CELEX: 62020CJ0217
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Smernica 2003/88/ES
Organizácia pracovného času
Ochrana zdravia a bezpečnosti pracovníkov
Článok 7 ods. 1
Právo na platenú dovolenku za kalendárny rok
Výška odmeny
Odmena znížená z dôvodu práceneschopnosti

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (
Ú. v. EÚ L 299, 2003, s. 9
; Mim. vyd. 05/004, s. 381).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi žalobcom vo veci samej a Staatssecretaris van Financiën (štátny tajomník pre financie, Holandsko) vo veci výšky odmeny, na ktorú má žalobca nárok z dôvodu platenej dovolenky za kalendárny rok.
Právny rámec
Právo Únie
Odôvodnenia 2 a 4 až 6 smernice 2003/88 stanovujú:
„(2)
Článok 137 [ES] stanovuje, že spoločenstvo má podporovať a dopĺňať aktivity členských štátov s cieľom zlepšiť pracovné prostredie na ochranu zdravia a bezpečnosti pracovníkov. …
…
(4)
zlepšenie bezpečnosti, hygieny a ochrany zdravia pracovníkov pri práci je cieľom, ktorý by sa nemal podriaďovať čisto ekonomickým úvahám;
(5)
všetci pracovníci by mali mať primeranú dobu odpočinku. …
(6)
treba prihliadať na zásady Medzinárodnej organizácie práce s ohľadom na organizáciu pracovného času, vrátane zásad súvisiacich s nočnou prácou“
Článok 1 tejto smernice, nazvaný „Účel a rozsah pôsobnosti“, stanovuje:
„1.   Táto smernica ustanovuje minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia pre organizáciu pracovného času.
2.   Táto smernica sa vzťahuje na:
a)
minimálne doby… ročnej dovolenky [dovolenky za kalendárny rok –
neoficiálny preklad
]
…“
Článok 7 uvedenej smernice, nazvaný „Ročná dovolenka [Dovolenka za kalendárny rok –
neoficiálny preklad
]“, stanovuje:
„1.   Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, že každý pracovník bude mať nárok na platenú ročnú dovolenku [dovolenku za kalendárny rok –
neoficiálny preklad
] v trvaní najmenej štyroch týždňov v súlade s podmienkami pre vznik nároku a pre poskytnutia takej dovolenky, ustanovenými vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou.
2.   Namiesto minimálnej doby ročnej platenej dovolenky [dovolenky za kalendárny rok –
neoficiálny preklad
] nemôže byť vyplatená peňažná náhrada, s výnimkou prípadov skončenia pracovného pomeru.“
Holandské právo
Podľa § 22 ods. 1 Algemeen Rijksambtenarenreglement (Všeobecný štatút štátnych zamestnancov) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „ARAR“) majú štátni zamestnanci nárok na dovolenku za kalendárny rok so zachovaním ich odmeny v plnej výške.
§ 37 ARAR stanovuje:
„1.   V prípade práceneschopnosti z dôvodu choroby má štátny zamestnanec nárok na to, aby mu bola počas 52 týždňov aj naďalej vyplácaná jeho odmena. V prípade trvajúcej práceneschopnosti má potom naďalej nárok na výplatu vo výške 70 % svojej odmeny.
…
5.   Odchylne od odseku 1 má štátny zamestnanec nárok, a to aj po uplynutí obdobia 52 týždňov uvedeného v odseku 1, aby mu bola aj naďalej vyplácaná jeho odmena za počet hodín, ktoré odpracoval alebo ktoré by odpracoval, ak by mu bola táto práca ponúknutá.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Žalobca vo veci samej je zamestnancom Belastingdienst (Daňová správa, Holandsko). Od 24. novembra 2015 je z dôvodu choroby dlhodobo čiastočne práceneschopný a je príjemcom opatrenia na opätovné začlenenie do pracovného procesu.
Podľa § 37 ods. 1 ARAR sa žalobcovi počas prvého roka práceneschopnosti, t. j. do 24. novembra 2016, naďalej vyplácala odmena v plnej výške a od tohto dňa sa mu vyplácalo 70 % odmeny. Na základe tohto článku 37 ods. 5 sa mu však zachovalo vyplácanie odmeny za hodiny, počas ktorých bol považovaný za práceschopného, v plnej výške.
