CELEX: 62020CJ0179
Преюдициално запитване
Вътрешен пазар на електроенергия
Директива 2009/72/EО
Член 15, параграф 4
Приоритетно диспечиране
Сигурност на доставките
Член 32, параграф 1
Свободен достъп на трети страни
Гарантиран достъп до преносни системи
Директива 2009/28/EО
Член 16, параграф 2
Гарантиран достъп
Член 107, параграф 1 ДФЕС
Член 108, параграф 3 ДФЕС
Държавни помощи

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 107, параграф 1 ДФЕС и член 108, параграф 3 ДФЕС, както и на член 15, параграф 4 от Директива 2009/72/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и за отмяна на Директива 2003/54/ЕО (
ОВ L 211, 2009 г., стр. 55
).
Запитването е отправено в рамките на спор между Fondul Proprietatea SA, от една страна, и от друга — Guvernuca României (румънското правителство), SC Complexul Energetic Hunedoara SA, в ликвидация (наричано по-нататък „CE Hunedoara“), представлявано от неговия синдик Expert Insolvență SPRL, SC Complexul Energetic Oltenia SA (наричано по-нататък „CE Oltenia“) и Compania Naţională de Transport al Energiei Electrice „Transelectrica“ SA (Национална компания за пренос на електроенергия Transelectrica) (наричана по-нататък „Transelectrica“), по повод на искане за отмяна на решение на румънското правителство за приемане на мерки за сигурност на доставките на електроенергия.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2005/89/ЕО
Съгласно съображение 5 от Директива 2005/89/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 18 януари 2006 година относно мерки за гарантиране сигурност на доставките на електрическа енергия и инфраструктурните инвестиции (
OB L 33, 2006 г., стр. 22
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 51, стр. 309):
„При насърчаване използването на електрическа енергия от възобновяеми енергийни източници е необходимо да се осигури наличието на свързан резервен капацитет, когато това е технически необходимо, с цел осигуряване надеждността и сигурността на мрежата“.
Директива 2009/28/ЕО
Съображение 60 от Директива 2009/28/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2009 година за насърчаване използването на енергия от възобновяеми източници и за изменение и впоследствие за отмяна на директиви 2001/77/ЕО и 2003/30/ЕО (
OB L 140, 2009 г., стр. 16
) гласи:
„Приоритетният достъп и гарантираният достъп до електроенергия от възобновяеми източници са важни за интегрирането на възобновяемите източници на енергия във вътрешния пазар на електроенергия в съответствие с член 11, параграф 2 и за доразвиването на член 11, параграф 3 от Директива 2003/54/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2003 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и отменяща Директива 96/92/ЕО (
OB L 176, 2003 г., стр. 37
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 12, том 2, стр. 61)]. Изискванията, свързани с поддръжката на надеждността и безопасността на мрежата и разпределението, може да се различават в зависимост от характеристиките на националната мрежа и нейната безопасна експлоатация. Приоритетният достъп до мрежата гарантира на свързаните производители на електроенергия от възобновяеми източници, че ще могат да продават и пренасят електроенергията от възобновяеми източници в съответствие с правилата за взаимно свързване по всяко време, когато източникът стане наличен. В случай че електроенергията от възобновяеми източници се интегрира в „спот“ пазара, гарантираният достъп осигурява възможност за достъп до мрежата на цялата продадена електроенергия и цялата електроенергия, която е била обект на подпомагане, като по този начин инсталациите, свързани с мрежата, могат да използват максимално количество електроенергия от възобновяеми източници. […]“.
Член 16 от тази директива, озаглавен „Достъп до и експлоатация на мрежите“, гласи в параграф 2:
„При спазване на изискванията, свързани с поддържането на надеждността и безопасността на електроенергийната мрежа, въз основа на прозрачни и недискриминационни критерии, определени от компетентните национални органи:
[…]
б)
държавите членки предоставят също приоритетен достъп или гарантиран достъп до мрежата на произведената от възобновяеми източници на енергия електроенергия; […]“.
Директива 2009/72
Съображения 3 и 5 от Директива 2009/72 гласят:
„(3)
Свободите, които Договорът гарантира на гражданите на Съюза, inter alia, свободното движение на стоки, свободата на установяване и свободата на предлагане на услуги — са възможни единствено в условията на напълно отворен пазар, който позволява на всички потребители да избират свободно своя доставчик и на всички доставчици — да извършват свободно доставки на своите клиенти.
[…]
(5)
Сигурното снабдяване с електроенергия е от съществено значение за развитието на европейското общество, за прилагането на устойчива политика в областта на изменението на климата и за насърчаването на конкурентоспособността в рамките на вътрешния пазар. За тази цел трансграничните междусистемни връзки следва да бъдат развити допълнително с оглед да се гарантират доставките на всички енергийни източници на най-конкурентни цени както за потребителите, така и за промишлеността в рамките на [Европейския съюз]“.
Член 1 от тази директива е озаглавен „Предмет и обхват“ и предвижда:
„Настоящата директива установява общите правила за производството, преноса, разпределението и доставката на електроенергия, както и разпоредби относно защитата на потребителите, с оглед на усъвършенстването и интегрирането на конкурентни пазари на електроенергия в [Съюза]. […]“.
Съгласно член 2 от посочената директива, озаглавен „Определения“:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
3.
„пренос“ означава транспортиране на електроенергия по взаимносвързана система със свръхвисоко и високо напрежение с цел да бъде доставена до крайни клиенти или разпределители, като не се включва доставка;
4.
„оператор на преносна система“ означава физическо или юридическо лице, което отговаря за експлоатацията на преносната система, за нейната поддръжка и ако е необходимо — за развитието на преносната система на дадена територия, а където е приложимо — за взаимовръзките на тази система с други системи, както и за осигуряването в дългосрочен план на способността на системата да покрива разумни искания за пренос на електроенергия;
[…]
16.
„икономическо предимство“ означава подреждането на източници на електроснабдяване съобразно икономически критерии;
17.
„допълнителна услуга“ означава услуга, необходима за работата на преносна или разпределителна система“.
Член 3 от посочената директива е озаглавен „Задължения за обществени услуги и защита на клиентите“ и предвижда в параграф 14:
„Държавите членки може да решат да не прилагат разпоредбите на членове 7, 8, 32 и/или 34, доколкото тяхното прилагане би възпрепятствало изпълнението, юридически или практически, на задълженията, наложени на електроенергийните предприятия в името на общия икономически интерес, и доколкото развитието на търговията не би било засегнато до такава степен, че да бъде в противоречие с интересите на [Съюза]. Интересите на [Съюза] включват, inter alia, конкуренция по отношение на привилегированите клиенти в съответствие с настоящата директива и с член [106] от Договора [ДФЕС]“.
Член 15 от Директива 2009/72, озаглавен „Диспечиране и балансиране“, предвижда в параграфи 1—4:
„1.   Без да се засягат доставките на електроенергия въз основа на договорни задължения, включително тези, които произтичат от тръжните спецификации, операторът на преносната система, когато има такава функция, отговаря за диспечирането на производствените съоръжения на своята територия и за определяне на ползването на междусистемните електропроводи с други системи.
