CELEX: 62021CJ0662
Predhodno odločanje
Člena 34 in 36 PDEU
Prosti pretok blaga
Ukrep z enakim učinkom, kot je količinska omejitev
Posnetki avdiovizualnih programov
Spletna prodaja
Ureditev države članice, ki nalaga razvrščanje programov glede na starost in njihovo označevanje
Varstvo mladoletnikov
Posnetki, ki so že bili razvrščeni in označeni v drugi državi članici
Sorazmernost

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 34 in 36 PDEU.
Ta predlog je bil vložen v okviru postopka, ki ga je sprožila družba Booky.fi Oy v zvezi z odločbo Kansallinen audiovisuaalinen instituutti (KAVI) (nacionalni inštitut za avdiovizualne medije, Finska), s katero ji je bilo naloženo, da mora v informacijah, ki se nanašajo na posnetke avdiovizualnih programov, ki jih na podlagi razvrščanja, določenega s finskimi predpisi, prek svoje spletne trgovine ponuja v prodajo, navesti starostno omejitev, pod katero si teh programov ni mogoče ogledati.
Pravni okvir
Mednarodno pravo
Člen 17 Konvencije o otrokovih pravicah, ki jo je Generalna skupščina Združenih narodov sprejela 20. novembra 1989 (
Recueil des traités des Nations unies
, zvezek 1577, str. 3) in je začela veljati 2. septembra 1990, določa:
„Države pogodbenice priznavajo pomembno vlogo množičnih občil in otroku zagotavljajo dostop do informacij in gradiv iz najrazličnejših domačih in mednarodnih virov, zlasti tistih, katerih cilj je krepitev otrokove družbene, duhovne in nravstvene blaginje ter telesnega in duševnega zdravja. V ta namen države pogodbenice:
[…]
(e)
spodbujajo razvoj ustreznih smernic za zavarovanje otroka pred informacijami in gradivi, ki škodujejo njegovi blaginji, upoštevaje določbe 13. in 18. člena.“
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 59 in 104 Direktive 2010/13/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 10. marca 2010 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju avdiovizualnih medijskih storitev (Direktiva o avdiovizualnih medijskih storitvah) (
UL 2010, L 95, str. 1
) je navedeno:
„(59)
Zakonodajalce, industrijo in starše skrbi dostop do škodljivih vsebin pri avdiovizualnih medijskih storitvah. Pojavili se bodo tudi novi izzivi, zlasti v zvezi z novimi platformami in novimi izdelki. Potrebna so pravila za zaščito duševnega, moralnega in telesnega razvoja mladoletnikov ter človekovega dostojanstva pri vseh avdiovizualnih medijskih storitvah, vključno z avdiovizualnimi komercialnimi sporočili.
[…]
(104)
Ker ciljev te direktive, in sicer oblikovanja območja brez notranjih meja za avdiovizualne medijske storitve s hkratnim zagotavljanjem visoke ravni zaščite ciljev v splošnem interesu, zlasti varstva mladoletnikov, človeškega dostojanstva in spodbujanja pravic invalidnih oseb, države članice ne morejo doseči v zadostni meri in ker se ga zaradi obsega in učinkov te direktive laže doseže na ravni [Evropske u]nije, lahko Unija sprejme ukrepe v skladu z načelom subsidiarnosti iz člena 5 [PEU]. Skladno z načelom sorazmernosti iz navedenega člena ta direktiva ne presega tistega, kar je potrebno za doseganje teh ciljev.“
Finsko pravo
Člen 1 kuvaohjelmalaki (710/2011) (zakon o avdiovizualnih programih (710/2011)) z dne 17. junija 2011 (v nadaljevanju: zakon o avdiovizualnih programih) določa, da je cilj tega zakona varstvo otrok pred avdiovizualnimi programi, ki so škodljivi za njihov razvoj.
Člen 2, prvi odstavek, navedenega zakona določa:
„Ta zakon se uporablja za ponujanje avdiovizualnega programa na Finskem in nadzor nad njim, če se ta program ponuja na televiziji ali v okviru programske storitve na zahtevo, za katero velja laki sähköisen viestinnän palveluista (917/2014) (zakon o elektronskih komunikacijskih storitvah (917/2014)). Uporablja se za druga ponujanja avdiovizualnih programov in za nadzor nad njimi na Finskem, če:
1.
program ponuja podjetje ali gospodarski subjekt, ki je registriran na Finskem ali ima tam poslovno enoto;
2.
program ponuja oseba, ki je finski državljan ali ki ima običajno prebivališče na Finskem; ali
3.
je bila odločitev o ponujanju programa sprejeta na Finskem.“
V členu 3, točka 3, zakona o avdiovizualnih programih je ponujanje avdiovizualnega programa opredeljeno kot dajanje na voljo javnosti z namenom gledanja.