Počas dovolenky za kalendárny rok, ktorú žalobca vo veci samej čerpal od 25. júla do 17. augusta 2017, mu bola vyplácaná náhrada vo výške rovnajúcej sa odmene poberanej od 24. novembra 2016, teda 70 % jeho odmeny za hodiny zodpovedajúce jeho pracovnej neschopnosti a 100 % jej odmeny za hodiny, počas ktorých bol považovaný za práceschopného.
Žalobca vo veci samej sťažnosťou podanou štátnemu tajomníkovi pre financie spochybnil výšku sumy tejto odmeny, pričom tvrdil, že počas tejto dovolenky mu mala byť vyplácaná odmena v plnej výške. Keďže štátny tajomník pre financie zamietol túto sťažnosť rozhodnutím z 13. októbra 2017, žalobca vo veci samej podal proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Rechtbank Overijssel (súd v Overijsseli, Holandsko), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
Tento súd uvádza, že podľa § 22 ods. 1 ARAR má štátny zamestnanec každoročne nárok na platenú dovolenku so zachovaním jeho „odmeny v plnej výške“. Domnieva sa, že tento pojem „odmena v plnej výške“ sa vzťahuje na odmenu počas pracovného obdobia predchádzajúceho obdobiu, počas ktorého sa podáva žiadosť o dovolenku za kalendárny rok (ďalej len „referenčné obdobie“), teda vo veci samej na odmenu uvedenú v bode 10 tohto rozsudku. V dôsledku toho je stanovisko štátneho tajomníka pre financie v súlade s vnútroštátnou právnou úpravou.
Okrem toho vnútroštátny súd uvádza, že hoci smernica 2003/88 zaručuje právo čerpať platenú dovolenku za kalendárny rok v trvaní najmenej štyroch týždňov, vrátane prípadov úplnej práceneschopnosti, neobsahuje žiadnu informáciu, pokiaľ ide o výšku odmeny, ktorá sa má počas tejto dovolenky za kalendárny rok vyplácať.
Tento súd pripomína, že Súdny dvor vo svojich rozsudkoch zo 16. marca 2006, Robinson‑Steele a i. (
C‑131/04 a C‑257/04
,
EU:C:2006:177
), ako aj z 20. januára 2009, Schultz‑Hoff a i. (
C‑350/06 a C‑520/06
,
EU:C:2009:18
), dospel k záveru, že pracovníkovi sa počas dovolenky za kalendárny rok musí vyplácať „bežná“ odmena. V tejto súvislosti uvedený súd uvádza, že výška odmeny, ktorú žalobca vo veci samej poberal počas svojej dovolenky za kalendárny rok, je rovnaká ako suma, ktorú dostával počas referenčného obdobia.
Vnútroštátny súd však tiež uvádza, že Súdny dvor v bode 25 rozsudku z 20. januára 2009Schultz‑Hoff a i. (
C‑350/06 a C‑520/06
,
EU:C:2009:18
), spresnil, že účel práva na dovolenku za kalendárny rok sa líši od účelu práva na nemocenskú dovolenku.
Vzhľadom na túto úvahu sa pýta, či má na nárok dotknutého pracovníka na platenú dovolenku za kalendárny rok vplyv skutočnosť, že sa na účely stanovenia výšky odmeny, ktorá sa vypláca počas obdobia platenej dovolenky za kalendárny rok, zohľadní zníženie odmeny, ku ktorému došlo v dôsledku práceneschopnosti.
Za týchto okolností Rechtbank Overijssel (súd v Overijsseli) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 7 ods. 1 smernice [2003/88] vykladať v tom zmysle, že pracovník z dôvodu výkonu svojho práva na dovolenku za kalendárny rok nestráca svoju odmenu alebo časť z nej? Alebo sa má toto ustanovenie vykladať v tom zmysle, že pracovník si počas výkonu svojho práva na dovolenku za kalendárny rok zachová svoju odmenu bez ohľadu na príčinu, pre ktorú nepracuje počas dovolenky?
2.
Má sa článok 7 ods. 1 smernice [2003/88] vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym ustanoveniam a praxi, podľa ktorých si pracovník, ktorý je z dôvodu choroby práceneschopný, na začiatku jeho dovolenky zachová odmenu do výšky, ktorú dostal bezprostredne pred začiatkom svojej dovolenky, aj keď je táto odmena z dôvodu dlhodobej práceneschopnosti nižšia ako odmena v prípade úplnej schopnosti pracovať?
