CELEX: 62021CJ0291
Begäran om förhandsavgörande
Civilrättsligt samarbete
Förordning (EU) nr 655/2014
Europeiskt förfarande för kvarstad på bankmedel
Villkor för att ett sådant beslut om kvarstad ska meddelas
Artikel 4
Begreppet 'dom'
Artikel 7
Begreppet 'dom … enligt vilken gäldenären är skyldig att betala … fordran'
Domstolsavgörande genom vilket gäldenären förpliktas att betala vite vid underlåtenhet att följa ett förbudsföreläggande
Förordning (EU) nr 1215/2012
Artikel 55
Tillämpningsområde

: avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat, oavsett dess rubricering, och domstolstjänstemans beslut i fråga om kostnader,
…
11)
ursprungsmedlemsstat
: den medlemsstat där beslutet om kvarstad meddelas”
I artikel 5, med rubriken ”Tillgänglighet”, i samma förordning föreskrivs följande:
”Fordringsägaren kan ansöka om kvarstad i följande situationer:
a)      Innan fordringsägaren har inlett ett förfarande mot gäldenären för prövning av ärendet i sak i en medlemsstat eller under ett sådant förfarande fram till dess att domen meddelas eller en förlikning inför domstol stadfästs eller ingås.
b)      Efter att fordringsägaren har fått en dom, en förlikning inför domstol eller en officiell handling i en medlemsstat, enligt vilken gäldenären är skyldig att betala fordringsägarens fordran.”
I artikel 6.3 i förordningen anges följande:
”Om fordringsägaren redan har en dom eller en förlikning inför domstol i sakfrågan, ska behörigheten att meddela ett beslut om kvarstad avseende den fordran som anges i domen eller förlikningen ligga hos domstolarna i den medlemsstat där domen meddelades eller förlikningen stadfästes eller ingicks.”
I artikel 7, med rubriken ”Förutsättningar för beslut om kvarstad”, i förordning nr 655/2014 föreskrivs följande:
” 1.      Domstolen ska meddela ett beslut om kvarstad när fordringsägaren har lagt fram tillräcklig bevisning för att övertyga domstolen om att det föreligger ett brådskande behov av en säkerhetsåtgärd i form av kvarstad, eftersom det finns reell risk för att det, utan en sådan åtgärd, inte kommer att gå att verkställa fordringsägarens fordran mot gäldenären eller bli betydligt svårare att göra detta.
2.      Om fordringsägaren ännu inte har en dom, en förlikning inför domstol eller en officiell handling enligt vilken gäldenären är skyldig att betala fordringsägarens fordran, ska fordringsägaren även lägga fram tillräcklig bevisning för att övertyga domstolen om att det är sannolikt att hans eller hennes talan i ärendet i sak mot gäldenären kommer att bifallas.”
I artikel 8.2 g ii) i samma förordning anges följande:
”Fordringsägaren kan ansöka om kvarstad i följande situationer:
…
g)      Det belopp som ansökan om kvarstad avser, dvs.
…
ii)      om fordringsägaren har en dom, en förlikning inför domstol eller en officiell handling, det belopp som huvudfordran uppgår till enligt domen, förlikningen inför domstol eller den officiella handlingen eller del därav samt den ränta och de kostnader som följer av artikel 15.”
I artikel 17.1 i förordningen anges följande:
”Den domstol till vilken en ansökan om kvarstad ges in ska pröva om förutsättningarna och kraven i denna förordning är uppfyllda.”
I artikel 48 b i samma förordning föreskrivs att den förordningen inte påverkar tillämpningen av förordning nr 1215/2012.

Belgisk rätt
Genom lag av den 31 januari 1980 (
Moniteur belge
av den 20 februari 1980, s. 2181) godkände den belgiska lagstiftaren Beneluxkonventionen om en enhetlig lag om viten och bilagan (den enhetliga lagen om viten), vilka undertecknades i Haag den 26 november 1973. Sedan dess regleras vite i belgisk rätt av artiklarna 1385 bis–1385 nonies i Code judiciaire (processlagen).
Artikel 1385 bis i nämnda lag har följande lydelse:
”Rätten får på begäran av en part förplikta den andra parten att betala ett penningbelopp, benämnt vite, om denna inte uppfyller den huvudförpliktelse som fastställs i målet …, och detta utan att det påverkar rätten till skadestånd om sådan rätt föreligger.  …”
Artikel 1385 ter i processlagen har följande lydelse:
”Rätten får fastställa vitet antingen som ett engångsbelopp eller som ett belopp per tidsenhet eller belopp för varje överträdelse. I de två sista fallen kan domstolen även fastställa ett belopp utöver vilket förpliktelsen att betala vite inte längre har någon verkan.”
