CELEX: 62019CJ0402
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa
Direktīva 2008/115/EK
To trešo valstu valstspiederīgo atgriešana, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi
Vecāks pilngadīgam bērnam, kas slimo ar smagu slimību
Atgriešanas lēmums
Vēršanās tiesā
Ipso jure apturoša iedarbība
Garantijas pirms atgriešanas
Pamatvajadzības
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7., 19. un 47. pants

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 5. un 13. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (
OV 2008, L 348, 98. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp LM, trešās valsts valstspiederīgo, un
Centre public d’action sociale de Seraing
(Belģija) (turpmāk tekstā – “
CPAS
”) par pēdējās minētās iestādes lēmumiem, ar kuriem B. tiek atteikts piešķirt sociālo palīdzību.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesību akti
Direktīvas 2008/115 3. pantā ir noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
3)
“atgriešana” ir, attiecīgai personai brīvprātīgi ievērojot atgriešanās pienākumu vai piespiedu kārtā, došanās atpakaļ uz:
–
personas izcelsmes valsti vai
–
tranzīta valsti saskaņā ar Kopienas vai divpusējiem atpakaļuzņemšanas nolīgumiem vai citiem režīmiem, vai
–
citu trešo valsti, kurā attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais brīvprātīgi nolemj atgriezties un kurā viņu uzņems;
4)
“atgriešanas lēmums” ir administratīvs vai tiesas lēmums vai akts, kurā norādīts vai konstatēts, ka trešās valsts valstspiederīgā uzturēšanās ir nelikumīga, un noteikts vai konstatēts atgriešanās pienākums;
5.
“izraidīšana” ir atgriešanās pienākuma izpilde piespiedu kārtā, proti, fiziska izvešana no dalībvalsts.”
Šīs direktīvas 5. pantā ir noteikts:
“Īstenojot šo direktīvu, dalībvalstis pilnībā ņem vērā:
[..]
c)
attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā veselības stāvokli
un ievēro neizdošanas principu.”
Minētās direktīvas 8. panta 3. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis var pieņemt atsevišķus administratīvus vai tiesas lēmumus vai aktus, kuros noteikta izraidīšana.”
Šīs pašas direktīvas 9. panta “Izraidīšanas atlikšana” 1. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis atliek izraidīšanu:
a)
ja ar izraidīšanu tiktu pārkāpts neizdošanas princips vai
b)
tik ilgi, kamēr ir noteikta izpildes pārtraukšana saskaņā ar 13. panta 2. punktu.”
Direktīvas 2008/115 13. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam nodrošina efektīvus līdzekļus, lai pārsūdzētu vai lūgtu pārskatīt ar atgriešanu saistītos lēmumus, kas minēti 12. panta 1. punktā, kompetentā tiesā vai administratīvā iestādē, vai kompetentā struktūrā, kuras locekļi ir objektīvi un kuru neatkarība ir garantēta.
2.   1. punktā minētā iestāde vai struktūra ir pilnvarota pārskatīt ar atgriešanu saistītos lēmumus, kas minēti 12. panta 1. punktā, tostarp iespēju uz laiku pārtraukt to izpildi, ja vien jau nepiemēro pagaidu pārtraukšanu saskaņā ar attiecīgās valsts tiesību aktiem.”
Šīs direktīvas 14. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Dalībvalstis, izņemot 16. un 17. pantā minēto situāciju, nodrošina, ka attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem laika posmā, kas saskaņā ar 7. pantu noteikts brīvprātīgai izceļošanai, un laika posmā, uz kādu izraidīšana atlikta saskaņā ar 9. pantu, pēc iespējas ņem vērā šādus principus:
a)
uztur ģimenes vienotību ar tiem ģimenes locekļiem, kas uzturas to teritorijā;
b)
nodrošina neatliekamo veselības aprūpi un slimību primāro ārstēšanu;
c)
nepilngadīgajiem nodrošina piekļuvi pamatizglītības sistēmai atkarībā no viņu uzturēšanās ilguma;
d)
ņem vērā mazāk aizsargātu personu īpašās vajadzības.”