2.   Диспечирането на производствени съоръжения и използването на междусистемните електропроводи се определя въз основа на критерии, които се одобряват от националните регулаторни органи, които са компетентни[,] и които критерии трябва да бъдат обективни, публикувани и прилагани по недискриминационен начин, осигуряващ нормалното функциониране на вътрешния електроенергиен пазар. Критериите отчитат изискването за икономическо предимство на електроенергията от съществуващи производствени съоръжения или обмените по междусистемни електропроводи и техническите ограничения на системата.
3.   Държава членка изисква от системните оператори да действат в съответствие с член 16 от Директива 2009/28 при диспечирането на производствените съоръжения, използващи възобновяеми енергийни източници. Те също така може да поискат от системния оператор да даде приоритет при диспечирането на производствените съоръжения, произвеждащи комбинирано топлинна енергия и електроенергия.
4.   Държава членка може, с оглед на сигурността на доставките, да даде указание подобен приоритет да се предостави на диспечирането на производствени съоръжения, използващи местни първични енергийни горивни източници, стига това да не надвишава в една календарна година 15 % от цялата първична енергия, необходима за производство на електроенергията, консумирана в съответната държава членка“.
Член 32 от Директива 2009/72, озаглавен „Достъп на трети страни“, гласи в параграф 1:
„Държавите членки осигуряват прилагането на система за достъп на трети страни до преносните и разпределителните системи въз основа на публикувани тарифи, приложими за всички привилегировани клиенти и прилагани обективно и без дискриминация между ползвателите на системата. Държавите членки гарантират, че тези тарифи или методиките, на които се основава тяхното изчисление, са одобрени преди влизането им в сила в съответствие с член 37 и че тези тарифи и методики — когато само методиките са одобрени — са публикувани преди влизането им в сила“.
Румънското право
Закон № 123/2012
Член 5, параграф 3 от Legea energiei electrice și a gazelor naturale nr. 123/2012 (Закон № 123/2012 за електроенергията и природния газ) от 10 юли 2012 г. (
Monitorul Oficial al României
, част I, бр. 485 от 16 юли 2012 г.) в редакцията му, приложима към спора по главното производство (наричан по-нататък „Закон № 123/2012 г.“), предвижда:
„С решение на правителството, по съображения, свързани със сигурността на доставките на електрическа енергия, може да бъде предоставен гарантиран достъп до електроенергийните мрежи за електроенергията, произведена в електроцентрали, които използват горива местно производство, но само в рамките на годишни количества, съответстващи на първична енергия не повече от 15 % от общото еквивалентно количество гориво, необходимо за производството на електроенергия, съответстваща на брутното крайно потребление на държавата“.
Решение № 138/2013 на правителството
Член 1 от Hotărârea Guvernului nr. 138/2013 privind adoptarea unor măsuri pentru siguranța alimentării cu energie electrică (Решение № 138/2013 на румънското правителство за приемане на мерки за гарантиране сигурността на енергийните доставки) от 3 април 2013 г. (
Monitorul Oficial al României
, част I, бр. 196 от 8 април 2013 г.) (наричано по-нататък „Решение № 138/2013“), прието на основание член 5, параграф 3 от Закон № 123/2012, указва:
„Гарантиран достъп до електроенергийните мрежи се предоставя за електроенергията, произведена от топлоелектрическа централа Mintia, собственост на [CE Hunedoara], с което се осигурява непрекъснатото функциониране на централата при средна електрическа мощност от поне 200 MW“.
По смисъла на член 2 от това решение:
„Гарантиран достъп до електроенергийните мрежи се предоставя за електроенергията, произведена от [CE Oltenia], с което се осигурява непрекъснатото функциониране на дружеството при средна електрическа мощност от поне 500 MW“.
Член 3 от посоченото решение гласи:
„[Transelectrica], в качеството му на оператор на преносната система, има задължението да осигури приоритетно диспечиране за електроенергията, произведена от топлоелектрическите централи по членове 1 и 2, при условията, предвидени в издадените от Autoritatea Națională de Reglementare în Domeniul Energiei (Национален регулаторен орган в областта на енергетиката) наредби“.
Член 4 от същото решение гласи:
„С цел поддържане на равнището на сигурност на националната електроенергийна система [CE Hunedoara] има задължението да предоставя на оператора на преносната система допълнителни услуги при електрическа мощност от поне 400 MW, в съответствие с издадените от Autoritatea Națională de Reglementare în Domeniul Energiei (Национален регулаторен орган в областта на енергетиката) наредби“.
Член 5 от Решение № 138/2013 има следния текст:
„С цел поддържане на равнището на сигурност на националната електроенергийна система [CE Oltenia] има задължението да предоставя на оператора на преносната система допълнителни услуги при електрическа мощност от поне 600 MW, в съответствие с издадените от Autoritatea Națională de reglementare în domeniul Energiei (Национален регулаторен орган в областта на енергетиката) наредби“.
Член 6 от това решение гласи:
„Мерките, предвидени в настоящото решение, се прилагат от 15 април 2013 г. до 1 юли 2015 г.“.
С Решение № 941/2014 на правителството срокът за прилагане на мерките по членове 1, 3 и 4 от Решение № 138/2013 по отношение на дружество CE Hunedoara е удължен до 31 декември 2017 г.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
Fondul Proprietatea, дружество — миноритарен акционер в S.P.E.E.H. Hidroelectrica SA, подава до Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ, Румъния) жалба за отмяна на Решение № 138/2013, с мотива че с него се предоставя незаконосъобразна държавна помощ на CE Hunedoara и на CE Oltenia — двама производители на електроенергия, използващи местни първични енергийни горивни източници и мажоритарен собственик на чийто капитал е държавата.
От акта за преюдициално запитване е видно, че Решение № 138/2013 въвежда поредица от мерки в полза на тези две дружества, които са били прилагани от 15 април 2013 г. до 1 юли 2015 г. за CE Oltenia и до 31 декември 2017 г. — за CE Hunedoara. Най-напред, членове 1 и 2 от Решение № 138/2013 предоставят гарантиран достъп до електрическите системи за електроенергия, произведена от топлоелектрическите централи на тези две дружества, за да се осигури непрекъснатото функциониране при средна мощност от поне 200 мегавата (MW) за централата, принадлежаща на CE Hunedoara, и поне 500 MW за централата, принадлежаща на CE Oltenia. По-нататък, в съответствие с член 3 от това решение Transelectrica, единственият оператор на преносна система, е бил длъжен да осигури приоритетно диспечиране на електроенергията, произведена от топлоелектрическите централи на тези две дружества. Накрая, членове 4 и 5 от посоченото решение въвеждат задължение за CE Hunedoara и CE Oltenia да предоставят на Transelectrica допълнителни услуги при електрическа мощност съответно от поне 400 MW и 600 MW.