Artikel 1385 quater i samma lag har följande lydelse:
”Det ackumulerade vitet tillkommer fullt ut den part till vars förmån domen meddelats och kan indrivas på grundval av denna dom.”
I artikel 1498 i processlagen föreskrivs följande:
”Om det uppstår svårigheter vid verkställigheten, kan berörd part vända sig till kvarstadsdomaren. Om en part utnyttjar den möjligheten, får detta emellertid inte någon suspensiv verkan. Kvarstadsdomaren får fatta beslut om upphävande av beslutet om kvarstad.”

Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Genom avgörande av den 3 september 2013, som meddelades av Tribunal de commerce de Liège (Handelsdomstolen i Liège, Belgien), vilket därefter fastställdes genom dom av Cour d'appel de Liège (Appellationsdomstolen i Liège, Belgien) av den 6 januari 2015, förelades Soft Paris och Soft Paris Parties, vid äventyr av vite på 2 500 euro  per överträdelse, bland annat att upphöra med all saluföring av sina varor och tjänster inom Beneluxområdet under ordmärket SOFT PARIS.
Den 27 april 2021 utverkade Starkinvest ett betalningsföreläggande på 86 694,22 euro, varav 85 000 euro  avsåg vite för perioden från den 24 mars till den 27 april 2021.
Genom ansökan som inkom till kansliet vid Tribunal de première instance de Liège (Förstainstansdomstolen i Liège, Belgien) den 3 maj 2021, ansökte Starkinvest om ett europeiskt beslut om kvarstad på bankmedel upp till ett belopp av 85 000 euro, med avseende på samtliga belopp som eventuellt finns på de franska bankkonton som tillhör Soft Paris Parties, som har sitt säte i Irland.
Vid bedömningen av villkoren för att ett beslut om kvarstad på sådana bankmedel ska meddelas, framhöll Tribunal de première instance de Liège (Förstainstansdomstolen i Liège), som är hänskjutande domstol, att artikel 7 i förordning nr 655/2014 innebär att ett regelverk införs där det görs skillnad mellan två olika hypoteser. Den första hypotesen är att fordringsägaren redan innehar en exekutionstitel och därför inte behöver styrka att fordran är välgrundad. Den andra hypotesen är att fordringsägaren inte innehar någon exekutionstitel och därför ska lägga fram tillräcklig bevisning för att övertyga domstolen om att det är sannolikt att hans eller hennes talan i ärendet i sak mot gäldenären kommer att bifallas.
Härav följer, enligt den hänskjutande domstolen, att dess prövning i förevarande fall är beroende av frågan huruvida Starkinvest med framgång kan göra gällande att den dom som Cour d'appel de Liège (Appellationsdomstolen i Liège) meddelade den 6 januari 2015 utgör en exekutionstitel, det vill säga en dom ”enligt vilken gäldenären är skyldig att betala fordringsägarens fordran”, i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 655/2014.
Den hänskjutande domstolen har understrukit att nämnda dom enligt vilken vite ska betalas till Starkinvest vid underlåtenhet att följa ett förbudsföreläggande, inte innefattar någon uppgift om det exakta vitesbeloppet. Vitesbeloppets omfattning var nämligen per definition inte känd  då domen meddelades. Det är enligt belgisk rätt emellertid inte nödvändigt att fastställa vitesbeloppet innan det beslutas om kvarstad, så snart som den dom genom vilken någon förpliktas att betala vite är verkställbar och delges. Den behöriga domstolen prövar endast denna fråga inom ramen för ett förfarande för invändning mot beslutet om kvarstad.
Eftersom ”fordran” definieras i artikel 4 i förordning nr 655/2014 som ”en förpliktelse som avser betalning av ett bestämt penningbelopp som är förfallet till betalning eller en förpliktelse som avser betalning av ett bestämbart penningbelopp som har sin grund i en transaktion eller en händelse som redan har ägt rum, förutsatt att talan angående en sådan förpliktelse kan väckas vid domstol”, har den hänskjutande domstolen sökt klarhet i huruvida vitet, vars princip och grundbelopp fastställs i en dom men vars exigibla belopp varierar beroende på de bristande uppfyllelser som gäldenären kan göra sig skyldig till i framtiden, kan betraktas som en ”fordran” i den mening som avses i denna bestämmelse.
