CELEX: 62021CJ0042
Apelācija
Konkurence
Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana
Dzelzceļa kravu pārvadājumu tirgus
Lēmums, ar ko ir konstatēts LESD 102. panta pārkāpums
Trešo personu uzņēmumu piekļuve infrastruktūrai, ko pārvalda Lietuvas valsts dzelzceļu sabiedrība
Sliežu ceļa posma demontāža
Jēdziens “ļaunprātīga izmantošana”
Konkurenta faktiska vai iespējama izstumšana
Vispārējās tiesas neierobežotas kompetences īstenošana
Naudas soda apmēra samazināšana

Ar apelācijas sūdzību
Lietuvos geležinkeliai AB
(turpmāk tekstā – “LG”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 18. novembra spriedumu
Lietuvos geležinkeliai
/Komisija (T‑814/17, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2020:545
), ar ko tā, pirmkārt, ir noraidījusi LG prasību atcelt Komisijas Lēmumu C(2017) 6544 final (2017. gada 2. oktobris) par LESD 102. panta piemērošanas procedūru (Lieta AT.39813 –
Baltic Rail
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) un, otrkārt, ar šo lēmumu LG uzlikto naudas sodu ir noteikusi 20068650 EUR apmērā.
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 1/2003
Saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101.] un [102.] pantā (
OV 2003, L 1, 1. lpp.
), 23. panta 2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktu un 3. punktu:
“2.   Komisija ar lēmumu var uzlikt soda naudas uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām, ja tie tīši vai nolaidības dēļ:
a)
pārkāpj [LESD 101.] vai [102.] pantu, [..]
[..].
3.   Nosakot soda naudas apmēru, ņem vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu.”
Šīs regulas 31. pantā ir noteikts:
“Eiropas Kopienu Tiesai ir neierobežota jurisdikcija pārskatīt lēmumus, ar kuriem Komisija noteikusi soda naudu vai periodiska soda naudu. Tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto soda naudu vai periodiska soda naudu.”
Direktīva 2001/14/EK
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/14/EK (2001. gada 26. februāris) par dzelzceļa infrastruktūras jaudas iedalīšanu un maksas iekasēšanu par dzelzceļa infrastruktūras lietošanu un drošības sertifikāciju (
OV 2001, L 75, 29. lpp.
) 5. apsvērums ir formulēts šādi:
“Lai nodrošinātu pārskatāmību un nediskriminējošu pieeju dzelzceļa infrastruktūrai attiecībā uz visiem dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem, visas piekļuves tiesību izmantošanai nepieciešamās ziņas ir publicējamas tīkla pārskatā.”
Šīs direktīvas 5. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Dzelzceļa pārvadājumu uzņēmumiem ir tiesības bez diskriminācijas saņemt minimālo piekļuves pakalpojumu kompleksu un sliežu ceļa piekļuvi apkalpes iekārtām, kā aprakstīts II pielikumā. To pakalpojumu sniegšanu, kas minēti II pielikuma 2. punktā, veic bez diskriminācijas, un dzelzceļa pārvadājumu uzņēmuma pieprasījumu var noraidīt vienīgi tad, ja tirgū ir atbilstīgas alternatīvas. Ja pakalpojumus piedāvā vairāki infrastruktūras pārvaldītāji, tad “galvenās infrastruktūras” nodrošinātājs pieliek visas saprātīgās pūles, lai veicinātu šo pakalpojumu sniegšanu.”
Minētās direktīvas 29. panta 1. punktā ir noteikts:
“Gadījumā, ja vilcienu kustībā rodas traucējumi, kurus izraisījusi tehniska kļūme vai negadījums, infrastruktūras pārvaldītājam jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai atjaunotu normālo stāvokli. Tādēļ pārvaldītājs izstrādā ārkārtas rīcības plānu, kurā uzskaita dažādās valsts iestādes, kas jāinformē par nopietniem negadījumiem vai nopietniem vilcienu kustības traucējumiem.”
Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
Tiesvedības priekšvēsture, kā arī apstrīdētā lēmuma saturs ir izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 1.–48. punktā. Šīs apelācijas vajadzībām tos var rezumēt šādi.
Faktiskais konteksts
LG ir Lietuvas valsts dzelzceļa uzņēmums, kura juridiskā adrese ir Viļņā [
Vilnius
] (Lietuva). LG ir valstij piederošs uzņēmums, kura vienīgais akcionārs ir Lietuvas valsts. LG kā vertikāli integrēts uzņēmums vienlaikus ir Lietuvas valsts īpašumā esošās dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītājs un kravas un pasažieru dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumu sniedzējs Lietuvā.