3.
Má sa právo každého pracovníka na platenú dovolenku za kalendárny rok na základe článku 7 [smernice 2003/88] a ustálenej judikatúry Európskej únie vykladať v tom zmysle, že je v rozpore s týmto právom, ak sa odmena kráti počas dovolenky v prípade práceneschopnosti?“
O prejudiciálnych otázkach
Svojimi prejudiciálnymi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym ustanoveniam a praxi, podľa ktorých platí, že v prípade, keď pracovník práceneschopný z dôvodu choroby uplatní svoj nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok, sa na účely určenia výšky odmeny, ktorá sa mu zaplatí z dôvodu čerpania dovolenky za kalendárny rok, zohľadní výška odmeny, ktorá sa mu vyplácala počas referenčného obdobia po znížení, ku ktorému došlo v dôsledku pracovnej neschopnosti.
V tejto súvislosti treba po prvé pripomenúť, ako vyplýva zo samotného znenia článku 7 ods. 1 smernice 2003/88, že toto ustanovenie zakotvuje v prospech každého pracovníka nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok v trvaní najmenej štyroch týždňov. Toto právo musí byť považované za mimoriadne dôležitú zásadu sociálneho práva Únie, ktorú príslušné vnútroštátne orgány môžu uplatňovať len v medziach výslovne vytýčených samotnou smernicou 2003/88 (rozsudok z 25. júna 2020, Vărchoven kasacionen săd na Republika Bălgarija a Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 a C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, bod
a citovaná judikatúra).
Po druhé keďže nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok je zakotvený v článku 7 ods. 1 smernice 2003/88, treba uviesť, že ako vyplýva z odôvodnenia 4 tejto smernice, účelom jej ustanovení je zlepšenie bezpečnosti, hygieny a ochrany zdravia pracovníkov pri práci.
Odôvodnenie 5 tejto smernice navyše spresňuje, že „všetci pracovníci by mali [musia –
neoficiálny preklad
] mať dostatočný čas odpočinku“.
V dôsledku toho článok 1 uvedenej smernice stanovuje minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia pre organizáciu pracovného času a okrem iného sa uplatňuje na minimálne doby dovolenky za kalendárny rok.
Vzhľadom na tieto ciele treba pripomenúť, že je nesporné, že právo na dovolenku za kalendárny rok zakotvené v článku 7 smernice 2003/88 sleduje dvojaký cieľ, a to jednak umožniť pracovníkovi odpočinúť si od vykonávania úloh, ktoré mu ukladá pracovná zmluva, a jednak poskytnúť mu čas na oddych a zotavenie sa (rozsudok z 25. júna 2020, Vărchoven kasacionen săd na Republika Bălgarija a Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 a C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, bod
a citovaná judikatúra).
Pracovník totiž musí mať za normálnych okolností k dispozícii skutočnú dobu na odpočinok, aby sa zachovala jeho bezpečnosť a jeho zdravie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. januára 2009, Schultz‑Hoff a i.,
C‑350/06 a C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, bod
).
Cieľ práva na platenú dovolenku za kalendárny rok, zakotveného v článku 7 ods. 1 smernice 2003/88, ktorý odlišuje tento typ dovolenky od iných typov dovolenky sledujúcich iné ciele, napríklad od nemocenskej dovolenky, ktorej cieľom je umožniť pracovníkovi zotaviť sa z choroby (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. júna 2016, Sobczyszyn,
C‑178/15
,
EU:C:2016:502
, bod
), sa zakladá na predpoklade, že pracovník počas referenčného obdobia skutočne pracoval. Cieľ sledovaný touto smernicou, ktorým je umožniť pracovníkovi odpočinúť si a poskytnúť mu čas na oddych a zotavenie sa, aby sa zachovala jeho bezpečnosť a jeho zdravie, totiž predpokladá, že tento pracovník predtým vykonával činnosť, ktorá odôvodňuje, že sa mu prizná nárok na takýto čas. Nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok je preto v zásade potrebné určiť v závislosti od období skutočného výkonu práce odpracovaných podľa pracovnej zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júna 2020, Vărchoven kasacionen săd na Republika Bălgarija a Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 a C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, bod
a citovanú judikatúru).