Den hänskjutande domstolen har angett att om så ska anses vara fallet ska det avgörande genom vilket ett vite föreläggs betraktas som en dom ”enligt vilken gäldenären är skyldig att betala … fordran”, i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 655/2014. Den har vidare påpekat att domstolen i ursprungsmedlemsstaten, som ska avgöra huruvida ett europeiskt beslut om kvarstad på bankmedel ska meddelas, i så fall fråntas all behörighet att kontrollera huruvida den aktuella fordran verkligen föreligger. En sådan kontroll skulle dock göra det möjligt för den domstol som handlägger frågan att kontrollera att det vite som är föremål för ansökan om att ett beslut om kvarstad ska meddelas sannolikt verkligen ska betalas, att ingen preskriptionsregel ska tillämpas och att samtliga förfaranderegler har iakttagits, inbegripet dem som rör information om delgivning av det vite som det fattats beslut om.
Därutöver har den hänskjutande domstolen sökt klarhet i om artikel 55 i förordning nr 1215/2012 ska beaktas vid den tolkning som ska göras, eftersom den artikeln anger att en dom som meddelats i en medlemsstat och varigenom någon förpliktas att betala vite ska vara verkställbar i den anmodade medlemsstaten endast om vitesbeloppet slutligt har fastställts av domstol i ursprungsmedlemsstaten.
Vidare anser den hänskjutande domstolen att det är oklart om vitesbeloppet redan måste ha fastställts för att en dom varigenom någon förpliktas att betala vite ska kunna anses utgöra en dom ”enligt vilken gäldenären är skyldig att betala … fordran”, i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 655/2014, och den domstol som ska avgöra huruvida ett europeiskt beslut om kvarstad på bankmedel ska meddelas därmed genom förekomsten av en sådan exekutionstitel fråntas all behörighet att kontrollera huruvida den aktuella fordran verkligen föreligger.
Det är mot denna bakgrund som kvarstadsdomaren vid Tribunal de première instance de Liège (Förstainstansdomstolen i Liège) har beslutat att vilandeförklara målet och att ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)      Utgör ett domstolsavgörande som delgetts genom vilket en part förpliktas att betala vite vid underlåtenhet att följa ett förbudsföreläggande en dom enligt vilken gäldenären är skyldig att betala fordringsägarens fordran, i den mening som avses i artikel 7.2 i [förordning nr 655/2014]?
2)      Omfattas ett domstolsavgörande genom vilket en part förpliktas att betala vite, även om avgörandet är verkställbart i ursprungslandet, av begreppet dom, i den mening som avses i artikel 4 i [förordning nr 655/2014], trots att vitet inte har fastställts i enlighet med artikel 55 i [förordning nr 1215/2012]?”

Förfarandet vid domstolen
Den hänskjutande domstolen har begärt att EU-domstolen ska handlägga detta mål skyndsamt med tillämpning av artikel 105.1 i domstolens rättegångsregler.
Till stöd för sin begäran har den hänskjutande domstolen hänvisat till ansökan om att ett beslut om kvarstad ska meddelas och den omständigheten att målet har vilandeförklarats i väntan på EU-domstolens tolkning.
Av artikel 105.1 i rättegångsreglerna följer att domstolens ordförande, på ansökan av den hänskjutande domstolen eller i undantagsfall på eget initiativ, får, efter att ha hört referenten och generaladvokaten, besluta att ett mål om förhandsavgörande ska handläggas skyndsamt med avvikelse från vad som gäller enligt dessa rättegångsregler, när målet är av sådan beskaffenhet att det måste avgöras utan dröjsmål.
I förevarande fall beslutade domstolens ordförande, den 14 juni 2021, efter att ha hört referenten och generaladvokaten, att ansökan om skyndsam handläggning skulle avslås, med motiveringen att de skäl som den hänskjutande domstolen hade angett inte var sådana att det kunde anses ha visats att de villkor som anges i artikel 105.1 i rättegångsreglerna var uppfyllda i förevarande mål.
En skyndsam handläggning av ett mål utgör nämligen ett processrättsligt instrument som är avsett att hantera högst trängande fall  (dom av den 21 december 2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, punkt 37 och där angiven rättspraxis). Enbart det intresse som enskilda har av att så snabbt som möjligt fastställa omfattningen av de rättigheter som de har enligt unionsrätten, som visserligen är legitimt, eller enbart ekonomiska intressen, hur betydande och legitima de än må vara, utgör inte i sig skäl  för en skyndsam handläggning av målet  (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 november 2021,  Energieversorgungscenter Dresden-Wilschdorf, C‑938/19, EU:C:2021:908, punkterna 43 och 45 och där angiven rättspraxis).