Člen 3, točka 5, tega zakona določa, da razvrščanje pomeni, da se na podlagi ogleda avdiovizualnega programa ugotovi, ali bi ta lahko škodljivo vplival na razvoj otroka, ki je mlajši od določene starosti.
Člen 5, prvi odstavek, istega zakona določa:
„Razen če ni v členih od 9 do 11 določeno drugače, se lahko avdiovizualni program ponuja le, če je bil razvrščen na podlagi člena 16, prvi odstavek, in če vsebuje jasno razvidno navedbo starostne omejitve in vsebine ali mu je ta priložena, ali, če gre za avdiovizualni program v smislu člena 16, tretji odstavek, če vsebuje jasno razvidno navedbo starostne omejitve in vsebine ali mu je ta priložena. Če gre za avdiovizualni program v smislu člena 16, drugi odstavek, se lahko ponuja le, če vsebuje jasno razvidno navedbo starostne omejitve 18 let ali mu je ta priložena.“
Člen 6, peti odstavek, zakona o avdiovizualnih programih določa:
„Ponudnik avdiovizualnih programov mora pri ponujanju programov podati informacije o starostnih omejitvah in drugih ukrepih za spodbujanje varstva otrok.“
Člen 9 tega zakona določa:
„Razvrščanje in označevanje avdiovizualnega programa nista potrebni, kadar se ta nanaša:
1.
izključno na učno ali kulturno gradivo;
2.
izključno na glasbo, šport ali posnetke prireditev športnih dejavnosti, kulturnih prireditev ali verskih obredov oziroma podobnih prireditev ali dogodkov;
3.
izključno na ustvarjanje, dobro počutje, razprave, igre, modo, vrtnarjenje, gradnjo, kuhanje, opremljanje, miselni šport, igre uganjevanja ali podobne teme za naslovnike vseh starostnih skupin;
4.
izključno na marketinško gradivo za blago in storitve;
5.
izključno na informacije o idejnih ali političnih dejavnostih;
6.
na aktualne novice;
7.
na prenose v živo.
Z odstopanjem od prvega odstavka, točka 4, je treba avdiovizualni program, katerega vsebina je le marketinško gradivo za avdiovizualne programe, razvrstiti.“
Člen 10 navedenega zakona določa:
„Razvrščanje in označevanje avdiovizualnega programa nista potrebni, kadar:
1.
je ta dostopen v okviru spletne objave v smislu laki sananvapauden käyttämisestä joukkoviestinnässä (460/2003) (zakon o izvajanju svobode izražanja v medijih (460/2003)) in je bil izdelan ali ustvarjen v okviru razširjanja te objave;
2.
je ta dostopen v okviru storitve, ki ponuja programe, ki so jih izdelali posamezniki in jih je tak posameznik izdelal v rekreativne namene;
3.
se ponuja v okviru izobraževalne ali druge kulturne dejavnosti in je bil izdelan v povezavi z izobraževalno ali drugo kulturno dejavnostjo;
4.
je to igra, ki se daje na voljo v okviru storitve ponujanja iger, ponudnik katere spoštuje kodeks ravnanja, ki ga je sprejel za tako storitev in ki se nadzoruje v skladu s členom 8.“
Člen 11, prvi odstavek, zakona o avdiovizualnih programih določa:
„[KAVI] lahko na zahtevo dovoli ponujanje avdiovizualnih programov brez razvrščanja ali označevanja na podlagi tega zakona ob posebnem dogodku, organiziranem za ponujanje avdiovizualnih programov.“
Člen 15 navedenega zakona določa:
„Šteje se, da je avdiovizualni program škodljiv za razvoj otroka, če lahko zaradi nasilja ali spolne vsebine ali vsebine, ki povzroča tesnobo, ali na drug primerljiv način škodljivo vpliva na razvoj otroka.
Pri ocenjevanju škodljivosti avdiovizualnega programa je treba upoštevati okoliščine in način, na katerega so dogodki opisani v programu.“
Člen 16 zakona o avdiovizualnih programih določa:
„Če je avdiovizualni program škodljiv za razvoj otroka v smislu člena 15, ga je treba glede na njegovo vsebino razvrstiti v starostno omejitev 7, 12, 16 ali 18 let, in mu dodeliti simbol, ki opisuje njegovo vsebino. Če programa ni mogoče šteti za škodljivega za razvoj otroka, se razvrsti kot program, ki je odobren za vse starostne skupine.