С решение от 10 март 2015 г. Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ) отхвърля жалбата на Fondul Proprietatea. Тогава той подава касационна жалба срещу това решение пред Înalta Curte de Casație și Justiție — Secția de Contencios Administrativ și Fiscal (Върховен касационен съд — административно и данъчно отделение, Румъния), който с решение от 22 май 2018 г. отменя частично обжалваното съдебно решение с мотива, че Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ) не е разгледал всички повдигнати от Fondul Proprietatea основания. Вследствие на това Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд) връща делото на Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ), който да разгледа всички посочени основания.
По повод на връщането за ново разглеждане на делото по жалбата за отмяна от Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ) Fondul Proprietatea прави искане пред тази юрисдикция за отправяне на преюдициални въпроси до Съда.
В това отношение Fondul Proprietatea посочва пред запитващата юрисдикция, че Решение № 138/2013 може да представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.
По-специално, Fondul Proprietatea отбелязва, че Transelectrica — дружество, мажоритарен собственик на чийто капитал е държавата, е длъжно във всеки момент да осигурява баланса на националната електроенергийна система, а именно равновесието между производството и потреблението на електроенергия. В това отношение то закупувало допълнителни услуги в рамките на процедури за възлагане на обществени поръчки, при които офертите, подадени от производителите на електроенергия, се подреждат във възходящ ред, като се започне от най-ниската ценова оферта. Производителите, които имат ниски производствени разходи и могат да предлагат тези допълнителни услуги на конкурентни цени, били тези, които поначало ги предоставяли.
Според Fondul Proprietatea притежаваните от CE Hunedoara и CE Oltenia централи имат високи производствени разходи, така че те не функционират постоянно и не продават голямо количество електроенергия. Когато са спрени, възможностите им да предоставят допълнителни услуги, силно намалявали, защото тяхното повторно пускане в действие отнемало много време и предполагало допълнителни разходи. Така, ако икономическите критерии бяха спазени, тези дружества нямаше да могат да продават такива допълнителни услуги. В този контекст румънската държава се била намесила, предоставяйки им гарантиран достъп до преносните системи и приоритетно диспечиране, съпътствани от задължението да закупуват допълнителните услуги.
Fondul Proprietatea счита, че тези мерки предоставят на тези две дружества селективно икономическо предимство, финансирано с държавни средства в ущърб на останалите производители на електроенергия на пазара. Посочените мерки отклонявали от неговата цел механизма за гарантиран достъп, създаден за насърчаване на производството на електроенергия от възобновяеми, незамърсяващи източници, тъй като този достъп е предоставен на две дружества, произвеждащи електроенергия от замърсяващи източници. С Решение № 138/2013 гарантираният достъп бил предоставен само за да се позволи на производствените съоръжения получатели да функционират без прекъсване, така че да могат да произвеждат електроенергия на по-добра цена и да предоставят допълнителни услуги.
Румънското правителство, ответник по главното производство, изтъква пред запитващата юрисдикция, че задължението на Transelectrica да диспечира приоритетно електроенергията, произведена от инсталациите на CE Hunedoara и CE Oltenia по силата на член 3 от Решение № 138/2013, има за цел да приложи член 15, параграф 4 от Директива 2009/72 на национално равнище.
Що се отнася до допълнителните услуги, това правителство посочва, че в Решение № 138/2013 се уточнява, че задължението на двамата производители, CE Hunedoara и CE Oltenia, да предоставят допълнителни услуги, е обвързано с условията, предвидени в наредбите на Autoritatea Națională de reglementare în domeniul Energiei (Национален регулаторен орган в областта на енергетиката) (наричан по-нататък „ANRE“) — орган, който разработва, приема и наблюдава прилагането на национално равнище на задължителните правила, необходими за функционирането на сектора на енергетиката.
По отношение на разглежданите по главното производство национални мерки то поддържа, че те не представляват държавна помощ.
Ministerul Economiei, Energiei și Mediului de Afaceri (Министерство на икономиката, енергетиката и стопанската дейност), встъпила страна пред запитващата юрисдикция, посочва, че Решение № 138/2013 съдържа мерките, необходими за функционирането на националната електроенергийна система по сигурен начин, и че то е прието при отчитане на различни съображения. Най-напред, силният ръст на производствения капацитет от възобновяеми източници налагал на румънското правителство да вземе мерки, гарантиращи сигурността на доставките на електроенергия в съответствие със съображение 5 от Директива 2005/89.
По-нататък, функционирането на централите, използващи конвенционални енергийни източници, било счетено за необходимо за покриване на кривата на натовареност на потреблението на електроенергия.
Освен това проучванията относно безопасността и подходящия характер на националната електроенергийна система показвали, че е необходимо разпределените на цялата територия на страната местни електроцентрали да работят, тъй като тези централи осигуряват допълнителните услуги и постигат баланс между предлагането и търсенето. В този контекст било счетено, че СЕ Hunedoara може да допринесе значително за безопасността в централния и северозападния район на националната електроенергийна система.
Накрая, към момента на приемането на Решение № 138/2013 увеличаването на трансграничната търговия през западния интерфейс и намаляването на загубите в преносната система, пряко пропорционални на разстоянието между производителите и потребителите, били наложили съществуването на значителен производствен капацитет в този район и CE Hunedoara било единственият голям производител в централния и северозападния район на страната.
Именно поради тези съображения румънското правителство е приело Решение № 138/2013, което предвижда предоставянето на гарантиран достъп до преносните системи за електроенергията, произведена от инсталациите на CE Hunedoara и CE Oltenia, за да им осигури непрекъснато функциониране при електрическа мощност съответно от поне 200 MW и поне 500 MW, като се има предвид, че тези стойности представлявали право за ползващите се от тях производители, а не задължение да работят при тези мощности.
Пред запитващата юрисдикция Transelectrica поддържа, че за да се гарантира привеждането в съответствие на системата и да се задоволи търсенето на електроенергия, националната електроенергийна система трябва да има определена налична мощност, гарантирана от централи, по-висока от мощността, консумирана при върхово потребление. Било задължително също така постоянно да се поддържа оперативен резерв, който да може да уравновесява баланса на постоянните вариации на натовареността.
По-нататък, националната електроенергийна система отбелязвала значително нарастване на броя на електроцентралите, произвеждащи електроенергия от възобновяеми енергийни източници, чието производство е непредвидимо и с непостоянен характер. Освен това електроцентралите, използващи конвенционални източници, и по-конкретно тези, които използват въглища, отбелязвали ръст на разходите, защото не можели да функционират непрекъснато, а при спиране не можели да предоставят никакви допълнителни услуги предвид бавността на повторното им пускане в действие и много високите разходи.
Така тези централи не можели да бъдат конкурентоспособни на пазара, но тяхното функциониране като централи, произвеждащи електроенергия от конвенционални енергийни източници, оставало необходимо за покриване на кривата на натовареност на потреблението на електроенергия и за гарантиране на допълнителните услуги. Сигурността на националната електроенергийна система изисквала също така да се използват различни горива за производството на електроенергията, необходима за покриване на вътрешното потребление на енергия. В това отношение румънското правителство придавало особено значение на приоритетното използване на вътрешни енергийни ресурси, за да се гарантира енергийната независимост.