Orlen Lietuva AB
(turpmāk tekstā – “
Orlen
”) ir uzņēmums, kas reģistrēts Jodeiķos [
Juodeikiai
] Mažeiķu apgabalā (Lietuva) un kas ir specializējies jēlnaftas pārstrādē un naftas pārstrādes produktu izplatīšanā.
Orlen
ir meitasuzņēmums, kas pilnībā pieder Polijas uzņēmumam
PKN
Orlen SA
.
Veicot savu darbību,
Orlen
ekspluatē vairākas iekārtas Lietuvā, tostarp kādu lielu pārstrādes rūpnīcu (turpmāk tekstā – “pārstrādes rūpnīca”), kas atrodas Buģeņos [
Bugeniai
] Mažeiķu apgabalā, Lietuvas ziemeļrietumos netālu no Latvijas robežas. 21. gadsimta pirmā gadu desmita beigās 90 % no šajā pārstrādes rūpnīcā saražotajiem naftas pārstrādes produktiem tika transportēti pa dzelzceļu, un tādējādi
Orlen
bija viens no lielākajiem LG klientiem.
Tolaik
Orlen
pārstrādes rūpnīcā ražoja apmēram 8 miljonus tonnu naftas pārstrādes produktu gadā. Trīs ceturtdaļas no šīs produkcijas bija paredzētas eksportam, galvenokārt izmantojot jūras transportu. Tādējādi 4,5–5,5 miljoni tonnu naftas pārstrādes produktu ar vilcienu tika transportēti cauri Lietuvai uz jūras termināli Klaipēdā [
Klaipėda
] (Lietuva).
Pārējā eksportētā produkcija, proti, apmēram 1–1,5 miljoni tonnu, arī izmantojot vilcienu, tika transportēta uz Latviju vai cauri tai un bija paredzēta galvenokārt patēriņam Igaunijas un Latvijas iekšējos tirgos. Aptuveni 60 % no šīs produkcijas, kas ar vilcienu tika transportēta uz Latviju vai cauri tai, tika transportēti pa dzelzceļa līniju Buģeņi–Mažeiķi–Reņģe, proti, pa maršrutu, kurš sākas pārstrādes rūpnīcā, kas atrodas netālu no Mažeiķu dzelzceļa savienojuma, un beidzas Reņģes pilsētā Latvijā, un no kura 34 km ir Lietuvas teritorijā (turpmāk tekstā – “īsais maršruts uz Latviju”). Pārējā produkcija, kura ar vilcienu tika transportēta uz Latviju vai cauri tai, tika pārvadāta pa dzelzceļa līniju Buģeņi–Kuži–Jonišķi–Meitene, kas ir garāks maršruts, un 152 km no šī maršruta ir Lietuvas teritorijā.
Savu produktu transportēšanai pa īso maršrutu uz Latviju
Orlen
izmantoja LG pakalpojumus maršruta Lietuvas daļā, proti, no pārstrādes rūpnīcas līdz Latvijas robežai. Lai veiktu pārvadājumus šajā maršruta Lietuvas daļā, LG noslēdza apakšuzņēmuma līgumu ar Latvijas valsts dzelzceļa uzņēmumu “Latvijas dzelzceļš” (turpmāk tekstā – “LDZ”). Tā kā LDZ nebija tiesību aktos noteikto atļauju, kas vajadzīgas, lai neatkarīgi veiktu savu darbību Lietuvas teritorijā, tas darbojās kā LG apakšuzņēmējs. Pēc Lietuvas robežas šķērsošanas LDZ turpināja
Orlen
produktu transportēšanu Latvijas teritorijā.
Orlen
un LG komercattiecības saistībā ar tā transporta pakalpojumiem Lietuvas dzelzceļa tīklā, tostarp ar transporta pakalpojumiem īsajā maršrutā uz Latviju, tika reglamentētas 1999. gadā parakstītā nolīgumā (turpmāk tekstā – “1999. gada nolīgums”).
1999. gada nolīgumā bija ne tikai noteikti tarifi, ko LG piemēro transporta pakalpojumiem, bet tostarp tas ietvēra arī LG īpašu apņemšanos transportēt
Orlen
kravas īsajā maršrutā uz Latviju visā nolīguma darbības laikā, proti, līdz 2024. gadam.
2008. gada sākumā LG un
Orlen
radās komerciāls strīds par tarifiem, ko pēdējais minētais maksāja par savu naftas produktu transportu.