Če je program izrecno namenjen ponujanju izključno osebam, starejšim od 18 let, se ga ne razvrsti. Tak program se lahko ponuja le, če vsebuje jasno razvidno navedbo starostne omejitve 18 let ali mu je ta priložena.
[KAVI] lahko odobri starostno omejitev in simbol, ki opisuje vsebino programa, ki sta bila določena na ozemlju Unije, za uporabo tega programa na Finskem v skladu s tem zakonom, ne da bi bilo potrebno razvrščanje navedenega programa na Finskem.“
V skladu s členom 19 tega zakona je KAVI odgovoren za zagotavljanje spoštovanja navedenega zakona.
Člen 30 istega zakona določa možnost vložitve pritožbe zoper odločbo o razvrstitvi, ki jo je sprejel KAVI.
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Družba Booky.fi je finsko podjetje, ki prek svoje spletne trgovine trži avdiovizualne programe, posnete na fizičnih nosilcih, kot so DVD‑ji in plošče Blu‑ray.
KAVI je pri nadzoru, opravljenem leta 2018, ugotovil, da družba Booky.fi ponuja v prodajo posnetke avdiovizualnih programov, ne da bi predložila informacije o dovoljeni starostni omejitvi in vsebini avdiovizualnega programa, ki se zahtevajo z zakonom o avdiovizualnih programih.
KAVI je z odločbo z dne 9. julija 2018 družbi Booky.fi med drugim naložil, naj te navedbe vključi med informacije o posnetkih programov, ki jih trži, nato pa je z odločbo z dne 9. oktobra 2018 zavrnil pritožbo, ki jo je zoper to odločbo vložila družba Booky.fi.
Družba Booky.fi je zoper odločbo KAVI vložila tožbo pri Helsingin hallinto‑oikeus (upravno sodišče v Helsinkih, Finska), ki je to tožbo zavrnilo s sodbo z dne 9. decembra 2019. To sodišče je razsodilo, da v primeru spletne trgovine ponujanje avdiovizualnega programa javnosti v smislu člena 5, prvi odstavek, zakona o avdiovizualnih programih nastopi, ko se posnetek takega programa da v prodajo ali v trenutku, ko je ta program mogoče naročiti drugače, zato mora navedeni posnetek vsebovati navedbo o starosti, ki jo določa ta zakon ali mu mora biti ta navedba priložena.
Družba Booky.fi v utemeljitev pritožbe, ki jo je zoper to sodbo vložila pri Korkein hallinto‑oikeus (vrhovno upravno sodišče, Finska), ki je predložitveno sodišče v tej zadevi, trdi, da zahteva, da za avdiovizualne programe, ki jih trži v svoji spletni trgovini, velja razvrščanje in označevanje glede na starostne omejitve, ki veljajo na Finskem, medtem ko so že bili predmet take razvrstitve v drugi državi članici in so bili v skladu s predpisi te druge države članice že opremljeni z navedbami o starostni omejitvi, pomeni ukrep z enakim učinkom, kot ga imajo količinske omejitve pri uvozu v smislu člena 34 PDEU.
Družba Booky.fi meni, da določbe zakona o avdiovizualnih programih presegajo to, kar je nujno za dosego cilja varstva otroka, kadar je ponujanje avdiovizualnih programov namenjeno izključno polnoletnim kupcem. Poleg tega trdi, da je obveznost, da se v skladu s finsko zakonodajo vsi posnetki avdiovizualnih programov, ki se ponujajo v spletni trgovini, razvrščajo, v nasprotju z načelom sorazmernosti in da bi bilo manj omejevalno za prosti pretok blaga, če bi ta obveznost veljala le za posnetke, ki so dejansko uvoženi na Finsko. V zvezi s tem družba Booky.fi navaja, da posnetke avdiovizualnih programov, ki jih ponuja v svoji spletni trgovini, naroča pri mednarodnih trgovcih na debelo zgolj na podlagi naročil, ki jih prejme.
Predložitveno sodišče meni, da ponujanje posnetkov avdiovizualnih programov prek spletne trgovine spada pod pojem ponujanja avdiovizualnih programov v smislu člena 5, prvi odstavek, zakona o avdiovizualnih programih, tako da mora biti navedba o starostni omejitvi, ki ustreza razvrstitvi na podlagi tega zakona, navedena v informacijah v zvezi s posnetkom, če se ta ponuja za prodajo, in to ne glede na to, ali je pristojni organ druge države članice program, ki ga vsebuje ta posnetek, že razvrstil.