Пред запитващата юрисдикция Transelectrica поддържа също, че Fondul Proprietatea смесва пазара на балансиране и пазара на допълнителни услуги. Според него на пазара на допълнителни услуги резерви се закупуват от квалифицирани за тази цел доставчици и тези резерви се активират или не на пазара на балансиране. Активирането на резервите на пазара на балансиране не било гарантирано за нито един доставчик на допълнителни услуги и се осъществявало в съответствие с правилата на пазара. Тези правила се прилагали и за производителите, посочени в Решение № 138/2013, и не съществувала никаква гаранция за преференциално използване на предоставената от тях енергия за балансиране.
По-нататък, националният пазар на допълнителни услуги бил много концентриран и конкуренцията на него била слаба. В рамките на ограничена оферта цените на конкурентния пазар на допълнителни услуги били много високи, а среднопретеглените в хода на обществената поръчка цени често надхвърляли регулираните цени. При това положение не може да се потвърди със сигурност, че покупната цена на резервите е щяла да бъде по-ниска, ако не беше прието Решение № 138/2013.
Впрочем според Transelectrica и румънското правителство член 3 от Решение № 138/2013, съгласно който Transelectrica е длъжно да диспечира приоритетно електроенергията, произведена от централите на CE Hunedoara и CE Oltenia, представлява въвеждане в изпълнение на член 15, параграф 4 от Директива 2009/72, транспониран в националното право с член 5, параграф 3 от Закон № 123/2012. В това отношение ANRE било потвърдило преди приемането на това решение, че предвидените мерки са съобразени както с румънското законодателство, така и с приложимото право на Съюза, докато румънският съвет за защита на конкуренцията бил посочил, че тези мерки не нарушават пазара на електроенергия и не въвеждат антиконкурентно третиране.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че румънската държава може да е въвела система в полза на CE Hunedoara и CE Oltenia, за да предостави повече предимства на тези две дружества, а именно гарантираната продажба на електроенергията, произведена при непрекъснатото функциониране на централите и производството на електроенергия на по-добра цена поради премахването на разходите за повторно пускане в действие на централите, която може да представлява държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС.
Тя счита, че трябва да се уточни дали член 5, параграф 3 от Закон № 123/2012 представлява неправилно транспониране на член 15, параграф 4 от Директива 2009/72. Според нея в текста на последната разпоредба става въпрос за същия вид производители на електроенергия като в посочения закон, а именно тези, които използват местни първични енергийни горивни източници, и се визира идентичен предел, а именно 15 % от общата първична енергия, необходима за производството на електроенергията. Съществувала обаче разлика между тази директива и транспониращото я румънско законодателство, тъй като посочената директива се отнася не до гарантирания достъп, споменат в посочения член 5, параграф 3, а до предоставянето на приоритетно диспечиране.
Според нея при това положение следва да се прецени дали член 15, параграф 4 от Директива 2009/72 представлява изключение, което трябва да се прилага стриктно и което позволява само да се предостави приоритетно диспечиране до преносните системи, но не и гарантиран достъп до тях, както предвижда Решение № 138/2013.
С оглед на разпоредбите на тази директива запитващата юрисдикция отбелязва, че гарантираният достъп до системите се предоставя само за енергията, произведена от възобновяеми източници. Поради това тя счита, че гарантираният достъп, предоставен на произведената от CE Hunedoara и CE Oltenia електроенергия, може да представлява нарушение на член 15, параграф 4 от Директива 2009/72.
При тези условия Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ) решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
[...] [П]редставлява ли приемането на законодателство от румънската държава, което предвижда в полза на две дружества, чийто капитал е мажоритарна собственост на държавата:
a)
предоставяне на приоритетен достъп до диспечирането и задължение на оператора на преносна система да закупува спомагателни услуги от тези дружества, и
б)
предоставяне на гарантиран достъп до електроенергийните мрежи за произведената от тези две дружества електроенергия, което да осигури непрекъснатото функциониране на последните,
държавна помощ по смисъла на член 107 ДФЕС, т.е. мярка, финансирана от държавата или чрез ресурси на държавата; има ли то селективен характер и може ли да засегне търговията между държавите членки? При утвърдителен отговор, тази държавна помощ предмет ли е на уведомяване съгласно член 108, параграф 3 ДФЕС? […]
2)
[…] [С]ъответства ли на разпоредбите на член 15, параграф 4 от Директива [2009/72] предоставянето от румънската държава на правото на гарантиран достъп до електроенергийната мрежа на две дружества, чийто капитал е мажоритарна собственост на държавата, което осигурява непрекъснатото функциониране на последните?“.
По преюдициалните въпроси
По втория въпрос
С втория си въпрос, който следва да се разгледа на първо място, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 15, параграф 4 от Директива 2009/72 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която предоставя гарантиран достъп до преносните системи на някои производители на електроенергия, чиито съоръжения използват местни първични енергийни горивни източници, за да се гарантира сигурността на доставките на електроенергия.
Съгласно член 15, параграф 4 от Директива 2009/72 държава членка може, с оглед на сигурността на доставките, да даде указание подобен приоритет да се предостави на диспечирането на производствени съоръжения, използващи местни първични енергийни горивни източници, стига това да не надвишава в една календарна година 15 % от цялата първична енергия, необходима за производство на електроенергията, консумирана в съответната държава членка.
В самото начало следва да се отбележи, че от предоставените от запитващата юрисдикция данни следва, че член 5, параграф 3 от Закон № 123/2012 има за цел да транспонира в румънското право член 15, параграф 4 от Директива 2009/72. Както констатира запитващата юрисдикция, член 5, параграф 3 от Закон № 123/2012 визира същите производствени съоръжения, използващи местни първични енергийни горивни източници, и същия предел като член 15, параграф 4 от Директива 2009/72. Тази национална разпоредба обаче предвижда не възможността за предоставяне на приоритетно диспечиране, а тази за предоставяне на гарантиран достъп до електрическите мрежи за произведената електроенергия. Същевременно, макар Директива 2009/72 да не съдържа никакво изрично споменаване на такъв гарантиран достъп, следва да се констатира, от една страна, че член 15, параграф 3 от нея препраща към член 16 от Директива 2009/28, параграф 2, буква б) от който се отнася по-конкретно до гарантирания достъп до мрежата за електроенергията от възобновяеми енергийни източници, и от друга страна, че член 32, параграф 1 от Директива 2009/72 предвижда принципа на свободен достъп на трети страни до системите.
При тези обстоятелства, за да се даде полезен отговор на поставения от запитващата юрисдикция въпрос, следва да се изтълкуват член 15, параграфи 3 и 4 и член 32, параграф 1 от Директива 2009/72, както и член 16, параграф 2, буква б) от Директива 2009/28.
Що се отнася, на първо място, до тълкуването на член 15, параграф 4 от Директива 2009/72, следва да се разгледа смисълът, който трябва да се даде на възможността „да се предостави приоритет на диспечирането“ на дадено производствено съоръжение.