Šī komerciālā strīda dēļ
Orlen
paredzēja iespēju noslēgt līgumu tieši ar LDZ par tā dzelzceļa kravu pārvadājumu pakalpojumiem īsajā maršrutā uz Latviju, kā arī pārorientēt savas jūras eksporta darbības no Klaipēdas Lietuvā uz Rīgas un Ventspils jūras termināļiem Latvijā.
2008. gada 12. jūnijā notika LG un
Orlen
sanāksme, kurā tika apspriests šis
Orlen
eksporta darbību pārorientēšanas projekts. Turklāt, tā kā
Orlen
bija vienpusēji nolēmis no 2008. gada pavasara piemērot tarifu likmi, kas ir zemāka par LG prasīto, un aizturēt starpības samaksu, 2008. gada 17. jūlijā LG pret
Orlen
sāka šķīrējtiesas procedūru.
2008. gada 28. jūlijā LG informēja
Orlen
par 1999. gada nolīguma izbeigšanu no 2008. gada 1. septembra.
2008. gada 2. septembrī, pēc tam, kad tika atklāta sliežu ceļa deformācija dažu desmitu metru garumā (turpmāk tekstā – “deformācija”), LG, atsaucoties galvenokārt uz drošības apsvērumiem, apturēja satiksmi īsā maršruta uz Latviju 19 km garā posmā starp Mažeiķiem un Latvijas robežu (turpmāk tekstā – “sliežu ceļš”).
2008. gada 3. septembrī deformācijas iemeslu noskaidrošanai LG izveidoja pārbaudes komisiju, kuras sastāvā ietilpa tās vietējā meitasuzņēmuma vadošie darbinieki. 2008. gada 5. septembrī pārbaudes komisija iesniedza izmeklēšanas ziņojumu un tehnisko ziņojumu. Saskaņā ar šo izmeklēšanas ziņojumu deformāciju bija izraisījusi vairāku sliežu ceļa struktūru veidojošo elementu fiziskā stāvokļa pasliktināšanās. No minētā izmeklēšanas ziņojuma arī izriet, ka satiksmei jāpaliek apturētai, “līdz tiks pabeigti visi restaurācijas un remonta darbi”. Šajā pašā izmeklēšanas ziņojumā ietvertie apsvērumi tika apstiprināti ar tehniskā ziņojuma apsvērumiem.
Pēc 2008. gada 22. septembrī notikušās sanāksmes LDZ 2008. gada 29. septembrī iesniedza
Orlen
piedāvājumu tā naftas produktu transportēšanai.
Orlen
uzskatīja, ka šis piedāvājums ir “konkrēts un pievilcīgs”.
2008. gada 3. oktobrī LG sāka pilnīgu sliežu ceļa demontāžu. 2008. gada oktobra beigās sliežu ceļš tika pilnībā demontēts.
2008. gada 17. oktobrī
Orlen
nosūtīja LDZ vēstuli, lai apstiprinātu savu nodomu aptuveni 4,5 miljonus tonnu naftas produktu transportēt no pārstrādes rūpnīcas uz Latvijas jūras termināļiem, pēc tam 2009. gada 20. februārī notika tikšanās un 2009. gada pavasarī – sīkākas apspriedes.
Tikmēr 2009. gada janvārī LG un
Orlen
noslēdza jaunu vispārēju transporta nolīgumu uz 15 gadiem līdz 2024. gada 1. janvārim. Šis nolīgums aizstāja pagaidu nolīgumu, kas bija parakstīts 2008. gada 1. oktobrī.
Orlen
un LDZ sarunas turpinājās līdz 2009. gada jūnija beigām, kad LDZ iesniedza lūgumu saņemt licenci, lai veiktu pārvadājumus īsā maršruta uz Latviju Lietuvas daļā.
2009. gada 10. novembrī šķīrējtiesa paziņoja, ka 1999. gada nolīguma vienpusēja izbeigšana no LG puses ir prettiesiska un ka šis nolīgums ir jāuzskata par spēkā esošu līdz 2008. gada 1. oktobrim.
Orlen
ieskatā sarunas ar LDZ tika pārtrauktas 2010. gada vidū, kad tas galu galā atzina, ka LG nebija nodoma īstermiņā labot sliežu ceļu. Šajā brīdī LDZ atsauca savu lūgumu izsniegt licenci, lai veiktu pārvadājumus īsā maršruta uz Latviju Lietuvas daļā.
Administratīvā procedūra
2010. gada 14. jūlijā
Orlen
vērsās Komisijā ar formālu sūdzību atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 7. pantam.
