaplatenie alebo vrátenie neskôr pominul.“
§ 164 ods. 1, 2 a 4 tohto poriadku znie takto:
„(1)   Dane môžu byť vyrubené… všeobecne alebo v jednotlivom prípade s výhradou dodatočnej kontroly bez toho, aby si daná výhrada vyžadovala odôvodnenie…
(2)   Pokiaľ možno dodatočnú kontrolu uskutočniť, môže byť vyrubenie dane zrušené alebo zmenené…
…
(4)   Možnosť dodatočnej kontroly pominie, ak lehota na vyrubenie dane uplynula.“
§ 169 ods. 1 a 2 uvedeného poriadku stanovuje:
„(1)   vyrubenie dane, ako aj jej zrušenie alebo zmena nie sú viac prípustné, ak lehota na jej vyrubenie uplynula. …
(2)   Lehota na vyrubenie dane je:
1.
jeden rok pre spotrebné dane a vrátenie spotrebných daní;
2.
štyri roky pre dane a vrátenie dane, ktoré nie sú daňami alebo vrátením dane v zmysle bodu 1. alebo dovozným a vývozným clom podľa článku 5 bodov 20 a 21 colného kódexu Únie.
…“
§ 170 ods. 1 daňového poriadku stanovuje:
„Lehota na vyrubenie dane začína plynúť uplynutím kalendárneho roka, v ktorom daň vznikla…“
§ 175 ods. 1 prvý pododsek tohto poriadku znie takto:
„Platobný výmer sa má vydať, zrušiť alebo zmeniť,
…
2.
ak nastane okolnosť, ktorá má daňové účinky vo vzťahu k minulým obdobiam (okolnosť so spätnou pôsobnosťou).“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Cargill Deutschland podliehala ako spoločnosť vyrábajúca izoglukózu systému produkčných odvodov v sektore cukru, stanovenému v nariadení č. 1260/2001, pokiaľ ide o hospodárske roky 2001/2002 až 2005/2006.
Výška produkčných odvodov za tieto hospodárske roky bola stanovená na základe nariadení prijímaných Európskou komisiou každý rok, a to nariadenia Komisie (ES) č. 1837/2002 z 15. októbra 2002, ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov, ako aj koeficientu dodatkového odvodu v sektore cukru na hospodársky rok 2001/2002 [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 278, 2002, s. 13
), nariadenia Komisie (ES) č. 1762/2003 zo 7. októbra 2003, ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov v sektore cukru na hospodársky rok 2002/2003 [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. EÚ L 254, 2003, s. 4
), nariadenia Komisie (ES) č. 1775/2004 zo 14. októbra 2004, ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov v sektore cukru na hospodársky rok 2003/2004 (
Ú. v. EÚ L 316, 2004, s. 64
), nariadenia Komisie (ES) č. 1686/2005 zo 14. októbra 2005, ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov, ako aj koeficientu dodatkového odvodu v sektore cukru na hospodársky rok 2004/2005 (
Ú. v. EÚ L 271, 2005, s. 12
), a nariadenia Komisie (ES) č. 164/2007 z 19. februára 2007, ktorým sa ustanovuje výška produkčných odvodov v sektore cukru na hospodársky rok 2005/2006 (
Ú. v. EÚ L 51, 2007, s. 17
).
Na základe týchto nariadení hlavný colný úrad Krefeld najmä stanovil výšku produkčných odvodov, ktorú má Cargill Deutschland zaplatiť za uvedené hospodárske roky, a to prostredníctvom platobných výmerov vydaných s výhradou dodatočnej kontroly 23. októbra 2002, 20. októbra 2003, 30. marca 2004 a 18. októbra 2005.
Rozsudkom z 8. mája 2008, Zuckerfabrik Jülich a i. (
C‑5/06 a C‑23/06 až C‑36/06
,
EU:C:2008:260
), ako aj uzneseniami zo 6. októbra 2008, Raffinerie Tirlemontoise (
C‑200/06
, neuverejnené,
EU:C:2008:541
), a SAFBA (
C‑175/07 až C‑184/07
, neuverejnené,
EU:C:2008:543
), však boli nariadenia č. 1762/2003, 1775/2004 a 1686/2005 Súdnym dvorom vyhlásené za neplatné. Tieto nariadenia boli preto zmenené nariadením č. 1193/2009.