Beļģijas tiesības
1976. gada 8. jūlija
loi organique des centres publics d’action sociale
[Konstitutīvā publisko sociālās aprūpes centru likuma] 57. panta 2. punktā, tā redakcijā, kas piemērojama pamatlietas apstākļiem, ir paredzēts:
“Atkāpjoties no citiem šī likuma noteikumiem, Valsts sociālās darbības centra uzdevums ir tikai:
1°
neatliekamās medicīniskās palīdzības sniegšana ārvalstniekam, kas Karalistē uzturas nelikumīgi;
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
2012. gada 20. augustā LM iesniedza savā un savas tolaik nepilngadīgās meitas R vārdā uzturēšanās atļaujas pieteikumus medicīnisku iemeslu dēļ, kas bija pamatoti ar to, ka R cieš no vairākām smagām slimībām.
Tā kā 2013. gada 6. martā šis pieteikums tika atzīts par pieņemamu, LM saņēma sociālo palīdzību no
CPAS
.
Pēc tam kompetentā iestāde pieņēma un vēlāk atcēla trīs lēmumus, ar kuriem tika noraidīti LM iesniegtie uzturēšanās atļaujas pieteikumi. 2016. gada 8. februārī tika pieņemts ceturtais lēmums noraidīt šos pieteikumus. Šim lēmumam bija pievienots rīkojums atstāt Beļģijas teritoriju.
2016. gada 25. martā LM cēla
Conseil du contentieux des étrangers
[Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padomē] (Beļģija) prasību atcelt un apturēt pēdējo noraidošo lēmumu un rīkojumu atstāt valsts teritoriju.
CPAS
atsauca LM sociālo palīdzību no 2016. gada 26. marta, kas ir tam piešķirtā brīvprātīgās izceļošanas termiņa beigu datums, kurš tam tika noteikts rīkojumā atstāt valsts teritoriju.
CPAS
savukārt sākot no 2016. gada 22. marta piešķīra LM neatliekamo medicīnisko palīdzību.
Pēc LM uzsāktās pagaidu noregulējuma tiesvedības
Tribunal du travail de Liège
[Ljēžas Darba un sociālo lietu tiesā] ieinteresētās personas tiesības uz sociālo palīdzību tika atjaunotas.
Ar diviem 2017. gada 16. maija lēmumiem
CPAS
no 2017. gada 11. aprīļa, kas ir datums, kurā LM meita kļuva pilngadīga, atsauca šīs tiesības uz sociālo palīdzību.
LM cēla prasību
Tribunal du travail de Liège
par šiem lēmumiem. Ar 2018. gada 16. aprīļa spriedumu šī tiesa noteica, ka sociālās palīdzības atsaukums ir tiesiski pamatots no dienas, kad R kļuva pilngadīga.
2018. gada 22. maijā LM šo spriedumu pārsūdzēja
Cour du travail de Liège
(Beļģija).
Šī tiesa konstatē, ka paredzamā R veselības stāvokļa pasliktināšanās gadījumā, ja viņa atgrieztos savā izcelsmes valstī, šķiet, visos aspektos atbilst smaguma pakāpei, kāda ir nepieciešama, lai uzskatītu, ka viņas izraidīšana izraisītu necilvēcīgu vai pazemojošu attieksmi. Turklāt tā norāda, ka, ņemot vērā R. veselības stāvokli, viņas tēva klātbūtne viņai blakus joprojām ir tikpat būtiska kā tad, kad viņa bija nepilngadīga.