Laikposmā no 2011. gada 8. līdz 10. martam Komisija, kam palīdzēja Latvijas Republikas un Lietuvas Republikas valsts konkurences iestādes, saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 20. pantu veica pārbaudes LG telpās Viļņā un LDZ telpās Rīgā.
2013. gada 6. martā Komisija nolēma pret LG sākt LESD 102. panta piemērošanas procedūru.
Pēc tam, kad Komisija bija nosūtījusi LG paziņojumu par iebildumiem, tad – vēstuli ar faktu izklāstu, par kuriem lietas dalībnieki iesniedza savus apsvērumus, tā 2017. gada 2. oktobrī pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Apstrīdētais lēmums
Konkrēto tirgu definīcija un LG dominējošais stāvoklis tajos
Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir identificējusi divus tirgus, ko ir skārusi dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, kurā tiek vainots LG, proti, pirmkārt, dzelzceļa infrastruktūru pārvaldības augšupējo tirgu un, otrkārt, naftas produktu dzelzceļa pārvadājumu pakalpojumu sniegšanas lejupējo tirgu.
Par attiecīgo ģeogrāfisko tirgu dzelzceļa infrastruktūras pārvaldīšanai tiek uzskatīts Lietuvas valsts tirgus. Runājot par attiecīgo ģeogrāfisko tirgu naftas produktu pārvadājumiem pa dzelzceļu, Komisija, pamatojoties uz “sākumpunkta – galapunkta” pieeju, sauktu par “O & D pieeju”, uzskatīja, ka runa ir par tirgu, ko veido dzelzceļa kravu pārvadājumi no pārstrādes rūpnīcas uz trim jūras termināļiem Klaipēdā, Rīgā un Ventspilī.
Komisija konstatēja, ka saskaņā ar Lietuvas tiesību aktiem LG bija likumīgs monopols dzelzceļa infrastruktūras pārvaldības augšupējā tirgū Lietuvā. Šajā ziņā valsts tiesību aktos bija paredzēts, ka publiskā dzelzceļa infrastruktūra pieder Lietuvas valstij un tās pārvaldība ir uzticēta LG.
Komisija arī konstatēja, ka LG, izņemot nelielus LDZ transportētus daudzumus, bija vienīgais uzņēmums, kurš darbojās naftas produktu dzelzceļa transporta pakalpojumu sniegšanas lejupējā tirgū, un tas tādējādi tam piešķīra dominējošo stāvokli šajā tirgū.
Ļaunprātīga rīcība
Komisija uzskatīja, ka LG kā dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītājs Lietuvā ir ļaunprātīgi izmantojis savu dominējošo stāvokli, nojaukdams sliežu ceļu, un tas varēja izraisīt pretkonkurences sekas, likvidējot konkurenci naftas produktu dzelzceļa transporta pakalpojumu sniegšanas tirgū starp pārstrādes rūpnīcu un kaimiņu teritorijā esošajiem jūras termināļiem, radot šķēršļus iekļūšanai tirgū bez objektīva pamatojuma.
Apstrīdētā lēmuma 182.–201. apsvērumā Komisija it īpaši uzskatīja, ka, nojaucot visu sliežu ceļu, LG ir izmantojis metodes, kas neregulē parasto konkurenci.
Šajā ziņā Komisija norādīja, pirmkārt, ka LG zināja par
Orlen
plānu pārorientēties uz Latvijas jūras termināļiem, izmantojot LDZ pakalpojumus, otrkārt, ka LG sliežu ceļu ir nojaucis lielā steigā, nenodrošinot sev vajadzīgo finansējumu un neveicot nekādus parastos sagatavošanas pasākumus tā atjaunošanai, treškārt, ka sliežu ceļa nojaukšana ir pretrunā nozares parastajai praksei, ceturtkārt, ka LG zināja par risku zaudēt visu
Orlen
produktu transportēšanas darbību sliežu ceļa atjaunošanas gadījumā un, piektkārt, ka LG bija centies pārliecināt Lietuvas valdību neatjaunot sliežu ceļu.
Komisija norādīja, ka sliežu ceļš ir ļāvis izmantot īsāko un lētāko maršrutu, lai savienotu pārstrādes rūpnīcu un Latvijas jūras termināli. Komisija uzskatīja, ka, ņemot vērā šī maršruta atrašanos tuvu Latvijai un LDZ loģistikas bāzei, šis maršruts arī sniedza LDZ ļoti labu iespēju iekļūšanai Lietuvas tirgū.