Rozsudkom z 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich a i. (
C‑113/10, C‑147/10 a C‑234/10
,
EU:C:2012:591
), bolo zase Súdnym dvorom vyhlásené za neplatné nariadenie č. 1193/2009. Po vyhlásení tohto rozsudku Rada Európskej únie pristúpila k novému stanoveniu produkčných odvodov v sektore cukru na hospodárske roky 2001/2002 až 2005/2006 prijatím nariadenia č. 1360/2013, v ktorom znížila produkčné odvody týkajúce sa týchto hospodárskych rokov.
Dňa 1. mája 2014 Cargill Deutschland podala na hlavný colný úrad Krefeld žiadosť o stanovenie výšky nových produkčných odvodov a vrátenie odvodov, ktoré neoprávnene vyplatila za hospodárske roky 2001/2002 až 2004/2005.
Svojím rozhodnutím z 18. apríla 2016 potvrdeným 19. septembra 2016 po neúspešnom námietkovom konaní hlavný colný úrad Krefeld túto žiadosť zamietol z dôvodu, že podľa § 164 a § 169 ods. 2 druhej vety bodu 2 daňového poriadku uplynula štvorročná lehota na vyrubenie dane, stanovená na účely zrušenia, zmeny alebo opravy platobných výmerov, pokiaľ ide o tieto hospodárske roky, takže zodpovedajúce platobné výmery nadobudli právoplatnosť.
V súlade s § 170 ods. 1 daňového poriadku totiž táto lehota na vyrubenie dane začína plynúť uplynutím kalendárneho roka, v ktorom daň vznikla. Preto v tomto prípade, ako to spresňuje vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, lehota na vyrubenie dane za hospodársky rok 2004/2005 začala plynúť 31. decembra 2006. Za týchto podmienok platí, že keďže žiadosť spoločnosti Cargill Deutschland bola podaná až v roku 2014, hlavnému colnému úradu Krefeld bola doručená v čase, keď uvedená lehota na vyrubenie dane už uplynula. Rovnako, pokiaľ ide o produkčné odvody za predchádzajúce hospodárske roky, táto istá lehota na vyrubenie dane
a fortiori
uplynula.
Cargill Deutschland podala na vnútroštátny súd, Finanzgericht Düsseldorf (Finančný súd Düsseldorf, Nemecko), žalobu proti rozhodnutiu hlavného colného úradu Krefeld, pričom tvrdila, že jej nárok na vrátenie neoprávnene vyplatených odvodov vyplýva priamo z nariadenia č. 1360/2013. Na tento nárok sa nevzťahuje žiadna lehota na vyrubenie dane a nemá naň vplyv právoplatnosť platobných výmerov vydaných hlavným colným úradom Krefeld.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že v predchádzajúcich veciach sa domnieval, že otázka, či spoločnosť môže mať nárok na vrátenie neoprávnene vyplatených odvodov, keď sadzby produkčných odvodov boli znížené so spätnou účinnosťou na základe nariadenia č. 1360/2013, sa musí zodpovedať výlučne na základe uplatniteľného vnútroštátneho práva, a to pri dodržaní zásad ekvivalencie a efektivity.
V tomto prípade by však tento prístup viedol k odopretiu tohto nároku spoločnosti Cargill Deutschland, a to najmä z dôvodu, že retroaktívne zníženie sadzieb produkčných odvodov stanovené v nariadení č. 1360/2013 by viedlo len k nezákonnosti rozhodnutí o stanovení dane, a nie k neplatnosti zodpovedajúcich platobných výmerov, ktoré už nemôžu byť predmetom zmien v súlade s ustanoveniami uplatniteľného vnútroštátneho práva, keďže boli vydané na základe rozhodnutí, ktoré nadobudli právoplatnosť.