Prövning av tolkningsfrågorna
Den hänskjutande domstolen har, genom sina två tolkningsfrågor, vilka ska prövas gemensamt, sökt klarhet i huruvida artikel 7.2 i förordning nr 655/2014 ska tolkas så, att ett domstolsavgörande genom vilket gäldenären förpliktas att betala vite vid underlåtenhet att följa ett förbudsföreläggande och i vilket vitesbeloppet således inte fastställs definitivt, utgör en dom enligt vilken gäldenären är skyldig att betala fordran, i den mening som avses i denna bestämmelse, vilket innebär att den fordringsägare som ansöker om att ett beslut om kvarstad ska meddelas befrias från skyldigheten att inkomma med tillräcklig bevisning för att övertyga domstolen om att det är sannolikt att hans eller hennes talan i ärendet i sak mot gäldenären kommer att bifallas.
Det ska härvidlag erinras om att det av artikel 17.1 i förordning nr 655/2014 framgår att en domstol till vilken en ansökan om kvarstad ges in ska pröva om förutsättningarna och kraven i denna förordning är uppfyllda.
Villkoren för att meddela ett beslut om kvarstad anges i artikel 7 i förordning nr 655/2014. I punkt 1 i denna artikel, jämförd med dess punkt 2, föreskrivs i huvudsak att den domstol till vilken ansökan om kvarstad ges in ska meddela ett beslut om kvarstad när fordringsägaren, som har en dom, en förlikning inför domstol eller en officiell handling enligt vilken gäldenären är skyldig att betala fordringsägarens fordran, lägger fram tillräcklig bevisning för att övertyga domstolen om att det föreligger ett brådskande behov av en säkerhetsåtgärd.  Om fordringsägaren ännu inte har erhållit en sådan dom, förlikning eller officiell handling, ska denne, enligt punkt 2 i nämnda artikel, lägga fram tillräcklig bevisning inte endast för att styrka ett brådskande behov utan även för att övertyga domstolen om att det är sannolikt att hans eller hennes talan i ärendet i sak mot gäldenären kommer att bifallas.
Det ska dessutom påpekas att begreppen ”dom” och ”fordran”, som används i artikel 7.2 i förordning nr 655/2014, definieras i artikel 4 led 5 respektive led 8 i denna förordning.
I artikel 4 i förordning nr 655/2014 definieras ”fordran” som ”en förpliktelse som avser betalning av ett bestämt penningbelopp som är förfallet till betalning eller en förpliktelse som avser betalning av ett bestämbart penningbelopp som har sin grund i en transaktion eller en händelse som redan har ägt rum, förutsatt att talan angående en sådan förpliktelse kan väckas vid domstol”.
Även om det är möjligt att tillgripa ett beslut om kvarstad för att garantera fordringar som redan har förfallit till betalning, måste detta således även gälla fordringar som ännu inte har förfallit till betalning, under förutsättning att de följer av en tidigare transaktion eller händelse och att deras belopp kan fastställas när de förebringas vid domstol i syfte att nämnda beslut ska meddelas.
Bland de fordringar som ännu inte har förfallit till betalning och som avses i artikel 4 led 5 i förordning nr 655/2014 återfinns, såsom framgår av skäl 12 i förordningen, fordringar som gäller skadestånd utanför avtalsförhållanden samt civilrättsliga fordringar på skadestånd eller återbetalning till följd av ett handlande som ger upphov till straffrättsliga påföljder. Det är emellertid inte en sådan fordran som ligger till grund för det i det nationella målet aktuella domstolsavgörandet om vite.
Såsom generaladvokaten har påpekat, i punkterna 65 och 66 i sitt förslag till avgörande, ska den transaktion eller den händelse som ligger till grund för den fordran som ännu inte har förfallit till betalning och som avses i artikel 4 led 5 i förordning nr 655/2014 nämligen föregå den  dom enligt vilken gäldenären är skyldig att betala fordran, vilken nämns i artikel 7.2 i förordningen. Det är uppenbart att detta inte är fallet i förevarande mål, eftersom ett åsidosättande av det förbudsföreläggande som kan föranleda betalning av vite inte kan ske förrän efter det att domen enligt vilken vite ska betalas har meddelats.