Runājot par pretkonkurences sekām, kas izriet no LG rīcības, Komisija pēc apstrīdētā lēmuma 202.–324. apsvērumā veiktās analīzes uzskatīja, ka sliežu ceļa nojaukšana varēja traucēt LDZ iekļūšanai Lietuvas dzelzceļa kravu pārvadājumu tirgū vai vismaz padarīja tā iekļūšanu šajā tirgū daudz grūtāku, lai gan – kā uzskata Komisija – pirms sliežu ceļa nojaukšanas LDZ bija ticama iespēja eksportam pa jūru paredzētos
Orlen
naftas produktus transportēt no pārstrādes rūpnīcas uz Latvijas jūras termināļiem pa īso maršrutu uz Latviju.
Komisija uzskata, ka pēc sliežu ceļa nojaukšanas viss pārstrādes rūpnīcas transports pa dzelzceļu uz Latvijas jūras termināli bija jānodrošina, izmantojot daudz garāko maršrutu Lietuvas teritorijā. Komisija it īpaši uzskatīja, ka pēc sliežu ceļa nojaukšanas vienīgā LDZ iespēja konkurēt ar LG esot bijusi mēģināt darboties maršrutā uz Klaipēdu vai garākajā maršrutā uz Latviju, kas ir minēts šī sprieduma 12. punktā. Tādēļ LDZ esot bijis spiests veikt darbību tālu no savas loģistikas bāzes Latvijā un bijis atkarīgs no sava konkurenta, proti, LG infrastruktūras pārvaldības pakalpojumiem. Šādos apstākļos Komisija uzskatīja, ka no
ex ante
viedokļa LDZ bija pakļauts lielam komerciālam riskam, ko tas nebija spējīgs uzņemties.
Apstrīdētā lēmuma 325.–357. apsvērumā Komisija arī uzskatīja, ka LG nebija sniedzis nekādu objektīvu pamatojumu sliežu ceļa nojaukšanai, jo sniegtie paskaidrojumi neesot bijuši saskanīgi un reizēm tie esot bijuši pretrunīgi un nepārliecinoši.
Naudas sods un rīkojums
Atbilstoši Pamatnostādnēm naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 (
OV 2006, C 210, 2. lpp.
) 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu, Komisija, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu, uzlika LG naudas sodu 27873000 EUR.
Komisija arī lika LG izbeigt pārkāpumu un trīs mēnešu termiņā no apstrīdētā lēmuma paziņošanas darīt tai zināmu priekšlikumu par šajā nolūkā veicamajiem pasākumiem.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa
Apstrīdētā lēmuma 1. un 2. pants ir formulēts šādi:
“1. pants
[LG] ir pārkāpis LESD 102. pantu, nojaucot sliežu ceļu starp Mažeiķiem Lietuvā un Latvijas robežu. Pārkāpums sākās 2008. gada 3. oktobrī un turpinās šī lēmuma pieņemšanas dienā.
2. pants
Par 1. pantā minēto pārkāpumu [LG] tiek noteikts naudas sods 27873000 [EUR].
[..]”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 14. decembrī, LG cēla prasību, galvenokārt, atcelt apstrīdēto lēmumu un, pakārtoti, samazināt tam ar šo lēmumu uzliktā naudas soda apmēru.
Ar Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2018. gada 13. jūlija rīkojumu
Orlen
tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam. Saistībā ar dažiem elementiem, kas ir ietverti galveno lietas dalībnieku procesuālajos dokumentos, attiecībā uz
Orlen
tika ievērota konfidencialitāte.
Lai pamatotu savu lūgumu atcelt apstrīdēto lēmumu, LG ir izvirzījis piecus pamatus. Pirmais no tiem būtībā bija pamatots ar acīmredzamām kļūdām vērtējumā un tiesību kļūdām LESD 102. panta piemērošanā saistībā ar LG rīcības ļaunprātīgo raksturu, otrais – ar kļūdu vērtējumā un tiesību kļūdu LESD 102. panta piemērošanā saistībā ar attiecīgās prakses vērtējumu, trešais – ar LESD 296. panta un Regulas Nr. 1/2003 2. panta pārkāpumu, ņemot vērā nepietiekamus pierādījumus un pamatojuma nenorādīšanu, ceturtais – tikai tā pirmā daļa – ar kļūdām naudas soda apmēra noteikšanā un piektais – ar kļūdām saistībā ar korektīva pasākuma noteikšanu.