Vnútroštátny súd však zdôrazňuje, že v podobnom konaní týkajúcom sa opravy výšky produkčných odvodov v sektore cukru za hospodárske roky 1999/2000 a 2000/2001 Cargill Deutschland získala rozhodnutím hlavného colného úradu Krefeld zo 7. mája 2018, založeným na nariadení 2018/264, čiastočné vrátenie odvodov, ktoré neoprávnene vyplatila, hoci premlčacie doby uplatniteľné podľa vnútroštátneho práva uplynuli. Toto vrátenie totiž bolo možné na jednej strane v nadväznosti na vyhlásenie rozsudku z 9. februára 2017, Raffinerie Tirlemontoise (
C‑585/15
,
EU:C:2017:105
), ktorým Súdny dvor vyhlásil nariadenia č. 2267/2000 a 1993/2001, ktoré určovali tieto sumy, za neplatné, a na druhej strane následné prijatie nariadenia 2018/264, ktorým sa stanovila nová výška týchto súm bez toho, aby sa výslovne vyžadovalo zohľadnenie týchto premlčacích dôb.
V tomto kontexte si vnútroštátny súd kladie otázku, či prijatím nariadenia 2018/264 normotvorca Únie v skutočnosti nechcel stanoviť všeobecnú zásadu, ktorá teraz umožňuje vrátenie neoprávnene vyplatených produkčných odvodov v sektore cukru, nezávisle od pravidiel premlčania uplatniteľných podľa vnútroštátneho práva. Uvádza, že takýto výklad by mohol spoločnosti Cargill Deutschland umožniť dosiahnuť vrátenie neoprávnene vyplatených odvodov za hospodárske roky 2001/2002 až 2004/2005, ako boli prepočítané v súlade s nariadením č. 1360/2013.
Za týchto okolností Finanzgericht Düsseldorf (Finančný súd Düsseldorf) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
„Má sa vrátenie produkčných odvodov v sektore cukru, v prípade ktorého sa podľa nariadenia… č. 1360/2013… majú vykonať iné výpočty než predtým, uskutočniť s prihliadnutím na zásady ekvivalencie a efektivity podľa vnútroštátneho práva, a obzvlášť s uplatnením v ňom upraveného premlčania?“
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má nariadenie č. 1360/2013, ktorým sa stanovujú produkčné odvody v sektore cukru za hospodárske roky 2001/2002 až 2005/2006, vykladať v tom zmysle, že vrátenie súm neoprávnene vyplatených hospodárskymi subjektmi z titulu týchto odvodov sa musí uskutočniť podľa vnútroštátneho práva, a to konkrétne v rámci premlčacích dôb v ňom stanovených pri dodržaní zásad ekvivalencie a efektivity.
Na úvod treba uviesť, že pochybnosti vnútroštátneho súdu vyplývajú najmä z okolnosti, že Cargill Deutschland získala od príslušných nemeckých orgánov podľa článku 2 ods. 2 nariadenia č. 2018/264 vrátenie neoprávnene vyplatených odvodov za hospodárske roky 1999/2000 a 2000/2001, hoci premlčacie doby stanovené v uplatniteľných ustanoveniach vnútroštátneho práva uplynuli.
Nariadenie 2018/264, ktorým sa opravila sumu produkčných odvodov za hospodárske roky 1999/2000 a 2000/2001, totiž vo svojom článku 2 ods. 2 stanovuje, že sumy neoprávnene vyplatené hospodárskymi subjektmi, ktoré platili odvody za tieto hospodárske roky, sa musia týmto hospodárskym subjektom vrátiť na základe riadne odôvodnenej žiadosti bez toho, aby toto ustanovenie obsahovalo akýkoľvek odkaz na uplatniteľné vnútroštátne právo.
Za týchto podmienok vnútroštátny súd nevylučuje, že článok 2 ods. 2 nariadenia 2018/264 možno vykladať v tom zmysle, že stanovuje všeobecnú zásadu umožňujúcu vrátenie súm neoprávnene vyplatených hospodárskymi subjektmi z titulu produkčných odvodov v sektore cukru. Takáto zásada by sa mohla uplatňovať nezávisle od uplynutia premlčacích dôb uplatniteľných podľa vnútroštátneho práva, aj keď sa o toto vrátenie žiadalo na základe nariadenia č. 1360/2013.