Šajos apstākļos
Cour du travail de Liège
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Beļģijas 1976. gada 8. jūlija Likuma par valsts sociālās palīdzības centriem 57. panta 2. [punkta] [pirmās] daļas 1. apakšpunkts ir pretrunā Direktīvas 2008/115 5. un 13. pantam, lasot tos kopsakarā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 19. panta 2. [punktu] un 47. pantu, kā arī šīs direktīvas 14. panta 1. [punkta] b) [apakšpunktu] un [..] Pamattiesību hartas 7. un 12. pantu, kā tas ir interpretēts spriedumā lietā [2014. gada 18. decembris, Abdida (
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
)]:
–
pirmām kārtām, ciktāl tā rezultātā ārvalstniekam, kurš ir trešās valsts valstspiederīgais un uzturas kādas dalībvalsts teritorijā nelikumīgi, netiek segti viņa pamatvajadzību izdevumi laikposmā, kamēr tiek izskatīta viņa paša un viņa kā sava tolaik vēl nepilngadīgā bērna pārstāvja celtā prasība atcelt un apturēt izpildīt lēmumu, ar kuru viņiem ir uzdots atstāt dalībvalsts teritoriju;
–
otrām kārtām, apstākļos, kad, pirmkārt, minētais bērns, kurš pašlaik ir pilngadīgs, cieš no smagas slimības un šī lēmuma izpilde var izraisīt nopietnu un neatgriezenisku viņa veselības stāvokļa pasliktināšanos un, otrkārt, šī vecāka klātbūtni līdzās pilngadīgajam bērnam mediķi uzskata par obligāti nepieciešamu, jo bērns sava veselības stāvokļa (atkārtotas sirpjveida šūnu krīzes un nepieciešamības veikt operāciju, lai novērstu paralīzi) dēļ ir neaizsargātā stāvoklī?”
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
Beļģijas valdība apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams, jo tas attiecas uz Beļģijas tiesību normas saderību ar dažādām Direktīvas 2008/115 un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) normām, lai gan, pēc tās domām, neesot nekādas saiknes starp LM situāciju un Savienības tiesībām.
Tādējādi šī valdība uzskata, ka LM nevar pretendēt uz sociālās palīdzības saņemšanu. Faktiski viņš netiekot izraidīts un neietilpstot nevienā no šīs direktīvas 14. pantā minētajām situācijām, jo, pirmkārt, viņam noteiktais brīvprātīgās izceļošanas termiņš esot beidzies un, otrkārt, viņš neesot laikposmā, kurā izraidīšana tika atlikta.
Turklāt, tā kā LM nav saslimis ar smagu slimību, viņa iespējamā izraidīšana nevarot būt minētās direktīvas 5. panta, lasot to no Hartas 19. panta 2. punkta perspektīvas, pārkāpums. Tādējādi viņa situācija neesot līdzīga situācijai lietā, kurā tika pasludināts 2014. gada 18. decembra spriedums Abdida (
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
).
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu ieviestās sadarbības sistēmas pamatā ir skaidra kompetenču sadale valsts tiesu un Tiesas starpā. Saskaņā ar šo pantu uzsāktā tiesvedībā valsts tiesību normu interpretācija ir dalībvalstu tiesu, nevis Tiesas kompetencē, un Tiesa nav tiesīga lemt par valsts tiesību normu atbilstību Savienības tiesībām. Tiesas kompetencē tomēr ir sniegt valsts tiesai visas norādes par Savienības tiesību normu interpretāciju, kas ļaus tai izvērtēt šo normu saderīgumu ar Savienības tiesisko regulējumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1981. gada 17. decembris, Frans‑Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten,
272/80
,
EU:C:1981:312
,
9.
punkts, un 2020. gada 30. aprīlis, CTT – Correios de Portugal,
C‑661/18
,
EU:C:2020:335
,
28.
punkts).
Tādēļ, lai gan iesniedzējtiesas uzdotā prejudiciālā jautājuma formulējums patiešām mudina Tiesu spriest par valsts tiesību normas saderīgumu ar Savienības tiesībām, nekas neliedz Tiesai sniegt lietderīgu atbildi iesniedzējtiesai, dodot tai norādes par Savienības tiesību interpretāciju, kas ļautu valsts tiesai pašai spriest par valsts tiesību saderīgumu ar Savienības tiesībām. Līdz ar to, ja uzdotais jautājums attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj (šajā ziņā skat. spriedumu, 2020. gada 30. aprīlis, CTT – Correios de Portugal,
C‑661/18
,
EU:C:2020:335
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir jākonstatē, ka uzdotā jautājuma mērķis tostarp ir noskaidrot, vai Direktīvas 2008/115 14. pants ir piemērojams tādam trešās valsts valstspiederīgajam kā prasītājam pamatlietā, pat ja viņam nav smagas slimības. Līdz ar to Beļģijas valdības sniegtās argumentācijas vērtējums, saskaņā ar kuru LM situācijai nav nekādas saiknes ar Savienības tiesībām, ir nesaraujami saistīts ar atbildi, kas ir jāsniedz uz uzdoto jautājumu, un līdz ar to nevar izraisīt šī jautājuma nepieņemamību (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2019. gada 17. janvāris, KPMG Baltics,
C‑639/17
,
EU:C:2019:31
,
11.