Trženje posnetkov avdiovizualnih programov skupaj z navedbami o starostni omejitvi, ki ustrezajo razvrstitvi druge države članice, kupcu namreč ne bi omogočilo, da bi bil ob prodaji obveščen o vsebini avdiovizualnega programa in označevanju glede na starostne omejitve, ki veljata na Finskem, kar naj ne bi omogočalo doseganja ravni varstva otroka, določene v zakonu o avdiovizualnih programih.
Vendar se predložitveno sodišče sprašuje, ali v okoliščinah, kakršne so te v sporu, o katerem odloča, obveznost razvrščanja in označevanja programov glede na starost, ki jo določa ta zakon, ne presega tega, kar je nujno za dosego cilja varstva otroka, ki mu ta zakon sledi.
Natančneje, to sodišče meni, da se okoliščine tega spora razlikujejo od okoliščin v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 14. februarja 2008, Dynamic Medien (
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
), ker v obravnavanem primeru ni mogoče odstopati od obveznosti v zvezi z navedbami starostne omejitve, ki jo določa zakon o avdiovizualnih programih, tudi če je gotovo, da je kupec posnetka avdiovizualnega programa polnoleten.
Določbe tega zakona naj bi se razlikovale tudi od nemške zakonodaje, obravnavane v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 14. februarja 2008, Dynamic Medien (
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
), ker se ta zakonodaja uporablja tako za prodajalce avdiovizualnih posnetkov s sedežem na nacionalnem ozemlju kot za prodajalce s sedežem v drugih državah članicah, medtem ko to ne velja za zakon o avdiovizualnih programih.
V teh okoliščinah je Korkein hallinto‑oikeus (vrhovno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali člen 34 PDEU ob upoštevanju člena 36 PDEU nasprotuje razlagi člena 5, prvi odstavek, zakona o avdiovizualnih programih, v skladu s katero se zahteva, da se posnetki avdiovizualnih programov razvrstijo na podlagi tega zakona in da se navedbe o starostni omejitvi, ki temeljijo na razvrstitvi, določeni v navedenem zakonu, podajo v okviru informacij o izdelku v fazi, ko se ti posnetki prodajajo v spletni trgovini, čeprav so bili navedeni posnetki razvrščeni in označeni v drugi državi članici, vendar še niso bili dobavljeni na Finsko?
Ali je za presojo tega vprašanja pomembno, da zakon o avdiovizualnih programih ne vsebuje nobene določbe o izjemah od razvrščanja in označevanja zaradi tega, ker se je bilo mogoče prepričati, da je kupec avdiovizualnega posnetka polnoleten, in da se zgoraj navedena zahteva po ponovni razvrstitvi in označitvi pri ponujanju takega posnetka v spletni trgovini uporablja le takrat, kadar ta program ponuja podjetje ali gospodarski subjekt, registriran na Finskem ali ima tam poslovno enoto, ali kadar ga ponuja oseba, ki je finski državljan ali ima na Finskem običajno prebivališče, oziroma kadar je bila odločitev o ponujanju programa sprejeta na Finskem?
2.
Če je zgoraj navedena zahteva po ponovni razvrstitvi in označitvi sorazmerna le, če se lahko prizna izjema od te zahteve zaradi tega, ker se je bilo mogoče prepričati, da je kupec posnetka programa polnoleten: ali mora v primeru prodaje polnoletnim osebam v fazi naročila in nakupa takega posnetka obstajati popolna gotovost, da je kupec polnoleten, ali zadostuje, da si prodajalec tega posnetka prizadeva prepričati se o tem, da je kupec polnoleten?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 34 in 36 PDEU razlagati tako, da nasprotujeta ureditvi države članice, ki zaradi varstva mladoletnikov pred avdiovizualnimi vsebinami, ki bi lahko ogrozile njihovo dobrobit in razvoj, zahteva, da so avdiovizualni programi, posneti na fizičnem nosilcu in trženi prek spletne trgovine, predhodno predmet postopka nadzora in razvrstitve glede na starostne omejitve ter ustreznega označevanja v skladu s pravom te države članice, tudi če so bili ti programi že predmet podobnega postopka ter razvrščanja in označevanja na podlagi prava druge države članice.