V tejto súvislosti stačí uviesť, ako to poznamenala generálna advokátka v bode 31 svojich návrhov, že nariadenie 2018/264 sa v rozsahu, v akom sa týka výlučne hospodárskych rokov 1999/2000 a 2000/2001, neuplatňuje
ratione temporis
na spor vo veci samej, ktorý sa týka žiadosti o vrátenie produkčných odvodov vyplatených za hospodárske roky 2001/2002 až 2004/2005.
Z toho vyplýva, že nariadenie 2018/264 nemôže predstavovať právny základ žiadosti o vrátenie neoprávnene vyplatených odvodov za tieto hospodárske roky.
Je však potrebné pripomenúť, že rozsudkom z 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich a i. (
C‑113/10, C‑147/10 a C‑234/10
,
EU:C:2012:591
), Súdny dvor vyhlásil neplatnosť nariadenia č. 1193/2009. Ako to vyplýva najmä z bodov 48 a 49 tohto rozsudku, metóda uvedená v tomto nariadení, ktorú Komisia použila na stanovenie produkčných odvodov v hospodárskych rokoch 2001/2002 až 2005/2006, nebola správna, pretože viedla k umelému zvýšeniu celkovej sumy náhrad. Z tohto dôvodu, ako to vyplýva z bodu 69 uvedeného rozsudku, výrobcovia mali nárok nielen na vrátenie neoprávnene vyplatených súm z titulu produkčných odvodov neoprávnene vybratých členskými štátmi počas predmetného obdobia, ale aj na zaplatenie úrokov z týchto súm.
Na dosiahnutie súladu s rozsudkom z 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich a i. (
C‑113/10, C‑147/10 a C‑234/10
,
EU:C:2012:591
), Rada prijala nariadenie č. 1360/2013, ktorého cieľom bolo so spätnou účinnosťou opraviť výšku produkčných odvodov v sektore cukru stanovených na hospodárske roky 2001/2002 až 2005/2006. Podľa normotvorcu Únie nové produkčné odvody boli vypočítané v súlade s metódou, ktorú Súdny dvor potvrdil v tomto rozsudku, a stanovené na „primeranej úrovni“ v zmysle odôvodnenia 11 uvedeného nariadenia.
Potrebný účinok nariadenia č. 1360/2013 teda znamená, že dotknutým výrobcom cukru sa umožňuje dosiahnuť vrátenie produkčných odvodov, ktoré boli neoprávnene vyplatené niekoľko rokov pred prijatím tohto nariadenia.
Z toho vyplýva, že na jednej strane, tak ako to uviedla generálna advokátka v bode 37 svojich návrhov, právo výrobcov cukru na vrátenie neoprávnene vyplatených odvodov za hospodárske roky, o ktoré ide vo veci samej, vyplýva z práva Únie, ako ho vyložil Súdny dvor v rozsudku z 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich a i. (
C‑113/10, C‑147/10 a C‑234/10
,
EU:C:2012:591
), a realizoval normotvorca Únie s ohľadom na tento rozsudok prijatím nariadenia č. 1360/2013.
Súdny dvor totiž rozhodol, že právo na vrátenie daní vybratých v členskom štáte v rozpore s pravidlami práva Únie je následkom a súčasťou práv, ktoré vyplývajú jednotlivcom z ustanovení práva Únie, ako ich vyložil Súdny dvor (rozsudky z 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation,
C‑446/04
,
EU:C:2006:774
, bod
; z 19. júla 2012, Littlewoods Retail a i.,
C‑591/10
,
EU:C:2012:478
, bod
, ako aj z 25. júla 2018, Messer France,
C‑103/17
,
EU:C:2018:587
, bod
).
Na druhej strane až v nadväznosti na retroaktívne stanovenie nových produkčných odvodov v nariadení č. 1360/2013 mohli príslušné vnútroštátne orgány určiť presnú sumu preplatku z titulu týchto odvodov každým z dotknutých výrobcov.
Za týchto podmienok a s cieľom zabezpečiť potrebný účinok tohto nariadenia treba vychádzať z toho, že odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto nariadenia, teda od 20. decembra 2013, mali dotknutí výrobcovia cukru možnosť oboznámiť sa s presnou sumou neoprávnene vyplatených odvodov podľa výpočtov Komisie, ktoré boli opravené s cieľom zohľadniť judikatúru Súdneho dvora, a teda riadne podať žiadosti o vrátenie týchto odvodov.