punkts, un 2019. gada 3. decembris, Iccrea Banca,
C‑414/18
,
EU:C:2019:1036
,
30.
punkts).
No tā izriet, ka uzdotais jautājums ir pieņemams.
Par lietas būtību
Ar jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2008/115 5., 13. un 14. pants, lasot tos no Hartas 7. panta, 19. panta 2. punkta, kā arī 21. un 47. panta perspektīvas, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem neatbilst tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēts iespēju robežās apmierināt trešās valsts valstspiederīgā pamatvajadzības, ja:
–
viņš ir pārsūdzējis attiecībā uz viņu pieņemtu atgriešanas lēmumu;
–
trešās valsts valstspiederīgā pilngadīgais bērns ir saslimis ar smagu slimību;
–
minētā trešās valsts valstspiederīgā klātbūtne pie pilngadīgā bērna ir nepieciešama pēdējam minētajam, un
–
minētā pilngadīgā bērna vārdā tika celta prasība par attiecībā uz viņu pieņemtu atgriešanas lēmumu, kura izpilde varētu viņu pakļaut nopietnam veselības stāvokļa pasliktināšanās riskam.
Direktīvas 2008/115 14. pantā ir paredzētas noteiktas garantijas pirms atgriešanās, it īpaši laikposmos, kuros izraidīšana ir tikusi atlikta saskaņā ar šīs pašas direktīvas 9. pantu (spriedums, 2014. gada 18. decembris, Abdida (
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
,
55.
punkts).
Lai gan no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Beļģijas iestādes formāli nav nolēmušas atlikt prasītāja pamatlietā izraidīšanu, no Tiesas judikatūras izriet, ka minētās direktīvas 9. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais pienākums atlikt izraidīšanu ir piemērojams visās situācijās, kurās dalībvalstij ir pienākums apturēt atgriešanas lēmuma izpildi pēc prasības celšanas par šo lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
,
57.
punkts).
No tā izriet, ka Direktīvas 2008/115 14. pantā minētās garantijas pirms atgriešanas ir jānodrošina situācijās, kurās attiecīgajai dalībvalstij ir pienākums piedāvāt trešās valsts valstspiederīgajam
ipso jure
apturošu iedarbību attiecībā uz viņu pieņemtu atgriešanas lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
,
53.
un
58.
punkts).
Tādējādi, lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, ir jānosaka, vai pilngadīga, smagi slima bērna tēvam, kurš šim pilngadīgajam bērnam ir obligāti nepieciešams, tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā ir jābūt iespējai celt šādu prasību par apturēšanu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2008/115 13. panta 1. un 2. punktu trešās valsts valstspiederīgajam ir jābūt efektīviem tiesību aizsardzības līdzekļiem, lai apstrīdētu attiecībā uz viņu pieņemtu atgriešanas lēmumu, bet šai pārsūdzībai nav obligāti jābūt apturošai iedarbībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
,
43.
un
44.
punkts).
Tomēr minētās prasības īpašības ir jānosaka atbilstoši Hartas 47. pantam, saskaņā ar kuru ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ievērojot šajā pantā paredzētos nosacījumus, un saskaņā ar neizraidīšanas principu, kas ir garantēts tostarp Hartas 19. panta 2. punktā un Direktīvas 2008/115 5. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 18. decembris, Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
,
45.
un
46.
punkts, kā arī spriedumu, 2018. gada 19. jūnijs, Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
,
52.
un
53.
punkts).