Lūgumā attiecībā uz naudas soda apmēra samazināšanu LG ar vairākiem iebildumiem un ar ceturtā pamata otro daļu ir norādījis, ka šis apmērs ir nesamērīgs, un būtībā ir apstrīdējis, pirmkārt, pārdošanas apjoma procentuālo daļu, ko Komisija ir izmantojusi kā smaguma faktoru, otrkārt, pārkāpuma ilgumu un, treškārt, lēmumu pamatsummā preventīvos nolūkos ietvert papildu summu.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa ir noraidījusi visus pamatus un argumentus, ko LG bija izvirzījis, gan lai pamatotu lūgumu atcelt apstrīdēto lēmumu, gan lai pamatotu lūgumu samazināt naudas soda apmēru.
Vispārējā tiesa, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, tomēr samazināja naudas soda apmēru un noteica to 20068650 EUR apmērā.
Prasību pārējā daļā tā noraidīja.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Ar apelācijas sūdzību LG lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu kopumā vai daļēji, ciktāl ar to ir noraidīta LG prasība atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
atcelt apstrīdēto lēmumu kopumā vai daļēji;
–
pakārtoti, atcelt vai vēl vairāk samazināt LG uzliktā naudas soda apmēru un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus, kas ir saistīti ar šo tiesvedību, kā arī ar tiesvedību Vispārējā tiesā.
Komisija un
Orlen
lūdz Tiesu:
–
apelācijas sūdzību noraidīt un
–
piespriest LG atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam LG ir izvirzījis četrus pamatus, no kuriem pirmie trīs būtībā ir vērsti uz to, lai apstrīdētu Vispārējās tiesas vērtējumu par to, vai pastāv dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, un ceturtais no tiem attiecas uz tam uzlikto naudas sodu.
Par dažu argumentu pieņemamību
Vispirms ir jānorāda, ka lietas dalībnieki pirms saviem argumentiem pauž apsvērumus par šīs lietas faktiem.
Tādējādi LG izklāsta to faktu aprakstu, kas tam šķiet atbilstoši. Komisija norāda, ka šis apraksts ir maldinošs un kļūdains, bet
Orlen
apgalvo, ka ar minēto aprakstu LG cenšas apstrīdēt Vispārējās tiesas konstatētos faktus.
Turklāt Komisija savos ievada apsvērumos atsaucas uz LG izpilddirektora paziņojumu presei 2019. gada 30. decembrī, kura pieņemamību un nozīmīgumu šīs apelācijas sūdzības vajadzībām LG apstrīd.
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka saskaņā ar LESD 256. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un izvērtēt nozīmīgos faktus, kā arī novērtēt pierādījumus. Šo faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot gadījumos, kad tie ir sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas kā tāds ir pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas sūdzības ietvaros (spriedums, 2020. gada 24. septembris, Prysmian un Prysmian CavieSistemi/Komisija,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
,
126.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka dažādi faktiski apgalvojumi un iebildumi ir jāatzīst par nepieņemamiem.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu LG pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdas pārsūdzētā sprieduma 90.–99. punktā, ciktāl tā nepamatoti esot atteikusies piemērot testu, kas ir izstrādāts 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) 41. punktā, lai noteiktu, vai pastāv apgalvotā ļaunprātīgā prakse.
Šis tests esot piemērojams šajā lietā, kurā ir radusies juridiska problēma saistībā ar to, vai LESD 102. pants uzliek LG tiesību aktā paredzētu pienākumu piešķirt LDZ piekļuvi sliežu ceļam. Ar minēto testu saistītie kritēriji šajā lietā neesot izpildīti.
Konkrēti pārsūdzētā sprieduma 90.–99. punktā atzīstot, ka šis tests nav piemērojams šajā lietā, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi četras tiesību kļūdas.
Pirmkārt, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa esot norādījusi pārsūdzētā sprieduma 90. punktā, ne Tiesas judikatūrā, ne ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa [
F. G. Jacobs
] secinājumos lietā, kurā ir taisīts 1998. gada 26. novembra spriedums Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), ko ir citējusi Vispārējā tiesa, neesot noteikuma, saskaņā ar kuru no šī sprieduma izrietošie kritēriji ir piemērojami tikai tad, ja ir vajadzība aizsargāt dominējošā uzņēmuma motivāciju veikt ieguldījumu nozīmīgas infrastruktūras izveidē.
Otrkārt, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa esot atzinusi pārsūdzētā sprieduma 91. un 92. punktā, neesot arī noteikuma, saskaņā ar kuru šie kritēriji nav piemērojami, ja spēkā esošajā tiesiskajā regulējumā jau ir noteikts pienākums sniegt attiecīgos pakalpojumus.