Begreppet dom, som i artikel 4 led 8 i förordning nr 655/2014 definieras som ”avgörande som har meddelats av en domstol i en medlemsstat, oavsett dess rubricering, och domstolstjänstemans beslut i fråga om kostnader”, ska tolkas så, att denna dom ska vara verkställbar (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 november 2019, K.H.K. (Kvarstad på bankmedel), C‑555/18, EU:C:2019:937, punkt 44).
Mot bakgrund av det ovan anförda ska uttrycket ”dom … enligt vilken gäldenären är skyldig att betala … fordran”, som används i artikel 7 i förordning nr 655/2014, förstås som en verkställbar dom genom vilken gäldenären förpliktas att betala ett visst belopp eller ett belopp som kan fastställas vid den tidpunkt då domen meddelas.
Såsom generaladvokaten har påpekat, i punkterna 62, 63 och 73 i sitt förslag till avgörande, avser ett domstolsavgörande genom vilket gäldenären är skyldig att betala vite vid underlåtenhet att följa ett förbudsföreläggande, vid antagandet att nämnda avgörande är verkställbart, visserligen en förpliktelse som avser en betalning av ett teoretiskt sett bestämbart penningbelopp. Nämnda avgörande kan emellertid inte innehålla det exakta belopp som fordran avser, eftersom det beloppet beror på framtida händelser och därför inte är känt vid tidpunkten för meddelandet av det domstolsavgörande genom vilket vite föreläggs.
Uttrycket ”dom … enligt vilken gäldenären är skyldig att betala fordringsägarens fordran”, som används i artikel 7.2 i förordning nr 655/2014, ska nämligen tolkas i sitt sammanhang, med beaktande av de bestämmelser som föregår artikel 7.2 och de som följer på denna.
Således föreskrivs det uttryckligen i artikel 6.3 i förordning nr 655/2014 att om fordringsägaren redan har en dom ”ska behörigheten att meddela ett beslut om kvarstad avseende den fordran som anges i domen” ligga hos domstolarna i den medlemsstat där domen meddelades.
På samma sätt framgår det av artikel 8.2 g ii) i förordning nr 655/2014 att fordringsägaren får begära att ett beslut om kvarstad ska meddelas avseende ”det belopp som huvudfordran uppgår till enligt domen … eller del därav”.
I den mån ett domstolsavgörande genom vilket en part förpliktas att betala vite vid en framtida underlåtenhet att följa ett förbudsföreläggande inte innehåller det exakta beloppet för den fordran som ska drivas in, kan det följaktligen inte anses utgöra ”en dom … enligt vilken gäldenären är skyldig att betala … fordran”, i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning nr 655/2014, som innebär att fordringsägaren befrias från skyldigheten att lägga fram tillräcklig bevisning för att övertyga den domstol till vilken ansökan om att ett sådant beslut ska meddelas om att dennes talan i sak mot gäldenären sannolikt kommer att bifallas.
Syftena med förordning nr 655/2014 stöder en sådan tolkning. Den förordningen har nämligen till syfte att inrätta ett förfarande på unionsnivå som alternativ till de säkerhetsåtgärder som föreskrivs i nationell rätt, vilket gör det möjligt att, genom tvingande och direkt tillämpliga bestämmelser, på ett effektivt och snabbt sätt belägga tillgångar på bankkonton med kvarstad (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 november 2019, K.H.K. (Kvarstad på bankmedel), C‑555/18, EU:C:2019:937, punkterna 31 och 32).
Syftet med artikel 7 i förordning nr 655/2014, jämförd med skäl 14 i samma förordning, är nämligen att åstadkomma en lämplig balans mellan fordringsägarens och gäldenärens intressen, vilket framgår av att det i den artikeln föreskrivs olika villkor för utfärdande av ett beslut om kvarstad på bankmedel beroende på om fordringsägaren redan har eller inte har utverkat en exekutionstitel som ålägger gäldenären att betala sin fordran i en medlemsstat. Detta innebär i synnerhet att fordringsägaren i det första fallet endast behöver visa att det finns ett brådskande behov av kvarstad på grund av att det föreligger en överhängande risk, medan fordringsägaren i det andra fallet även måste övertyga domstolen om att denna åtgärd omedelbart framstår som befogad (
fumus boni juris
) (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 november 2019, K.H.K. (Kvarstad på bankmedel), C‑555/18, EU:C:2019:937, punkt 40).