Po tretie v tomto kontexte Súdny dvor spresnil, že pojem „platená dovolenka za kalendárny rok“ uvedený v článku 7 ods. 1 smernice 2003/88 znamená, že počas „dovolenky za kalendárny rok“ v zmysle tejto smernice musí byť zachovaná odmena, inak povedané, pracovníkovi musí byť za toto obdobie pracovného odpočinku vyplatená obvyklá odmena (rozsudok z 13. decembra 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, bod
a citovaná judikatúra).
Je totiž nutné, aby bol pracovník počas uplatnenia práva na platenú dovolenku za kalendárny rok v porovnateľnej mzdovej situácii ako počas obdobia výkonu práce (rozsudok z 13. decembra 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, bod
a citovaná judikatúra).
Preto hoci platí, že štruktúra obvyklej odmeny pracovníka ako taká závisí od ustanovení a postupov, ktoré sa riadia právom členských štátov, nemôže ovplyvňovať právo pracovníka mať počas obdobia svojho pracovného odpočinku a oddychu porovnateľné ekonomické podmienky ako počas výkonu svojej práce (rozsudok z 13. decembra 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, bod
a citovaná judikatúra).
Okrem toho v určitých špecifických situáciách, v ktorých pracovník nie je schopný plniť svoje úlohy, nemôže preto členský štát podmieniť právo na platenú dovolenku za kalendárny rok povinnosťou, aby skutočne pracoval (rozsudok z 25. júna 2020, Vărchoven kasacionen săd na Republika Bălgarija a Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 a C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, bod
a citovaná judikatúra).
Je to tak najmä v prípade pracovníkov, ktorí nie sú prítomní v práci z dôvodu práceneschopnosti zo zdravotných dôvodov počas referenčného obdobia. Ako totiž vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, z hľadiska práva na platenú dovolenku za kalendárny rok sa títo pracovníci považujú za pracovníkov, ktorí počas tohto obdobia skutočne pracovali (rozsudok z 25. júna 2020, Vărchoven kasacionen săd na Republika Bălgarija a Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 a C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, bod
a citovaná judikatúra).
Súdny dvor v tejto súvislosti zastával názor, že vznik práceneschopnosti z dôvodu choroby je v zásade nepredvídateľný a nezávislý od vôle pracovníka. To v podstate vyplýva aj z Dohovoru Medzinárodnej organizácie práce č. 132 z 24. júna 1970 o každoročnej platenej dovolenke v revidovanom znení, ktorého zásady treba zohľadniť podľa odôvodnenia 6 smernice 2003/88 na účely jej výkladu. Ako totiž vyplýva z článku 5 ods. 4 tohto dohovoru, neprítomnosť z dôvodu choroby sa musí považovať za neprítomnosť v práci „z dôvodov nezávislých na vôli konkrétneho pracovníka“, ktorá „sa musí započítať do doby výkonu zamestnania“ (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. októbra 2018, Dicu,
C‑12/17
,
EU:C:2018:799
, bod
).
Z toho vyplýva, že nárok pracovníka na minimálnu platenú dovolenku za kalendárny rok, zaručený právom Únie, nie je možné obmedziť preto, že pracovník z dôvodu choroby nemohol počas referenčného obdobia vykonávať svoje pracovné povinnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júna 2020, Vărchoven kasacionen săd na Republika Bălgarija a Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 a C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, bod
a citovanú judikatúru).
Súdny dvor teda rozhodol, že získanie obvyklej odmeny počas obdobia platenej ročnej dovolenky má umožniť pracovníkovi skutočne vyčerpať dni dovolenky, na ktoré má nárok. Ak je však odmena vyplatená na základe nároku na platenú ročnú dovolenku podľa článku 7 ods. 1 smernice 2003/88 nižšia ako obvyklá odmena, ktorú pracovník dostáva počas období skutočnej práce, môže byť podnecovaný k tomu, aby si nevyčerpal svoju platenú dovolenku za kalendárny rok (rozsudok z 13. decembra 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, bod
).