В това отношение следва да се припомни, че както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа на равно третиране следва, че разпоредба от правото на Съюза, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки с оглед на определянето на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза (решение от 9 септември 2021 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Последваща молба за международна закрила),
C‑18/20
,
EU:C:2021:710
, т.
и цитираната съдебна практика).
Тъй като член 15, параграф 4 от Директива 2009/72 не съдържа препращане към националното право на държавите членки, текстът на тази разпоредба трябва да бъде предмет на самостоятелно и еднакво тълкуване.
В това отношение трябва да се отбележи, че Съдът вече е приел, че услугата за диспечиране позволява на оператора на електроенергийната мрежа да диспечира производствени съоръжения, разположени в определен район, с цел по-специално да осигурява енергията, която използва за покриване на енергийни загуби и резервна мощност в своята система, както и да балансира тази система и да гарантира правилното функциониране на вътрешния пазар на електроенергия (вж. в този смисъл решение от 28 ноември 2018 г., Solvay Chimica Italia и др.,
C‑262/17, C‑263/17 и C‑273/17
,
EU:C:2018:961
, т.
).
Съгласно член 15, параграф 2 от Директива 2009/72 определянето на диспечираните за тази цел производствени съоръжения се извършва въз основа на критерии, които трябва да бъдат обективни, публикувани и прилагани по недискриминационен начин и да отчитат по-специално изискването за икономическо предимство.
Думите „подобен приоритет“, използвани в член 15, параграф 4 от Директива 2009/72, сочат, че приоритетното диспечиране се явява отклонение от правилата за диспечиране по член 15, параграф 2 от същата директива. Както отбелязва генералният адвокат в точка 29 от заключението си, приоритетното диспечиране се състои в това, че операторът на преносната система подрежда производствените съоръжения въз основа на критерии, различни от този за икономическо предимство.
В това отношение следва да се констатира, че с член 15, параграфи 3 и 4 от Директива 2009/72 законодателят на Съюза въвежда два вида приоритетно диспечиране, а именно приоритетно диспечиране на производствени съоръжения, които използват възобновяеми енергийни източници и на съоръжения, произвеждащи комбинирано топлинна енергия и електроенергия по силата на член 15, параграф 3 от тази директива, основано на целта за опазване на околната среда, и приоритетно диспечиране на производствени съоръжения, използващи местни първични енергийни горивни източници по силата на член 15, параграф 4 от посочената директива, основано на целта за сигурност на доставките.
Що се отнася, на второ място, до тълкуването на член 16, параграф 2, буква б) от Директива 2009/28, който задължава държавите членки да предоставят или приоритетен, или гарантиран достъп до мрежата за електроенергията, произведена от възобновяеми енергийни източници, следва да се констатира, че тази разпоредба не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки за определяне на нейния смисъл и обхват. При това положение съдържащият се в тази разпоредба израз трябва да се тълкува самостоятелно и еднакво на територията на Съюза, в съответствие с припомнената в точка 52 от настоящото решение съдебна практика.
Същевременно от практиката на Съда следва, че под достъп до мрежата се разбира правото да се ползват електроенергийните мрежи (вж. по аналогия решение от 9 октомври 2008 г., Sabatauskas и др.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, т.
).
Този достъп обаче не е неограничен, тъй като зависи от максималния капацитет, който може да понесе преносната мрежа.
Съображение 60 от Директива 2009/28 гласи, че в случай че електроенергията от възобновяеми източници се интегрира в „спот“ пазара, гарантираният достъп осигурява възможност за достъп до мрежата на цялата продадена електроенергия и цялата електроенергия, която е била обект на подпомагане, като по този начин инсталациите, свързани с мрежата, могат да използват максимално количество електроенергия от възобновяеми източници. От това следва, както отбелязва генералният адвокат в точка 35 от заключението си, че гарантираният достъп, както е изложен в съображение 60, е механизъм, с който на производствени съоръжения, използващи възобновяеми източници на енергия, се осигурява достъп до мрежите за целите на преноса на произведената електроенергия.
Целта на предвидения в член 16, параграф 2, буква б) от Директива 2009/28 гарантиран достъп е да се включат възобновяемите енергийни източници във вътрешния електроенергиен пазар, като се гарантира, че цялата електроенергия, произведена от възобновяеми енергийни източници, има достъп до мрежите, което позволява да се използва максимално количество електроенергия, произведена от възобновяеми енергийни източници.
В същия член 16, параграф 2 обаче се посочва, че гарантираният достъп на произведената от възобновяеми източници електроенергия не е безусловен. Всъщност тази разпоредба предвижда такъв гарантиран достъп за произведената от възобновяеми източници електроенергия, при условие че се спазват изискванията, свързани с поддържането на надеждността и безопасността на мрежата, въз основа на прозрачни и недискриминационни критерии, определени от компетентните национални органи.
Така от тълкуването на член 15, параграф 4 от Директива 2009/72 и на член 16, параграф 2, буква б) от Директива 2009/28, както по същество посочва Европейската комисия в писмените си изявления и в съдебното заседание пред Съда, следва, че правилата за диспечиране определят кои съоръжения за производство на електрическа енергия произвеждат електроенергия в определен момент от деня, докато правилата за достъп определят кой производител има достъп до електроенергийните мрежи в случай на физическо претоварване на мрежата, когато капацитетът е недостатъчен.
Следователно, при положение че член 15, параграф 4 от Директива 2009/72 предвижда само възможността да се предостави право на приоритетно диспечиране, тази разпоредба не може да служи на държавите членки като правно основание за въвеждане на гарантирано право на достъп до преносните системи. Що се отнася до член 16, параграф 2, буква б) от Директива 2009/28, той несъмнено споменава възможността за въвеждане на „гарантиран достъп“, но само що се отнася до зелената електроенергия. Следователно той също не може да служи като правно основание за национални разпоредби, целящи гарантиран достъп за съоръжения за производство на енергия от невъзобновяеми източници.
Същевременно е важно, на трето място, да се вземе предвид и достъпът на трети страни до мрежите, предвидени в член 32, параграф 1 от Директива 2009/72, за да се определи дали национална правна уредба може да предоставя гарантиран достъп до преносните системи за електроенергията, произведена от местни първични енергийни горивни източници. В съответствие с тази разпоредба държавите членки по принцип имат задължението да осигуряват прилагането на система за достъп на трети страни до преносните и разпределителните системи въз основа на публикувани тарифи, приложими за всички привилегировани клиенти и прилагани обективно и без дискриминация между ползвателите на съответната система.
Както Съдът вече е подчертавал многократно, свободният достъп на трети страни до тези системи, установен в член 32, параграф 1 от Директива 2009/72, представлява една от съществените мерки, които държавите членки са длъжни да вземат, за да се завърши вътрешният пазар на електроенергия (решение от 28 ноември 2018 г., Solvay Chimica Italia и др.,
C‑262/17, C‑263/17 и C‑273/17
,
EU:C:2018:961
, т.
и цитираната съдебна практика).