Tiesa no iepriekš minētajiem apsvērumiem secināja, ka prasībai, kas celta par atgriešanas lēmumu, lai attiecībā uz attiecīgo trešās valsts valstspiederīgo nodrošinātu no neizraidīšanas principa un Hartas 47. panta izrietošo prasību ievērošanu, ir jābūt pilnībā apturošai iedarbībai, jo šī lēmuma izpilde var izraisīt reālu risku, ka pret šo valstspiederīgo tiek īstenota tāda attieksme, kas ir pretrunā Hartas 19. panta 2. punktam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 19. jūnijs, Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
,
56.
punkts).
Tā tas it īpaši ir tad, ja atgriešanas lēmuma izpilde trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir saslimis ar smagu slimību, var radīt būtisku veselības stāvokļa smagas un neatgriezeniskas pasliktināšanās risku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
,
53.
punkts).
Savukārt ir jākonstatē, ka šāda trešās valsts valstspiederīgā vecāks tikai šī statusa dēļ nav tieši pakļauts riskam, ka pret viņu tiks īstenota attieksme, kas ir pretēja Hartas 19. panta 2. punktam, atgriešanas lēmuma izpildes gadījumā.
Tomēr ir jāuzsver, ka pienākums noteiktos gadījumos nodrošināt, lai trešās valsts valstspiederīgais, kas saslimis ar smagu slimību, varētu izmantot
ipso jure
apturošu iedarbību attiecībā uz atgriešanas lēmumu, kas pret viņu ir vērsts, galu galā ir vērsts uz to, lai nodrošinātu, ka šis lēmums netiks izpildīts, pirms kompetentā iestāde izvērtēs šīs pārsūdzības pamatojumam norādīto argumentāciju, ciktāl šāda izpilde nozīmētu atgriešanos uz trešo valsti, kurā minētais valstspiederīgais var ciest no necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
,
49.
un
50.
punkts).
Šī pienākuma mērķis tādējādi ir ļaut attiecīgajai personai uz laiku palikt tās dalībvalsts teritorijā, kura attiecībā uz to ir pieņēmusi atgriešanas lēmumu.
Ja šī persona sava veselības stāvokļa dēļ ir pilnībā atkarīga no vecāka, kura klātbūtne ir nepieciešama, attiecībā uz šo vecāku pieņemta atgriešanas lēmuma izpilde, ciktāl tas nozīmētu tūlītēju viņa izceļošanu uz trešo valsti, faktiski varētu traucēt tam, ka minētā persona uz laiku uzturas šīs dalībvalsts teritorijā.
Līdz ar to, atļaujot šāda atgriešanas lēmuma izpildi, pirms kompetentā iestāde nav izskatījusi argumentāciju par šī bērna situāciju, minētajam bērnam praksē varētu tikt liegta aizsardzība, kas viņam ir jāsaņem saskaņā ar Direktīvas 2008/115 5. un 13. pantu, lasot tos no Hartas 19. panta 2. punkta un 47. panta perspektīvas. Līdz ar to, lai nodrošinātu šīs aizsardzības efektivitāti, tā paša bērna vecākam, piemērojot šīs tiesību normas, ir jābūt iespējai pilnībā celt
ipso jure
apturošu prasību par attiecībā uz viņu pieņemtu atgriešanas lēmumu.
Tam, ka attiecīgais bērns dienā, kad tika pieņemts atgriešanas lēmums attiecībā uz viņa vecāku, bija pilngadīgs vai ka viņš kļuva par pilngadīgu procedūras laikā, šajā ziņā nav nozīmes, ciktāl ir pierādīts, ka, neraugoties uz to, ka šis bērns ir pilngadīgs, viņa atkarība no sava vecāka turpina pastāvēt.