Predložitveno sodišče poleg tega Sodišče prosi, naj pojasni, ali sta v okviru te presoje upoštevni, prvič, dejstvo, da zadevna nacionalna ureditev ne določa izjeme od take zahteve, če je mogoče ugotoviti, da je kupec posnetka, na katerega se nanaša ta ureditev, polnoleten, in drugič, dejstvo, da se navedena ureditev uporablja le za programe, ki jih ponujajo podjetja ali gospodarski subjekti, registrirani ali ustanovljeni v zadevni državi članici, ali oseba, ki je državljan te države članice, ali oseba, ki ima običajno prebivališče v tej državi članici oziroma če je bila odločitev o ponujanju teh programov sprejeta v tej državi članici.
Najprej je treba spomniti, da je prosti pretok blaga med državami članicami temeljno načelo Pogodbe DEU, ki je izraženo v prepovedi količinskih omejitev pri uvozu in vseh ukrepov z enakim učinkom med državami članicami, določeni v členu 34 PDEU (sodba z dne 18. junija 2019, Avstrija/Nemčija,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
, točka
in navedena sodna praksa).
V skladu z ustaljeno sodno prakso se prepoved ukrepov z enakim učinkom, kot so količinske omejitve uvoza iz člena 34 PDEU nanaša na vse ukrepe držav članic, ki bi lahko neposredno ali posredno, dejansko ali potencialno ovirali trgovino znotraj Unije (sodba z dne 18. junija 2019, Avstrija/Nemčija,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega ukrep, čeprav njegov namen ali učinek ni manj ugodno obravnavanje proizvodov iz drugih držav članic, prav tako spada k pojmu „ukrepi z enakim učinkom, kot so količinske omejitve“ v smislu člena 34 PDEU, če ovira dostop na trg države članice za proizvode s poreklom iz drugih držav članic (sodba z dne 18. junija 2019, Avstrija/Nemčija,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je zaradi ukrepa, kot je ta v postopku v glavni stvari, v skladu s katerim morajo biti avdiovizualni programi na podlagi prava države članice, v kateri se tržijo prek spletne trgovine, predhodno predmet postopka nadzora ter razvrščanja in označevanja glede na starostne omejitve, določene zaradi varstva mladoletnikov, uvoz posnetkov avdiovizualnih programov iz druge države članice bolj omejen in dražji.
Torej lahko tak ukrep ovira dostop do trga zadevne države članice za posnetke avdiovizualnih programov s poreklom iz drugih držav članic in zato v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah od 32 do 34 te sodbe, pomeni ukrep z enakim učinkom, kot so količinske omejitve v smislu člena 34 PDEU, ki načeloma ni v skladu z obveznostmi, ki izhajajo iz tega člena (glej v tem smislu sodbo z dne 14. februarja 2008, Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
, točki
in
).
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se nacionalna ureditev, ki pomeni ukrep z enakim učinkom, kot so količinske omejitve, lahko upraviči z enim od razlogov splošnega interesa, naštetih v členu 36 PDEU, ali z nujnimi zahtevami v splošnem interesu. V obeh primerih mora nacionalni ukrep zagotavljati uresničitev cilja, ki se zasleduje, in ne sme presegati tega, kar je nujno potrebno, da se doseže (glej v tem smislu zlasti sodbo z dne 12. novembra 2015, Visnapuu,
C‑198/14
,
EU:C:2015:751
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je iz predložitvene odločbe razvidno, da je namen ukrepa iz postopka v glavni stvari, kot določa člen 1 zakona o avdiovizualnih programih, varstvo mladoletnikov pred avdiovizualnimi programi, katerih vsebina je škodljiva za njihov razvoj.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je varstvo otroka določeno v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah, katere člen 24(1) določa, da imajo otroci pravico do potrebnega varstva in skrbi za zagotovitev njihove dobrobiti. Priznano je tudi z več mednarodnimi pravnimi instrumenti, med katerimi je med drugim Konvencija o otrokovih pravicah, ki so jo ratificirale vse države članice in katere člen 17(e) določa, da države pogodbenice te konvencije spodbujajo razvoj ustreznih smernic za zavarovanje otroka pred informacijami in gradivi, ki škodujejo njegovi blaginji.
Natančneje, glede avdiovizualnih programov je zakonodajalec Unije v uvodni izjavi 59 Direktive 2010/13 poudaril potrebo po varstvu mladoletnikov pred prisotnostjo vsebin, ki bi jim lahko škodile, pri čemer je v uvodni izjavi 104 te direktive opozoril, da gre za cilj v splošnem interesu, ki mu je treba zagotoviti visoko raven zaščite.