Действително, както следва от съображение 3 от Директива 2009/72, тя има за цел постигането на напълно отворен пазар, който позволява на всички потребители да избират свободно своя доставчик и на всички доставчици — да извършват свободно доставки на своите клиенти.
В това отношение трябва да се отбележи, че достъпът до електроразпределителната и електропреносната мрежа, който е недискриминационен, прозрачен и при справедливи цени, е необходим, за да има реална конкуренция, и е от първостепенно значение (решение от 17 октомври 2019 г., Електроразпределение Юг,
C‑31/18
,
EU:C:2019:868
, т.
и цитираната съдебна практика).
Член 32, параграф 1 от Директива 2009/72, който изисква действията на държавата при осъществяването на достъпа до мрежата да са недискриминационни, е особен израз на общия принцип на равенство (вж. по аналогия решение от 29 септември 2016 г., Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно постоянната съдебна практика забраната на дискриминацията изисква да не се третират по различен начин сходни положения, освен ако тази разлика в третирането не е обективно обоснована (решение от 29 септември 2016 г., Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
, т.
и цитираната съдебна практика).
Разликата в третирането е обоснована, когато се основава на обективен и разумен критерий, тоест когато е свързана с допустима от закона цел на разглежданото законодателство и когато е съразмерна на целта на съответното третиране (решение от 29 септември 2016 г., Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
, т.
и цитираната съдебна практика).
Макар запитващата юрисдикция да е тази, която трябва да провери дали разлика в третирането като разглежданата по главното производство е обоснована, Съдът все пак трябва да ѝ предостави за тази цел всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които ще ѝ позволят да се произнесе.
В случая от предоставените на Съда материали по делото е видно, че гарантираният достъп се предоставя в изпълнение на Решение № 138/2013 само за електроенергията, произведена от две съоръжения, използващи местни първични енергийни горивни източници. Това решение не се прилага за другите производители на електроенергия, използващи местни първични енергийни горивни източници, или за производителите на електроенергия, използващи възобновяеми енергийни източници, и представлява разлика в третирането, тъй като тези производители на електроенергия, от една страна, и визираните в посоченото решение, от друга страна, се намират в сходно положение с оглед на достъпа до преносните системи.
Що се отнася до евентуалното обосноваване на такава разлика в третирането, следва да се отбележи, че целта на Решение № 138/2013 е била да гарантира сигурността на доставките. От предоставените на Съда данни наистина е видно, че приетите по силата на това решение мерки са имали за цел да осигурят привеждането в съответствие на системата чрез създаване на резервен капацитет за върховите периоди на потребление и са били необходими за решаване на проблемите, свързани с балансирането на системата, произтичащи от увеличаването на производствения капацитет от възобновяеми енергийни източници, както и в отговор на ръста на трансграничната търговия. То цели също така да осигури използването на различни горива за производството на електроенергия, като придава особено значение на приоритетното използване на вътрешни енергийни ресурси, за да се гарантира енергийната независимост.
Легитимността на целта, свързана със сигурността на доставките е несъмнена. Действително, както е видно от съображение 5 от Директива 2009/72, сигурното снабдяване с електроенергия е от съществено значение за развитието на европейското общество, за прилагането на устойчива политика в областта на изменението на климата и за насърчаването на конкурентоспособността в рамките на вътрешния пазар.
Що се отнася до обективния и разумен критерий за разлика в третирането с оглед на преследваната цел, следва да се отбележи в конкретния случай, че такъв критерий, който би позволил двете съоръжения, които се ползват от гарантиран достъп до преносните системи, да се разграничат от тези, които не се ползват от такъв достъп, не произтича от предоставените на Съда данни. При това положение запитващата юрисдикция трябва да провери дали други производители, използващи първични енергийни горивни източници или други източници на енергия, разположени в същия географски район, биха били по-подходящи да участват в изграждането на производствен капацитет и да получат достъп до преносните системи.
По-нататък, трябва да се провери дали гарантираният достъп до преносните мрежи е в състояние, в съответствие с принципа на пропорционалност, да гарантира осъществяването на преследваната цел и не надхвърля необходимото за нейното постигане (вж. в този смисъл решение от 29 септември 2016 г., Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
, т.
).
В случая изглежда, че двете съоръжения, посочени в Решение № 138/2013, използващи местни първични енергийни горивни източници, са могли да функционират непрекъснато благодарение на гарантирания достъп до електрическите системи, съчетан с приоритетното диспечиране на тези съоръжения, като по този начин последните да участват в създаването на производствени мощности, позволяващи да се гарантира сигурността на доставките на електроенергия. При това положение гарантираният достъп, съчетан с другите мерки, взети в Решение № 138/2013, изглежда годен да гарантира сигурността на доставките, което запитващата юрисдикция следва да провери.
При това положение запитващата юрисдикция трябва да провери дали предоставянето на гарантиран достъп до преносните системи при предвидените в Решение № 138/2013 условия не надхвърля границите на подходящото и дали то представлява необходима мярка за постигане на целта да се гарантира сигурността на доставките. В това отношение тя трябва да провери дали тази цел не може да бъде постигната с други средства, които биха засегнали в по-малка степен принципа на свободен достъп на трети страни до системата, предвиден в член 32, параграф 1 от Директива 2009/72.
С оглед на всички гореизложени съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 32, параграф 1 от Директива 2009/72 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държава членка да предостави на някои производители на електроенергия, чиито съоръжения използват местни първични енергийни горивни източници, право на гарантиран достъп до преносните системи, за да се гарантира сигурността на доставките на електроенергия, доколкото това право на гарантиран достъп се основава на обективни и разумни критерии и е пропорционално на преследваната легитимна цел, което запитващата юрисдикция следва да провери.
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 107, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че поредица от мерки, въведени с правителствено решение и състоящи се в приоритетно диспечиране от системния оператор на електроенергията, произведена от някои производители на електроенергия, в гарантиран достъп до преносните системи на електроенергията, произведена от съоръженията на тези производители, и в задължението за посочените производители да предоставят допълнителни услуги на системния оператор за определено количество мегавати, може да се квалифицира като държавна помощ по смисъла на тази разпоредба и вследствие на това, при утвърдителен отговор, дали за такава поредица от мерки се прилага задължението за уведомление по член 108 ДФЕС.
В самото начало следва да се припомни, че Съдът не е компетентен да се произнася по съвместимостта на национална мярка с правото на Съюза. Той не може да се произнася и по съвместимостта на държавна помощ или схема за помощи с вътрешния пазар, тъй като преценката на тази съвместимост е от изключителната компетентност на Комисията, която действа под контрола на съда на Съюза (решение от 16 юли 2015 г., BVVG,
C‑39/14
,
EU:C:2015:470
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съдът обаче е компетентен да предостави на запитващата юрисдикция всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които могат да ѝ позволят да прецени съответствието на национална мярка с това право, за да постанови решение по делото, с което е сезирана. По-конкретно в областта на държавните помощи той може да даде на запитващата юрисдикция насоки за тълкуване, които да ѝ позволят да определи дали дадена национална мярка може да бъде квалифицирана като държавна помощ по смисъла на правото на Съюза (решение от 16 юли 2015 г., BVVG,
C‑39/14
,
EU:C:2015:470
, т.