Såsom generaladvokaten har påpekat, i punkt 75 och följande punkter i sitt förslag till avgörande, skulle en tolkning av artikel 7.2 i förordning nr 655/2014, enligt vilken ett domstolsavgörande genom vilket gäldenären förpliktas att betala ett belopp som teoretiskt sett är bestämbart men vars exakta belopp fortfarande är osäkert, utgör en ”dom … enligt vilken gäldenären är skyldig att betala … fordran”, i den mening som avses i nämnda artikel, kunna rubba den balans som avses i punkt 50 i förevarande dom, vilken, såsom framgår av skäl 14 i förordningen, består i att göra en avvägning mellan fordringsägarens intresse av att ett beslut om kvarstad meddelas och gäldenärens intresse av att undvika missbruk av ett sådant beslut.
Kravet på att det exakta beloppet för den fordran som ska drivas in ska fastställas och att vitet följaktligen ska fastställas innan beslutet om kvarstad delges motiveras följaktligen av iakttagandet av den lämpliga balans som ska säkerställas mellan fordringsägarens och gäldenärens intressen.
Det ska i detta hänseende erinras om att belgisk rätt skiljer sig från de regler som gäller i de andra medlemsstaterna genom att,  i fråga om vite,  bestämmelser tillämpas som antagits efter godkännandet av Beneluxkonventionen om en enhetlig lag om vite, undertecknad i Haag den 26 november 1973.
För att avhjälpa de svårigheter som skulle ha kunnat uppstå till följd av skillnader mellan medlemsstaternas lagstiftningar i denna fråga, infördes en särskild bestämmelse i artikel 43 i konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 299, 1972, s. 32), enligt vilken ”[e]n utländsk dom varigenom någon förpliktas att betala vite är verkställbar i verkställighetsstaten endast om vitets belopp slutligt har fastställts av domstol i ursprungsstaten”. Denna regel återgavs i samma ordalag i artikel 49 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s. 1) och återfinns numera i artikel 55 i förordning nr 1215/2012 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 september 2015, Bohez, C‑4/14, EU:C:2015:563, punkt 56).
Även om förordning nr 655/2014 inte innehåller någon motsvarande bestämmelse om vite, går det emellertid inte att av detta dra slutsatsen att unionslagstiftarens avsikt var att undanta vite från förordningens tillämpningsområde. I artikel 48 b i samma förordning föreskrivs att den förordningen inte påverkar tillämpningen av förordning nr 1215/2012. Kravet på att det exakta beloppet för den fordran som ska drivas in ska fastställas och att vitesbeloppet  redan ska ha fastställts, ligger inte bara i linje med det effektivitetsmål som eftersträvas med förordning nr 655/2014, utan är även förenligt med den intresseavvägning som görs i förordningen (se, analogt, dom av den 9 september 2015, Bohez, C‑4/14, EU:C:2015:563, punkterna 46 och 57).
Av det anförda följer att tolkningsfrågorna ska besvaras enligt följande. Artikel 7.2 i förordning nr 655/2014 ska tolkas så, att ett domstolsavgörande genom vilket gäldenären förpliktas att betala vite vid underlåtenhet att följa ett förbudsföreläggande och i vilket vitesbeloppet således inte fastställs definitivt inte utgör en dom enligt vilken gäldenären är skyldig att betala fordran, i den mening som avses i denna bestämmelse, vilket innebär att den fordringsägare som ansöker om att ett beslut om kvarstad ska meddelas inte befrias från skyldigheten att lägga fram tillräcklig bevisning för att övertyga den domstol  som har att pröva denna ansökan om att det är sannolikt att hans eller hennes talan i ärendet i sak mot gäldenären kommer att bifallas.

Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
Artikel 7.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 655/2014 av den 15 maj 2014 om inrättande av ett europeiskt förfarande för kvarstad på bankmedel för att underlätta gränsöverskridande skuldindrivning i mål och ärenden av privaträttslig natur
ska tolkas så,
att ett domstolsavgörande genom vilket gäldenären förpliktas att betala vite vid underlåtenhet att följa ett förbudsföreläggande och i vilket vitesbeloppet således inte fastställs definitivt inte utgör en dom enligt vilken gäldenären är skyldig att betala fordran, i den mening som avses i denna bestämmelse, vilket innebär att den fordringsägare som ansöker om att ett europeiskt beslut om kvarstad på bankmedel ska meddelas inte befrias från skyldigheten att lägga fram tillräcklig bevisning för att övertyga den domstol som har att pröva denna ansökan om att det är sannolikt att hans eller hennes talan i ärendet i sak mot gäldenären kommer att bifallas.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.