Zato je varstvo mladoletnikov pred avdiovizualnimi programi, katerih vsebina lahko škoduje njihovi dobrobiti in razvoju, nujna zahteva v splošnem interesu, ki načeloma upravičuje omejitev prostega pretoka blaga (glej v tem smislu sodbi z dne 14. februarja 2008, Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
, točka
in navedena sodna praksa, in z dne 19. novembra 2020, ZW,
C‑454/19
,
EU:C:2020:947
, točka
).
Kot izhaja iz točke 37 te sodbe, je treba presoditi še, ali je ureditev iz postopka v glavni stvari primerna za zagotavljanje uresničitve tega legitimnega cilja in ali ne presega tega, kar je nujno za njegovo uresničitev.
V zvezi s tem mora na koncu predložitveno sodišče, ki je edino pristojno za presojo dejstev spora o glavni stvari in razlago nacionalne zakonodaje, ugotoviti, ali in v katerem delu taka ureditev izpolnjuje te zahteve (sodba z dne 7. septembra 2022, Cilevičs in drugi,
C‑391/20
,
EU:C:2022:638
, točka
in navedena sodna praksa). Zato mora z uporabo natančnih statističnih podatkov ali drugih načinov objektivno preučiti, ali je mogoče na podlagi dokazov, ki jih je predložila zadevna država članica, razumno oceniti, da so izbrana sredstva primerna za uresničitev zastavljenih ciljev, pa tudi, ali je te mogoče doseči z ukrepi, ki manj omejujejo prosti pretok blaga (glej v tem smislu sodbo z dne 19. oktobra 2016, Deutsche Parkinson Vereinigung,
C‑148/15
,
EU:C:2016:776
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče, ki mora predložitvenemu sodišču dati koristen odgovor, pa je pristojno, da mu da oporne točke na podlagi spisa zadeve v glavni stvari in pisnih stališč, ki so mu bila predložena, tako da navedeno sodišče lahko razsodi (sodba z dne 7. septembra 2022, Cilevičs in drugi,
C‑391/20
,
EU:C:2022:638
, točka
in navedena sodna praksa).
Na prvem mestu, v zvezi s primernostjo nacionalne ureditve iz postopka v glavni stvari, da se dosežejo navedeni cilji, je treba poudariti, da zahteva, da so avdiovizualni programi, ki se tržijo v državi članici, pred tem razvrščeni in/ali so opremljeni z navedbo priporočene najnižje starosti za ogled teh programov, saj to potrošnikom omogoča, da se seznanijo z naravo vsebine teh programov in tako določijo tiste od navedenih programov, ki so prilagojeni starosti otrok, za katere so odgovorni, varuje mladoletnike pred programi, katerih vsebina bi lahko škodovala njihovi dobrobiti in razvoju (glej v tem smislu sodbo z dne 14. februarja 2008, Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
, točka
).
Vendar je mogoče ureditev, ki določa tak ukrep, šteti za tako, da zagotavlja ta cilj le, če resnično ustreza namenu za njegovo doseganje in če se izvaja dosledno in sistematično (glej v tem smislu sodbo z dne 4. julija 2019, Komisija/Nemčija,
C‑377/17
,
EU:C:2019:562
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba poudariti, prvič, da ureditev iz postopka v glavni stvari določa več izjem od obveznosti razvrščanja in označevanja avdiovizualnih programov na Finskem.
Kot je razvidno iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, te izjeme, določene v členih 9 in 10 zakona o avdiovizualnih programih, temeljijo na vsebini zadevnega programa ali okviru, v katerem se ta program ponuja. Poleg tega se lahko na podlagi člena 11 tega zakona izjemo pod določenimi pogoji odobri na zahtevo.
Vendar imajo take izjeme, če so strogo opredeljene in/ali se nanašajo na avdiovizualne programe, katerih vsebina
a priori
ne more škoditi razvoju mladoletnikov, omejen obseg. Tako ne kaže, da bi te izjeme lahko ovirale uresničitev cilja, ki mu sledi navedeni zakon, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
Drugič, iz člena 2 zakona o avdiovizualnih programih je razvidno, da je posnetek avdiovizualnega programa s tem zakonom urejen le, če ga na Finskem trži podjetje ali gospodarski subjekt, ki je registriran v tej državi članici ali ima v njej poslovno enoto, finski državljan ali oseba, ki ima običajno prebivališče na Finskem, ali če je bila odločitev o trženju tega posnetka sprejeta na Finskem.
Taka določba lahko, ker je na njeni podlagi iz področja uporabe zakona o avdiovizualnih programih izključen del posnetkov, ki se lahko iz druge države članice tržijo na Finskem, kar omogoča, da se na Finskem tako tržijo posnetki programov brez oznake glede minimalne starosti, ki se zahteva za njihov ogled, očitno omeji učinkovitost ureditve iz postopka v glavni stvari v škodo uresničevanja cilja varstva mladoletnikov.