Na tento účel najskôr v súlade s článkom 1 ods. 1 nariadenia č. 1360/2013 bod 1 jeho prílohy obsahuje tabuľku, v ktorej sú stanovené produkčné odvody v sektore cukru, vyjadrené vo forme sumy v eurách za tonu výrobku za každý hospodársky rok, a to od hospodárskeho roka 2001/2002 po hospodársky rok 2005/2006.
Ďalej článok 2 toho istého nariadenia v zásade stanovuje najneskôr na 30. september 2014 dátum, ku ktorému sú členské štáty povinné pripísať na účet vlastných zdrojov Únie sumu odvodov stanovených nariadením č. 1360/2013.
Napokon článok 3 tohto nariadenia sa obmedzuje na stanovenie dátumov, od ktorých sa uplatňujú produkčné odvody uvedené v bode 1 jeho prílohy, pokiaľ ide o každý z hospodárskych rokov, o ktoré ide vo veci samej.
Treba však konštatovať, ako to uviedla generálna advokátka v bode 42 svojich návrhov, že nariadenie č. 1360/2013 neobsahuje žiadne ustanovenie týkajúce sa postupov a opatrení, ktoré majú členské štáty uplatňovať na účely realizácie práva hospodárskych subjektov na vrátenie neoprávnene vyplatených produkčných odvodov v sektore cukru za hospodárske roky, o ktoré ide vo veci samej.
V súlade s ustálenou judikatúrou v prípade neexistencie harmonizovaných pravidiel upravujúcich vrátenie daní uložených v rozpore s právom Únie je členským štátom ponechané právo riadiť sa procesnými podmienkami stanovenými v ich vnútroštátnom právnom poriadku, najmä v oblasti premlčacích dôb alebo prekluzívnych lehôt, pričom musia dodržiavať zásady ekvivalencie a efektivity (pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. septembra 2011, Q‑Beef a Bosschaert,
C‑89/10 a C‑96/10
,
EU:C:2011:555
, bod
, ako aj z 20. decembra 2017, Caterpillar Financial Services,
C‑500/16
,
EU:C:2017:996
, bod
).
Rešpektovanie týchto zásad si vyžaduje, aby tieto procesné podmienky neboli nevýhodnejšie ako podmienky pri podobných nárokoch založených na ustanoveniach vnútroštátneho práva (zásada ekvivalencie), ani stanovené takým spôsobom, aby prakticky znemožnili výkon práv priznaných právnym poriadkom Únie (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich a i.,
C‑113/10, C‑147/10 a C‑234/10
,
EU:C:2012:591
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že podľa vnútroštátneho súdu je uplatnenie vnútroštátnych pravidiel v súlade s uvedenými zásadami, pretože pri dodržaní všeobecnej premlčacej doby stanovenej v nemeckom daňovom práve umožňujú opravu v prípadoch, keď sú akty Únie so spätnou účinnosťou zmenené. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania však v podstate tiež vyplýva, že podľa vnútroštátneho súdu právoplatnosť, ktorú má platobný výmer podľa nemeckého práva, bráni žiadosti o vrátenie založenej na nariadení č. 1360/2013, keďže uplatniteľná premlčacia doba už v okamihu podania tejto žiadosti uplynula.
Treba však pripomenúť, že v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zavedeného článkom 267 ZFEÚ prináleží Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď, ktorá mu umožní rozhodnúť prejednávaný spor. Na tieto účely Súdny dvor môže zo všetkých skutočností, ktoré uviedol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu zistiť aspekty práva Únie, ktoré si so zreteľom na predmet sporu vo veci samej vyžadujú výklad (rozsudok z 18. decembra 2019, Generálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava,
C‑447/18
,
EU:C:2019:1098
, bod
a citovaná judikatúra).
V tomto prípade treba teda okrem iného overiť, či sú vnútroštátne pravidlá upravujúce výkon práva na vrátenie preplatku výrobcov cukru z titulu produkčných odvodov uvedených v nariadení č. 1260/2001 a s konečnou platnosťou stanovených v nariadení č. 1360/2013 za hospodárske roky, o ktoré ide vo veci samej, ktoré, tak ako sú vykladané a uplatňované príslušnými súdmi, bránia tomu, aby bola žiadosť o vrátenie podaná po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 1360/2013 z dôvodu, že premlčacia doba uplatniteľná na takéto žiadosti uplynula, v súlade so zásadami ekvivalencie a efektivity.