и цитираната съдебна практика).
Действително националните юрисдикции могат да бъдат сезирани със спорове, по които са длъжни да тълкуват и да прилагат понятието за помощ, посочено в член 107, параграф 1 ДФЕС, по-специално за да определят дали по отношение на държавна мярка, въведена, без да е взета предвид процедурата за предварителен контрол по член 108, параграф 3 ДФЕС, и при необходимост да проверят дали съответната държава членка е изпълнила задължението си (решение от 19 март 2015 г., OTP Bank,
C‑672/13
,
EU:C:2015:185
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следва да се припомни също така, че според постоянната съдебна практика квалифицирането на дадена мярка като „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС изисква да са изпълнени всички посочени по-долу условия. На първо място, трябва да става въпрос за намеса на държавата или посредством ресурси на държавата. Второ, тази намеса трябва да е в състояние да засегне търговията между държавите членки. Трето, тя трябва да предоставя селективно предимство на своя получател. Четвърто, тя трябва да нарушава или да заплашва да наруши конкуренцията (решение от 21 октомври 2020 г., Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася, на първо място, до първото от тези условия, трябва да се припомни, че за да могат да бъдат квалифицирани като „помощи“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, предимствата трябва, от една страна, да бъдат пряко или непряко предоставени посредством държавни ресурси и от друга страна, отговорността за тях да се носи от държавата (решение от 21 октомври 2020 г., Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, т.
и цитираната съдебна практика).
За да се прецени дали държавата носи отговорност за мярката, трябва да се разгледа дали публичните органи са участвали в приемането на тази мярка (решение от 21 октомври 2020 г., Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че поредицата разглеждани мерки е създадена с текстове със законов и подзаконов характер, а именно Закон № 123/2012, на който се основава Решение № 138/2013. При това положение трябва да се приеме, че отговорността за тези мерки носи държавата по смисъла на посочената в предходната точка съдебна практика.
По-нататък, за да се определи дали предимството е предоставено пряко или непряко чрез държавни ресурси, следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика забраната по член 107, параграф 1 ДФЕС включва както помощите, предоставени пряко от държавата или чрез ресурси на държавата, така и тези, които са предоставени от публична или частна организация, учредена или определена от държавата с цел да управлява помощта (вж. в този смисъл решение от 21 октомври 2020 г., Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, т.
и цитираната съдебна практика).
Установеното в тази разпоредба разграничение между „помощ, предоставена от държава“, и помощ „чрез ресурси на държава“ не означава, че всички предимства, предоставяни от дадена държава, представляват помощи, независимо дали са финансирани с държавни ресурси или не, а цели единствено да включи в това понятие предимствата, които са предоставени пряко от държава, и тези, които са предоставени посредством публична или частна организация, определена или учредена от тази държава (решение от 21 октомври 2020 г., Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
, т.
и цитираната съдебна практика).
От практиката на Съда следва също така, че мярка, която се състои по-конкретно в задължение за изкупуване на енергия, може да попадне в обхвата на понятието за помощ, макар да не предполага прехвърляне на държавни ресурси (решение от 15 май 2019 г., Achema и др.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, т.
и цитираната съдебна практика).
Всъщност член 107, параграф 1 ДФЕС обхваща всички имуществени средства, които публичните органи могат действително да използват, за да подпомагат предприятия, без значение дали тези средства са постоянна част от патримониума на държавата. Макар съответстващите на разглежданата мярка суми да не се притежават постоянно от държавата, обстоятелството, че те остават непрекъснато под публичен контрол и следователно на разположение на компетентните национални власти, е достатъчно, за да бъдат квалифицирани като държавни ресурси (решение от 15 май 2019 г., Achema и др.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съдът по-точно е постановил, че фондове, финансирани от въведени от законодателството на държава задължителни вноски, които се управляват и разпределят в съответствие с това законодателство, може да се считат за ресурси на държавата по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, дори да са управлявани от различни от публичния орган субекти. Основно значение в това отношение има фактът, че такива субекти са упълномощени от държавата да управляват държавни ресурси, а не просто са обвързани от задължение за изкупуване със свои собствени финансови ресурси (решение от 15 май 2019 г., Achema и др.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че Transelectrica, единственият оператор на преносна система, е публично предприятие, мажоритарен собственик на чийто капитал е държавата. Това дружество е длъжно във всеки момент да гарантира баланса на националната енергийна система, а именно равновесието между производството и потреблението на електроенергия. В това отношение Transelectrica купува допълнителни услуги въз основа на процедури за възлагане на обществени поръчки в зависимост от условието за икономическо предимство. По силата на Решение № 138/2013 обаче Transelectrica е длъжно да закупува допълнителни услуги от двама производители на електроенергия на определената от ANRE цена, без да взема предвид поредността на икономическо предимство, което може да доведе до закупуването на допълнителните услуги на цени, по-високи от пазарните. Това може да представлява финансова тежест, наложена на Transelectrica, което обременява държавните ресурси.
Що се отнася, на второ място, до условието разглежданата по главното производство поредица от мерки да се анализира като предоставяне на предимство на техния получател, от постоянната практика на Съда следва, че за държавна помощ се счита всяка намеса чрез държавни ресурси, която под каквато и да е форма може да постави пряко или непряко в по-благоприятно положение определени предприятия или която трябва да се счита за икономическо предимство, което предприятието получател не би получило при нормални пазарни условия (решение от 17 септември 2020 г., Compagnie des pêches de Saint-Malo,
C‑212/19
,
EU:C:2020:726
, т.
и цитираната съдебна практика).
Така за държавни помощи се считат по-специално мерките, които облекчават под различна форма разходите, обичайно натоварващи бюджета на едно предприятие, и които, без да са субсидии в строгия смисъл на думата, имат същото естество и последици (вж. в този смисъл решение от 27 юни 2017 г., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
, т.
).
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че установената с Решение № 138/2013 поредица от мерки представлява цялостен пакет от мерки в полза на двама производители на електроенергия, СЕ Hunedoara и CE Oltenia. Тези три мерки били свързани и образували механизъм, позволяващ непрекъснатото функциониране на производствените съоръжения. Запитващата юрисдикция посочва, че двете съоръжения, посочени в Решение № 138/2013, имат високи производствени разходи, така че обикновено не работят постоянно. Спирането на тези съоръжения би намалило възможностите им да предоставят допълнителни услуги поради бавното им повторно пускане в действие, което би довело и до високи разходи за започване и възобновяване на дейността на тези съоръжения. Позволявайки на посочените съоръжения да функционират непрекъснато, поредицата от мерки, разглеждани по главното производство, им гарантирала по този начин доставянето на определено количество електроенергия и им давала възможност да предоставят допълнителни услуги, да спестяват разходите, свързани със започване и възобновяване на дейността на тези съоръжения, и по този начин да произвеждат електроенергията на по-добра цена благодарение на премахването на тези разходи.