Vispirms minēto kritēriju nepiemērošana šādā gadījumā nozīmētu, ka valsts tiesībās vai atvasinātajās Savienības tiesībās ir definēta primāro Savienības tiesību piemērošanas joma, un tas nebūtu saderīgi ar Savienības tiesību pārākumu un ar prasību konsekventi piemērot Savienības konkurences tiesības. Turpinot –
ex post
kontrolei saskaņā ar LESD 102. pantu un attiecīgās nozares
ex ante
regulējumam esot atšķirīgi mērķi. Pakļaut reglamentēto nozaru uzņēmumus atšķirīgiem juridiskiem kritērijiem saskaņā ar LESD 102. pantu būtu pretrunā tiesiskās drošības principam. Visbeidzot – šajā lietā sliežu ceļa nojaukšanas laikā LG neesot bijis pienākuma sniegt LDZ piekļuvi sliežu ceļam, jo LDZ nebija nedz prasījis, nedz saņēmis licenci darbībai Lietuvā sliežu ceļa nojaukšanas laikā. Šis apstāklis ļaujot šo lietu nošķirt no tām, kurās ir pasludināts 2018. gada 13. decembra spriedums SlovakTelekom/Komisija (
T‑851/14
,
EU:T:2018:929
) un pēc tam 2021. gada 25. marta spriedums Deutsche Telekom/Komisija (
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
) un 2021. gada 25. marta spriedums Slovak Telekom/Komisija (
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
).
Šajos pēdējos minētajos spriedumos Tiesa esot nošķīrusi piekļuvi infrastruktūrai un šādas piekļuves nosacījumus. Šajā lietā Vispārējās tiesas konstatētā ļaunprātīgā izmantošana ir saistīta ar patiesu atteikumu piešķirt piekļuvi sliežu ceļa nojaukšanas dēļ. LG precizē, ka šis piekļuves atteikums attiecas nevis uz visu Lietuvas dzelzceļa tīklu, bet tikai uz sliežu ceļu. Šī sliežu ceļa nojaukšana nevar tikt nodalīta no šīs nojaukšanas nosacījumiem.
Treškārt, nevienā no tiesību normām, kuras Vispārējā tiesa ir minējusi pārsūdzētā sprieduma 96. un 97. punktā, tādam infrastruktūras pārvaldītājam kā LG neesot noteikts “absolūts juridisks pienākums” sniegt piekļuvi visiem sava tīkla sliežu ceļa posmiem, it īpaši tad, ja ir pieejami alternatīvi maršruti. Nevienā no šīm tiesību normām arī neesot noteikts “absolūts pienākums” nolietotu sliežu ceļu atjaunot, izmantojot infrastruktūras pārvaldītāja ieskatā neefektīvu un ekonomiski nepamatotu risinājumu. Šajā ziņā LG konkrēti atsaucas uz Direktīvas 2001/14 5. pantu kopsakarā ar šīs direktīvas 5. apsvērumu, kā arī uz šīs direktīvas 29. panta 1. punktu.
Ceturtkārt, pretēji Vispārējās tiesas nospriestajam pārsūdzētā sprieduma 91. un 93. punktā, nevienā tiesību normā neesot norādīts, ka kritēriji, kas izriet no 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), nav piemērojami, ja dominējošais stāvoklis izriet no valsts monopola. Saskaņā ar Vispārējās tiesas minētā 2012. gada 27. marta sprieduma PostDanmark (
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
) 23. punktu vērā ņemams ir tikai tas, ka šāda stāvokļa pamatā ir iepriekšējs likumīgs monopols.
Taču šajā gadījumā ir jānoskaidro nevis tas, vai LG bija pienākums sniegt piekļuvi funkcionālam tīklam, kas agrāk izbūvēts par valsts līdzekļiem, bet gan tas, vai saskaņā ar LESD 102. pantu tam bija pienākums ieguldīt savus līdzekļus nolietotas infrastruktūras remontā un nomaiņā, lai konkrētam lejupējam konkurentam atvieglotu piekļuvi konkrētam tirgum un padarītu to izdevīgāku. Šo divu uzņēmumu interešu līdzsvarošana esot 1998. gada 26. novembra spriedumā Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) noteiktā testa pamatā.
Komisija un
Orlen
lūdz pirmo pamatu noraidīt kā nepamatotu.
Tiesas vērtējums
Ar pirmo pamatu LG kritizē it īpaši pārsūdzētā sprieduma 90.–99. punktu, jo Vispārējā tiesa, atsakoties šajā lietā piemērot kritērijus, kas ir noteikti 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) 41. punktā, esot izraudzījusies kļūdainu juridisko kritēriju, lai izvērtētu dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas esamību.