Turklāt, tā kā Beļģijas valdība apgalvo, ka
ipso jure
apturoša prasība katrā ziņā būtu jānodrošina tikai pret izraidīšanas lēmumu, nevis pret atgriešanas lēmumu, ir jāprecizē, ka trešās valsts valstspiederīgā, attiecībā uz kuru ir pieņemts atgriešanas lēmums, kura izpilde var viņam radīt reālu risku tikt pakļautam Hartas 19. panta 2. punktam pretējai attieksmei, nodrošinātā tiesību aizsardzība tiesā būtu nepietiekama, ja šim trešās valsts valstspiederīgajam nebūtu iespējas celt šādu apturošu prasību par šo lēmumu no tā paziņošanas brīža.
Pirmkārt, no Direktīvas 2008/115 3. panta 3.–5. punkta izriet, ka pēc definīcijas ar atgriešanas lēmumu trešās valsts valstspiederīgajam, uz kuru tas attiecas, tiek uzlikts vai noteikts pienākums atgriezties trešajā valstī, savukārt jēdziens “izraidīšana” nozīmē trešās valsts valstspiederīgā fizisku izvešanu no attiecīgās dalībvalsts.
Līdz ar to pat dalībvalstī, kurā saskaņā ar minētās direktīvas 8. panta 3. punktu pēc atgriešanas lēmuma tiek pieņemts atsevišķs akts, ar kuru tiek noteikta izraidīšana, šis lēmums pats par sevi ir pretrunā tam, ka attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam tiek atļauts uz laiku palikt šīs dalībvalsts teritorijā līdz brīdim, kad tiks izskatīta argumentācija, kas sniegta, lai pamatotu prasību, kas celta par minēto lēmumu. Šī sprieduma 39. punktā izklāstītā mērķa īstenošana tādējādi nozīmē, ka ir jānodrošina atgriešanas lēmuma izpildes apturēšana, ko nevar likumīgi aizstāt ar lēmuma par izraidīšanu izpildes apturēšanu, ko varētu pieņemt vēlāk.
Otrkārt, saikne, ko Savienības likumdevējs ir skaidri noteicis starp Direktīvas 2008/115 9. panta 1. punkta b) apakšpunktu, 13. panta 2. punktu un 14. panta 1. punktu, parāda, ka pēdējās minētās tiesību normas mērķis tostarp ir nodrošināt minimālās garantijas trešo valstu valstspiederīgajiem ikvienā laikposmā, kurā attiecībā uz viņiem noteiktā atgriešanās pienākuma izpilde ir obligāti jāatliek.
Taču Beļģijas valdības piedāvātais risinājums, gluži pretēji, ļautu dalībvalstīm sniegt šādas garantijas tikai gadījumos, kad papildus atgriešanas lēmumam ir pieņemts lēmums par izraidīšanu. Tādējādi kompetentās iestādes varot diskrecionāri atlikt šo garantiju piešķiršanu, nepieņemot lēmumu par izraidīšanu.
Turklāt Tiesa 2018. gada 19. jūnija sprieduma Gnandi (
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
) 56. punktā ir precizējusi, ka pienākums noteiktos gadījumos paredzēt atgriešanas lēmuma pilnībā apturošu iedarbību
a fortiori
attiecas uz iespējamu izraidīšanas lēmumu, tādējādi nospriežot, ka šis pienākums neattiecas tikai uz pēdējā minētā veida lēmumiem.
Turklāt attiecībā uz Beļģijas valdības argumentāciju – lai pierādītu, ka Beļģijas tiesību akti, kas reglamentē prasības, kas celtas par atgriešanas lēmumiem, atbilst Savienības tiesībām – ir jāatgādina, ka no šī sprieduma 24. punktā minētās Tiesas judikatūras izriet, ka procedūrā, kas uzsākta saskaņā ar LESD 267. pantu, Tiesai nav jālemj par valsts tiesību normu saderību ar Savienības tiesību normām.
No iepriekš minētā izriet, ka trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir tāda pilngadīga bērna vecāks, kurš ir smagi slims, un attiecībā uz kuru ir pieņemts atgriešanas lēmums, kura izpilde šo pilngadīgo bērnu varētu pakļaut nopietnam veselības stāvokļa smagam un neatgriezeniskam pasliktināšanās riskam, ir jāsaņem garantijas, gaidot atgriešanos, kas ir paredzētas Direktīvas 2008/115 14. pantā.