Finska vlada je v pisnem stališču navedla, da na Finskem ni mogoče vzpostaviti pravne ureditve, na podlagi katere bi za posnetke avdiovizualnih programov, ki se na daljavo prodajajo iz druge države članice, lahko veljala obveznost razvrščanja, določena z zakonom o avdiovizualnih programih. Nikakor naj v praksi ne bi bilo mogoče učinkovito spremljati spoštovanja take obveznosti.
Poleg tega po mnenju te vlade večina finskih potrošnikov nakupe opravlja v spletnih trgovinah s sedežem na Finskem, tako da naj uresničitev cilja, ki mu sledi zakon o avdiovizualnih programih, ne bi bila bistveno ogrožena z dejstvom, da njegove določbe ne zajemajo vseh tujih ponudnikov posnetkov avdiovizualnih programov.
Kot je razvidno iz sodne prakse, navedene v točki 43 te sodbe, mora predložitveno sodišče med drugim na podlagi podatkov, ki so jih predložili organi zadevne države članice, objektivno preučiti, ali – zlasti glede na področje uporabe predpisov iz postopka v glavni stvari – obveznost razvrščanja in označevanja posnetkov avdiovizualnih programov, ki se tržijo na Finskem, resnično ustreza skrbi, da se doseže cilj varstva mladoletnih oseb pred tistimi od teh posnetkov, katerih vsebina bi lahko škodovala njihovi dobrobiti in razvoju.
Zato je treba upoštevati zlasti
ratio legis
, na katerem temelji omejitev področja uporabe ureditve iz postopka v glavni stvari, in posledice, ki jih ima ta omejitev v praksi za doseganje zastavljenega cilja.
Na drugem mestu je treba v zvezi s presojo nujnosti ukrepa iz postopka v glavni stvari poudariti, da morajo države članice v primeru neusklajenosti pravil, ki se uporabljajo za razvrščanje in označevanje avdiovizualnih programov, na ravni Unije, določiti raven, na kateri želijo zagotoviti varstvo mladoletnih oseb pred avdiovizualnimi vsebinami, ki lahko ogrozijo njihovo dobrobit in razvoj.
Zato ukrepi, ki jih sprejme država članica, da bi mladoletnike zaščitila pred takimi vsebinami, ne ustrezajo nujno konceptu, ki ga imajo vse države članice glede ravni in podrobnih pravil tega varstva. Ker je ta koncept v različnih državah članicah lahko različen zlasti zaradi moralnega ali kulturnega vidika, je treba državam članicam priznati določeno diskrecijsko pravico na tem področju (glej v tem smislu sodbo z dne 19. novembra 2020, ZW,
C‑454/19
,
EU:C:2020:947
, točka
in navedena sodna praksa).
Tako okoliščina, da se je država članica odločila za podrobna pravila za varstvo mladoletnih oseb pred vsebinami, ki lahko škodujejo njihovi dobrobiti in razvoju, ki se razlikujejo od tistih, ki jih je sprejela druga država članica, sama po sebi ne more vplivati na presojo sorazmernosti nacionalnih določb, sprejetih na tem področju, saj je treba te presojati le glede na cilj, ki ga želijo doseči, in raven varstva, ki ga želi zagotoviti zadevna država članica (glej v tem smislu sodbo z dne 14. februarja 2008, Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega zlasti izhaja, da lahko država članica upravičeno meni, da morajo imeti potrošniki, ki so prisotni na njenem ozemlju, možnost, da se oprejo na navedbe o starostni omejitvi in vsebini, ki odražajo moralno in kulturno pojmovanje, ki prevladuje v tej državi članici, da bi se lahko ob poznavanju dejstev odločili, ali je dani avdiovizualni program prilagojen starosti mladoletnih oseb, za katere so odgovorni.
Zato od države članice ni mogoče zahtevati, da se odpove obveznosti, da se avdiovizualni programi, ki se tržijo prek spletne trgovine, v tej državi članici predhodno razvrstijo in označijo glede na starostne omejitve zaradi varstva mladoletnikov, ker je bil tak program v drugi državi članici za to že razvrščen in označen.