Следователно мерки като предвидените в Решение № 138/2013, изглежда, предоставят на производителите на електроенергия — техни получатели икономическо предимство спрямо конкурентите им, предимство, което те не биха получили при нормални пазарни условия. При това положение следва да се приеме, че в конкретния случай условието за наличие на селективно икономическо предимство може да бъде изпълнено.
Що се отнася, на трето място, до условието намесата да има въздействие върху търговията между държавите членки и да може да доведе до нарушаване или до застрашаване на конкуренцията, следва да се припомни, че за целите на квалификацията на национална мярка като държавна помощ следва не да се установи наличието на действително въздействие на помощта върху търговията между държавите членки и действително нарушение на конкуренцията, а само да се провери дали тези помощи могат да засегнат търговията и да нарушат конкуренцията (решение от 18 май 2017 г., Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, т.
и цитираната съдебна практика).
По-специално, когато предоставена от държава членка помощ укрепва позицията на предприятие спрямо други конкурентни предприятия в рамките на търговията в Съюза, търговията трябва да се счита за повлияна от тази помощ. В това отношение не е необходимо самите предприятия получатели да участват във вътреобщностната търговия. Всъщност, когато държава членка предоставя помощ на предприятия, дейността на националния ѝ пазар може да се запази или нарасне, което като последица намалява възможностите на установените в други държави членки предприятия да навлязат на пазара на тази държава членка (решение 18 май 2017 г., Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
По-нататък, следва да се припомни, че помощите, които имат за цел да освободят дадено предприятие от разходите, които то поначало би трябвало да понесе в рамките на своето текущо управление или на своята нормална дейност, по принцип нарушават условията на конкуренция (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2019 г., Arriva Italia и др.,
C‑385/18
,
EU:C:2019:1121
, т.
и цитираната съдебна практика).
В конкретния случай, както отбелязва запитващата юрисдикция, производителите на електроенергия упражняват дейността си на отворен за конкуренция и за търговия между държавите членки пазар, като се има предвид, че електроенергията е предмет на трансгранична търговия.
Впрочем, както беше посочено в точка 98 от настоящото решение, разглежданите по главното производство мерки, изглежда, са позволили на съоръженията получатели да функционират непрекъснато, спестявайки им по този начин разходите, свързани със започване и възобновяване на дейността на съоръженията, което също би им позволило да намалят крайната цена на електроенергията, която предлагат.
При това положение мерки като въведените с Решение № 138/2013 по принцип могат да засегнат търговията между държавите членки и да нарушат конкуренцията.
От това следва, че с оглед на гореизложените насоки за тълкуване разглежданите по главното производство мерки трябва да бъдат квалифицирани като „държавни помощи“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, освен ако не се установи друго при проверките, които запитващата юрисдикция следва да извърши.
Запитващата юрисдикция пита Съда и дали, ако трябва да бъдат квалифицирани като държавни помощи, за тези мерки е трябвало да се приложи процедурата за предварителен контрол, установена в член 108, параграф 3 ДФЕС.
В съответствие с тази разпоредба Комисията следва да бъде информирана предварително за новите помощи и те не могат да бъдат привеждани в действие, преди процедурата да е приключила с окончателно решение.
Според постоянната практика на Съда мярка за помощ, приведена в действие в нарушение на задълженията, произтичащи от член 108, параграф 3 ДФЕС, е неправомерна (решение от 19 март 2015 г., OTP Bank,
C‑672/13
,
EU:C:2015:185
, т.
и цитираната съдебна практика).
От гореизложеното следва, че ако се допусне, че запитващата юрисдикция квалифицира държавната гаранция като представляваща „държавна помощ“ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, тази гаранция следва да се счита за нова помощ и по отношение на нея съществува задължение за предварително съобщаване на Комисията съгласно член 108, параграф 3 ДФЕС. Запитващата юрисдикция следва да провери дали съответната държава членка е изпълнила това задължение.
В случая от писменото становище на Комисията е видно, че тя не е получила никакво уведомление на основание член 108, параграф 3 ДФЕС за държавна помощ, предоставена на СЕ Hunedoara и CE Oltenia в изпълнение на Решение № 138/2013. Впрочем следва да се отбележи, че посочените мерки, изглежда, не са в приложното поле на Регламент (ЕО) № 800/2008 на Комисията от 6 август 2008 година относно деклариране на някои категории помощи за съвместими с общия пазар в приложение на членове [107] и [108] от Договора [ДФЕС] (Общ регламент за групово освобождаване) (
ОВ L 214, 2008 г., стр. 3
) и на Регламент (ЕС) № 651/2014 на Комисията от 17 юни 2014 година за обявяване на някои категории помощи за съвместими с вътрешния пазар в приложение на членове 107 и 108 от Договора [ДФЕС] (
ОВ L 187, 2014 г., стр. 1
), приложими през периода на валидност на Решение № 138/2013, което запитващата юрисдикция трябва да провери.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 107, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че поредица от мерки, въведени с правителствено решение и състоящи се в приоритетно диспечиране от системния оператор, мажоритарен собственик на чийто капитал е държавата, на електроенергията, произведена от някои производители на електроенергия, чиито съоръжения използват местни първични енергийни горивни източници, в гарантиран достъп до преносните системи на електроенергията, произведена от съоръженията на тези производители, и в задължение за същите производители да предоставят допълнителни услуги на системния оператор за определено количество мегавати, което им запазва по отношение на това количество право на доставка на цени, които са предварително определени и надвишават пазарните, може да се квалифицира като държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. При утвърдителен отговор, такава поредица от мерки трябва да се счита за нова помощ, поради което за нея се прилага задължението за предварително уведомяване на Комисията, в съответствие с член 108, параграф 3 ДФЕС.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Член 32, параграф 1 от Директива 2009/72/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и за отмяна на Директива 2003/54/ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държава членка да предостави на някои производители на електроенергия, чиито съоръжения използват местни първични енергийни горивни източници, право на гарантиран достъп до преносните системи, за да се гарантира сигурността на доставките на електроенергия, доколкото това право на гарантиран достъп се основава на обективни и разумни критерии и е пропорционално на преследваната легитимна цел, което запитващата юрисдикция следва да провери.

2)
Член 107, параграф 1 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че поредица от мерки, въведени с правителствено решение и състоящи се в приоритетно диспечиране от системния оператор, мажоритарен собственик на чийто капитал е държавата, на електроенергията, произведена от някои производители на електроенергия, чиито съоръжения използват местни първични енергийни горивни източници, в гарантиран достъп до преносните системи на електроенергията, произведена от съоръженията на тези производители, и в задължение за същите производители да предоставят допълнителни услуги на системния оператор за определено количество мегавати, което им запазва по отношение на това количество право на доставка на цени, които са предварително определени и надвишават пазарните, може да се квалифицира като държавна помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС. При утвърдителен отговор, такава поредица от мерки трябва да се счита за нова помощ, поради което за нея се прилага задължението за предварително уведомяване на Европейската комисия, в съответствие с член 108, параграф 3 ДФЕС.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: румънски.