V prejednávanej veci je nesporné, že podľa vnútroštátnych ustanovení a praxe uplatniteľných vo veci samej je výška odmeny vyplácanej žalobcovi vo veci samej počas jeho platenej dovolenky za kalendárny rok rovnaká ako suma, ktorú poberal počas referenčného obdobia. Holandská vláda z toho vo svojich písomných pripomienkach, ktoré predložila Súdnemu dvoru, vyvodila, že žalobca vo veci samej bol počas čerpania dovolenky za kalendárny rok v ekonomickej situácii porovnateľnej s tou, v ktorej sa nachádzal počas referenčného obdobia.
Je pravda, že je nesporné, že žalobca vo veci samej sa tak počas obdobia dovolenky za kalendárny rok nachádzal v hospodárskych podmienkach porovnateľných s podmienkami, ktoré sa na jeho prípad uplatňujú počas období výkonu práce v zmysle judikatúry pripomenutej v bode 27 tohto rozsudku.
Po prvé však treba konštatovať, že vnútroštátna právna úprava alebo prax, podľa ktorej je výška odmeny, ktorú pracovník poberal počas platenej dovolenky za kalendárny rok, rovnaká ako odmena, ktorá mu bola vyplatená počas referenčného obdobia, bez toho, aby sa zohľadnila okolnosť, že výška tejto odmeny bola znížená z dôvodu pracovnej neschopnosti z dôvodu choroby, v podstate podriaďuje nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorý mu priznáva smernica 2003/88, povinnosti pracovať počas tohto pracovného obdobia na plný úväzok.
Po druhé, ako zdôraznil generálny advokát v bode 31 svojich návrhov, ak by sa umožnilo vyplácať pracovníkovi uplatňujúcemu nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok vyššiu alebo nižšiu odmenu podľa toho, či je alebo nie je pri uplatňovaní tohto práva práceneschopný, by hodnota uvedeného nároku závisela od doby čerpania tohto nároku.
Po tretie, hoci žalobca vo veci samej poberal počas svojej platenej dovolenky za kalendárny rok odmenu zodpovedajúcu tej, ktorá mu bola vyplácaná počas referenčného obdobia, ako uvádza holandská vláda, nič to nemení na skutočnosti, že táto odmena je nižšia ako odmena, ktorú by poberal, ak by nebol počas tohto obdobia práceneschopný z dôvodu choroby.
Ako však vyplýva z judikatúry pripomenutej v bodoch 25 a 30 tohto rozsudku, keďže vznik pracovnej neschopnosti z dôvodu choroby je v zásade nepredvídateľný a nezávislý od vôle dotknutého pracovníka, treba sa vzhľadom na právo na platenú dovolenku za kalendárny rok domnievať, že pracovníci, ktorí sú počas referenčného obdobia práceneschopní z dôvodu choroby, sa považujú za pracovníkov, ktorí počas tohto obdobia skutočne pracovali. Nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok sa preto v takomto prípade musí v zásade určiť v závislosti od období skutočného výkonu práce odpracovaných podľa pracovnej zmluvy bez toho, aby sa zohľadnila okolnosť, že výška tejto odmeny bola znížená na základe práceneschopnosti z dôvodu choroby.
Navyše vzhľadom na účel platenej dovolenky za kalendárny rok, ako je pripomenutý v bode 25 tohto rozsudku, okolnosť, že dôvod pracovnej neschopnosti pracovníka trvá počas obdobia, keď pracovník čerpá platenú dovolenku za kalendárny rok, nemôže mať vplyv na nárok tohto pracovníka na to, aby mu počas tejto dovolenky bola vyplácaná odmena bez zníženia.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym ustanoveniam a praxi, podľa ktorých platí, že v prípade, keď pracovník práceneschopný z dôvodu choroby uplatní svoj nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok, sa na účely určenia výšky odmeny, ktorá sa mu zaplatí z dôvodu čerpania dovolenky za kalendárny rok, zohľadní výška odmeny, ktorá sa mu vyplácala počas referenčného obdobia po znížení, ku ktorému došlo v dôsledku pracovnej neschopnosti.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

Článok 7 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym ustanoveniam a praxi, podľa ktorých platí, že v prípade, keď pracovník práceneschopný z dôvodu choroby uplatní svoj nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok, sa na účely určenia výšky odmeny, ktorá sa mu zaplatí z dôvodu čerpania dovolenky za kalendárny rok, zohľadní výška odmeny, ktorá sa mu vyplácala počas referenčného obdobia po znížení, ku ktorému došlo v dôsledku pracovnej neschopnosti.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.