Prav tako državi članici ni mogoče naložiti, naj določi odstopanje od obveznosti razvrščanja in označevanja avdiovizualnih programov glede na starostne omejitve, če bi se lahko ugotovilo, da je kupec posnetka polnoletna oseba. Če bi se namreč razvrščanje in označevanje avdiovizualnih programov glede na starostne omejitve opravila pred pošiljanjem nosilca, na katerem so posneti, vendar šele po njegovem nakupu, potrošniki ne bi mogli ob poznavanju dejstev ugotoviti, ali je program prilagojen starosti mladoletnih oseb, za katere so odgovorni ali bi lahko imeli dostop do tega posnetka. Obstajalo naj bi torej več tveganj, da bi mladoletnik dostopal do programa, ki ni prilagojen njegovi starosti. Ob upoštevanju teh ugotovitev tudi od države članice ni mogoče zahtevati, naj obveznost razvrščanja in označevanja določi le za programe, katerih posnetki se dejansko dobavljajo v to državo članico.
Poleg tega je treba poudariti, da poseg v prosti pretok posnetkov avdiovizualnih programov z ukrepom, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, očitno ne presega tega, kar je nujno za dosego cilja, ki mu sledi ta ukrep, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
V zvezi s tem je treba zlasti poudariti, da je finski zakonodajalec, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, področje uporabe spornega ukrepa omejil s členom 2, prvi odstavek, zakona o avdiovizualnih programih in v členih od 9 do 11 tega zakona določil več izjem od obveznosti razvrščanja in označevanja avdiovizualnih programov.
Poleg tega na podlagi nobenega elementa iz spisa, ki je na voljo Sodišču, ni mogoče ugotoviti, da postopek razvrščanja, izveden na podlagi tega zakona, ne bi bil zlahka dostopen, da ga ne bi bilo mogoče izvesti v razumnem roku, niti da odločbe, sprejete v zvezi s tem, v primeru zavrnitve ne bi bilo mogoče sodno izpodbijati. Vendar mora to preveriti predložitveno sodišče (glej v tem smislu sodbo Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
, točki
in
).
Glede na vse zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje za predhodno odločanje odgovoriti tako:
–
člena 34 in 36 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi države članice, ki – s ciljem varstva mladoletnikov pred avdiovizualnimi vsebinami, ki lahko škodujejo njihovi dobrobiti in razvoju – zahteva, da so avdiovizualni programi, ki so posneti na fizičnem nosilcu in se tržijo prek spletne trgovine, predhodno predmet postopka nadzora in razvrščanja glede na starostne omejitve ter ustreznega označevanja v skladu z zakonodajo te države članice, tudi če so bili ti programi že predmet podobnega postopka ter razvrščanja in označevanja na podlagi prava druge države članice, če ta ureditev zagotavlja uresničitev tega cilja in ne presega tistega, kar je potrebno za njegovo doseganje;
–
v zvezi s tem okoliščina, da je del posnetkov, ki se lahko v zadevni državi članici tržijo iz druge države članice, izključen s področja uporabe navedene ureditve, ni odločilna, če taka omejitev ne ogroža uresničitve cilja, ki se zasleduje. Prav tako ni odločilno dejstvo, da zadevna nacionalna ureditev ne določa izjeme od te zahteve, če je mogoče ugotoviti, da je kupec posnetka, na katerega se nanaša ta ureditev, polnoleten.
Drugo vprašanje
Ob upoštevanju odgovora na prvo vprašanje za predhodno odločanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (deseti senat) razsodilo:

Člena 34 in 36 PDEU je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta ureditvi države članice, ki – s ciljem varstva mladoletnikov pred avdiovizualnimi vsebinami, ki lahko škodujejo njihovi dobrobiti in razvoju – zahteva, da so avdiovizualni programi, ki so posneti na fizičnem nosilcu in se tržijo prek spletne trgovine, predhodno predmet postopka nadzora in razvrščanja glede na starostne omejitve ter ustreznega označevanja v skladu z zakonodajo te države članice, tudi če so bili ti programi že predmet podobnega postopka ter razvrščanja in označevanja na podlagi prava druge države članice, če ta ureditev zagotavlja uresničitev tega cilja in ne presega tistega, kar je potrebno za njegovo doseganje.

V zvezi s tem okoliščina, da je del posnetkov, ki se lahko v zadevni državi članici tržijo iz druge države članice, izključen s področja uporabe navedene ureditve, ni odločilna, če taka omejitev ne ogroža uresničitve cilja, ki se zasleduje. Prav tako ni odločilno dejstvo, da zadevna nacionalna ureditev ne določa izjeme od te zahteve, če je mogoče ugotoviti, da je kupec posnetka, na katerega se nanaša ta ureditev, polnoleten.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: finščina.