Saskaņā ar šīm garantijām dalībvalstīm, piemērojot minētās direktīvas 14. panta 1. punkta a), b) un d) apakšpunktu, ir jānodrošina, ka, cik vien iespējams, tiek saglabāta ģimenes vienotība ar šajā teritorijā esošajiem ģimenes locekļiem, tiek nodrošināta neatliekamā medicīniskā aprūpe, kā arī slimību primāra ārstēšana, un tiek ņemtas vērā mazāk aizsargātu personu īpašās vajadzības.
Šo principu ievērošana nozīmē, ka tāda trešās valsts valstspiederīgā, kāds ir prasītājs pamatlietā, pamatvajadzības tiek apmierinātas, pretējā gadījumā, kā uzsver iesniedzējtiesa un kā savu secinājumu 93. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, šis prasītājs nevarētu palikt pie sava pilngadīgā bērna un sniegt viņam atbalstu, kas viņam ir nepieciešams laikposmā, kurā pēdējam minētajam ir atļauts uz laiku uzturēties attiecīgās dalībvalsts teritorijā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
,
60.
punkts).
Šis pienākums tomēr ir spēkā tikai tad, ja trešās valsts valstspiederīgajam nav līdzekļu, kas viņam ļautu pašam apmierināt savas vajadzības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
,
59.
punkts).
Turklāt dalībvalstīm ir jānosaka forma, kādā attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā pamatvajadzības tiks apmierinātas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
,
61.
punkts). Līdz ar to nevar izslēgt, ka šī aprūpe var izpausties kā sociālā palīdzība, kas tiek piešķirta tieši pilngadīgajam bērnam, ja vien tā ir piemērota un pietiekama, lai nodrošinātu minēto aprūpi, kā arī lai šī bērna vecāks varētu viņam sniegt nepieciešamo atbalstu, kas attiecīgā gadījumā ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2008/115 5., 13. un 14. pants, lasot tos no Hartas 7. panta, 19. panta 2. punkta, kā arī 21. un 47. panta perspektīvas, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem neatbilst tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēts iespēju robežās apmierināt trešās valsts valstspiederīgā pamatvajadzības, ja:
–
viņš ir pārsūdzējis attiecībā uz viņu pieņemtu atgriešanas lēmumu;
–
trešās valsts valstspiederīgā pilngadīgais bērns ir saslimis ar smagu slimību;
–
minētā trešās valsts valstspiederīgā klātbūtne pie pilngadīgā bērna ir nepieciešama pēdējam minētajam;
–
minētā pilngadīgā bērna vārdā tika celta prasība par attiecībā uz viņu pieņemtu atgriešanas lēmumu, kura izpilde varētu viņu pakļaut nopietnam veselības stāvokļa pasliktināšanās riskam, un ka
–
minētajam trešās valsts pilsonim nav līdzekļu, kas ļautu viņam apmierināt savas vajadzības.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 5., 13. un 14. pants, lasot tos no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 7. panta, 19. panta 2. punkta, kā arī 21. un 47. panta perspektīvas, ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem neatbilst tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā nav paredzēts iespēju robežās apmierināt trešās valsts valstspiederīgā pamatvajadzības, ja:

–
viņš ir pārsūdzējis attiecībā uz viņu pieņemtu atgriešanas lēmumu;
–
trešās valsts valstspiederīgā pilngadīgs bērns ir saslimis ar smagu slimību;
–
minētā trešās valsts valstspiederīgā klātbūtne pie pilngadīgā bērna ir nepieciešama pēdējam minētajam;
–
minētā pilngadīgā bērna vārdā tika celta prasība par attiecībā uz viņu pieņemtu atgriešanas lēmumu, kura izpilde varētu viņu pakļaut nopietnam veselības stāvokļa pasliktināšanās riskam, un ka
–
minētajam trešās valsts pilsonim nav līdzekļu, kas ļautu viņam apmierināt savas vajadzības.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.