V tomto kontexte je potrebné najskôr preskúmať zlučiteľnosť týchto pravidiel so zásadou efektivity. Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že každý prípad, v ktorom vzniká otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie znemožňuje alebo nadmerne sťažuje uplatňovanie práva Únie, sa musí skúmať s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v celom konaní, na priebeh konania a jeho osobitosti na rôznych stupňoch vnútroštátnych súdov. Z tohto hľadiska treba v prípade potreby vziať do úvahy najmä zásadu ochrany práva na obranu, zásadu právnej istoty a riadny priebeh konania (rozsudky z 20. októbra 2016, Danqua,
C‑429/15
,
EU:C:2016:789
, bod
, a z 22. februára 2018, INEOS Köln,
C‑572/16
,
EU:C:2018:100
, bod
).
Pokiaľ ide konkrétne o premlčacie alebo prekluzívne lehoty, Súdny dvor opakovane rozhodol, že stanovenie primeraných lehôt na podanie žaloby v zásade zodpovedá požiadavke efektivity, keďže táto požiadavka predstavuje uplatnenie základnej zásady právnej istoty, ktorá chráni tak dotknutú osobu, ako aj dotknutý správny orgán, aj keď uplynutie takých lehôt môže svojou povahou brániť dotknutým osobám, aby uplatnili svoje práva v celom rozsahu alebo sčasti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. februára 2018, INEOS Köln,
C‑572/16
,
EU:C:2018:100
, body
a
, ako aj citovanú judikatúru). V tejto súvislosti bola napríklad vnútroštátna trojročná prekluzívna lehota považovaná za primeranú (rozsudok z 8. septembra 2011, Q‑Beef a Bosschaert,
C‑89/10 a C‑96/10
,
EU:C:2011:555
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania jednoznačne vyplýva, že Cargill Deutschland sa na základe vnútroštátneho práva už nemôže domáhať vrátenia odvodov týkajúcich sa hospodárskych rokov, o ktoré ide vo veci samej, keďže, ako to bolo pripomenuté v bodoch 21 a 22 tohto rozsudku, premlčacia doba na uplatnenie nároku na vrátenie neoprávnene vyplatených odvodov uplynula. Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania to tak je aj napriek skutočnosti, že nariadenie č. 1360/2013 so spätnou účinnosťou zmenilo právo Únie, a to tak, že nahradilo ustanovenia nariadení, ktoré Súdny dvor predtým vyhlásil za neplatné a na ktorých boli založené rozhodnutia o stanovení dane a zodpovedajúce platobné výmery. Táto retroaktívna zmena vyplýva z článku 3 druhého až štvrtého odseku tohto nariadenia, ktorý stanovuje dátumy, od ktorých sa uplatňujú produkčné odvody v sektore cukru uvedené v bode 1 prílohy k nariadeniu, pokiaľ ide o každý z hospodárskych rokov, o ktoré ide vo veci samej.
Ako to v podstate uviedla generálna advokátka v bode 60 svojich návrhov, bolo prakticky nemožné, aby Cargill Deutschland podala žiadosť o vrátenie v premlčacej dobe štyroch rokov stanovenej na tento účel, keďže táto doba uplynula ešte pred nadobudnutím účinnosti nariadenia č. 1360/2013, 20. decembra 2013, teda predtým, ako normotvorca Únie opravil produkčné odvody v sektore cukru za hospodárske roky, o ktoré ide vo veci samej, podľa článku 1 a prílohy k tomuto nariadeniu.
Z toho vyplýva, že vzhľadom na to, ako to bolo spresnené v bodoch 40 a 41 tohto rozsudku, že príslušné vnútroštátne orgány nemohli pred nadobudnutím účinnosti nariadenia č. 1360/2013 vyčísliť sumu prípadnej žiadosti o vrátenie neoprávnene vyplatených odvodov hospodárskymi subjektmi, ktoré si z tohto nariadenia odvodzujú práva, a že tieto subjekty tiež nemohli poznať túto sumu, vnútroštátne pravidlá vykladané vnútroštátnym súdom tak, že stanovujú, že relevantná premlčacia doba uplynie pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia, prakticky znemožňujú výkon práva, ktoré právny poriadok Únie priznáva uvedeným hospodárskym subjektom, a to dosiahnuť vrátenie neoprávnene vyplatených produkčných odvodov za hospodárske roky, o ktoré ide vo veci samej.
Pokiaľ ide o tvrdenie formulované hlavným colným úradom Krefeld na pojednávaní, podľa ktorého obozretný hospodársky subjekt mohol spochybniť platobné výmery pred uplynutím uplatniteľnej premlčacej doby, nemôže vyvrátiť tento záver. Treba totiž uviesť, že procesné podmienky stanovené vnútroštátnym právom prakticky znemožňujú výkon práva priznaného subjektu právnou úpravou Únie, ktorá s konečnou platnosťou stanovuje podmienky upravujúce toto právo, pokiaľ podriaďujú výkon tohto práva podmienke, aby predmetný subjekt podal ešte predtým, ako táto právna úprava nadobudne účinnosť, návrh alebo žalobu, ktorej cieľom je spochybniť vnútroštátne rozhodnutia založené na prechádzajúcom znení tejto istej právnej úpravy Únie, ktorú Súdny dvor medzitým vyhlásil za neplatnú.
Vzhľadom na uvedené prvky analýzy týkajúce sa zásady efektivity a záveru uvedeného v tejto súvislosti v bode 55 tohto rozsudku nie je nevyhnutné v rámci tohto rozsudku skúmať prípadnú uplatniteľnosť zásady ekvivalencie.
Z uvedeného vyplýva, že na položenú otázku treba odpovedať tak, že nariadenie č. 1360/2013 sa má vykladať v tom zmysle, že:
–
vrátenie súm neoprávnene vyplatených hospodárskymi subjektmi z titulu produkčných odvodov v sektore cukru za hospodárske roky 2001/2002 až 2005/2006 sa musí uskutočniť podľa vnútroštátneho práva, konkrétne v rámci premlčacích dôb v ňom stanovených pri dodržaní zásad ekvivalencie a efektivity,
–
bráni vnútroštátnym pravidlám, ktoré, tak ako ich vykladajú príslušné vnútroštátne súdy, stanovujú, že premlčacia doba uplatniteľná na podanie žiadosti o vrátenie neoprávnene vyplatených produkčných odvodov v sektore cukru uplynie pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia, čo prakticky znemožňuje výkon práva, ktoré právny poriadok Únie priznáva týmto hospodárskym subjektom, a to dosiahnuť vrátenie týchto odvodov za hospodárske roky uvedené v tomto nariadení.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

Nariadenie Rady (EÚ) č. 1360/2013 z 2. decembra 2013, ktorým sa stanovujú produkčné odvody v sektore cukru za hospodárske roky 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 a 2005/2006, koeficient potrebný na výpočet dodatočných odvodov za hospodárske roky 2001/2002 a 2004/2005 a výška súm, ktoré zaplatia výrobcovia cukru predajcom cukrovej repy vzhľadom na rozdiel medzi maximálnou výškou odvodov a výškou týchto odvodov, ktoré budú účtované za hospodárske roky 2002/2003, 2003/2004 a 2005/2006, sa má vykladať v tom zmysle, že:

–
vrátenie súm neoprávnene vyplatených hospodárskymi subjektmi z titulu týchto odvodov sa musí uskutočniť podľa vnútroštátneho práva, konkrétne v rámci premlčacích dôb v ňom stanovených pri dodržaní zásad ekvivalencie a efektivity,

–
bráni vnútroštátnym pravidlám, ktoré, tak ako ich vykladajú príslušné vnútroštátne súdy, stanovujú, že premlčacia doba uplatniteľná na podanie žiadosti o vrátenie neoprávnene vyplatených produkčných odvodov v sektore cukru uplynie pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia, čo prakticky znemožňuje výkon práva, ktoré právny poriadok Únie priznáva týmto hospodárskym subjektom, a to dosiahnuť vrátenie týchto odvodov za hospodárske roky uvedené v tomto nariadení.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.