Pārsūdzētā sprieduma 99. punktā Vispārējā tiesa ir nospriedusi, ka Komisija, nepieļaujot kļūdu, ir atturējusies vērtēt, vai strīdīgā rīcība, ko veidoja pati sliežu ceļa nojaukšana, kā tas izriet no šī sprieduma 84. punkta, atbilst nosacījumiem par tā pakalpojuma nepieciešamību, kuram piekļuve tika atteikta, un par jebkādas konkurences likvidēšanu, kas ir paredzēti 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) 41. punktā, un ka, izņemot iespējamu objektīvu pamatojumu, pietika ar to, ka ir pierādīts, ka runa ir par tādu rīcību, ar ko var ierobežot konkurenci un it īpaši radīt šķērsli iekļūšanai tirgū.
Minētā sprieduma 90.–98. punktā Vispārējā tiesa šo secinājumu ir pamatojusi, ņemot vērā 1998. gada 26. novembra spriedumā Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) minēto ārkārtas apstākļu mērķi nodrošināt, ka dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam noteiktais pienākums sniegt piekļuvi savai infrastruktūrai galīgi netraucē konkurenci, samazinot šim uzņēmumam sākotnējo stimulu būvēt šādu infrastruktūru un veikt ieguldījumu infrastruktūrā. Vispārējā tiesa no tā būtībā ir secinājusi, ka judikatūru, kas izriet no 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), nevar piemērot, ja, kā tas esot šajā gadījumā, piemērojamajā tiesiskajā regulējumā jau ir noteikts dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma pienākums sniegt pakalpojumu vai ja dominējošais stāvoklis izriet no likumīga monopola, it īpaši ja attiecīgā infrastruktūra pieder valstij un ir tikusi uzbūvēta un attīstīta par valsts līdzekļiem.
Lai noskaidrotu, vai šajos apsvērumos, kā to apgalvo LG, ir pieļauta tiesību kļūda, jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 102. pantu vienam vai vairākiem uzņēmumiem ir aizliegts iekšējā tirgū vai būtiskā tā daļā ļaunprātīgi izmantot dominējošu stāvokli, ciktāl šī izmantošana var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Tādējādi dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir īpaša atbildība ar savu rīcību neapdraudēt efektīvu un neizkropļotu konkurenci iekšējā tirgū (spriedums, 2021. gada 25. marts, Deutsche Telekom/Komisija,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru jēdziens “dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana” LESD 102. panta izpratnē ir objektīvs jēdziens, kas apzīmē dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcību, kuras rezultātā tirgū, kurā tieši attiecīgā uzņēmuma klātbūtnes dēļ konkurences līmenis jau ir vājš, ir radīts šķērslis – izmantojot citus līdzekļus, nevis tos, kuri regulē preču vai pakalpojumu parasto konkurenci, balstoties uz saimnieciskās darbības subjektu pakalpojumiem, – tam, lai saglabātu tirgū vēl esošo konkurences līmeni vai attīstītu šo konkurenci (spriedums, 2021. gada 25. marts, DeutscheTelekom/Komisija,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
,
41.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma rīcības ļaunprātīgā rakstura saskaņā ar LESD 102. pantu vērtējums ir jāveic, ņemot vērā visus lietas īpašos apstākļus (spriedums, 2021. gada 25. marts, DeutscheTelekom/Komisija,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
,
42.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Runājot par praksi, ko veido atteikums sniegt piekļuvi infrastruktūrai, kuru dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums ir attīstījis savas darbības veikšanai un kura tam pieder, no Tiesas judikatūras izriet, ka šāds atteikums var veidot dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu ne tikai tad, ja šis atteikums ir tāds, kas var izslēgt jebkādu piekļuves pieprasītāja konkurenci attiecīgajā tirgū, un šim atteikumam nav objektīva pamatojuma, bet arī tad, ja pati infrastruktūra ir noteikti nepieciešama, lai veiktu tā darbību tādā nozīmē, ka šai infrastruktūrai nepastāv nekāds reāls vai iespējams aizstājējs (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 26. novembris, Bronner,
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
,
41.
punkts, kā arī 2021. gada 25. marts, DeutscheTelekom/Komisija,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
,
43.
un
44.
punkts).
Šo nosacījumu noteikšana 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) 41. punktā bija pamatota ar apstākļiem, kas bija raksturīgi lietā, kurā tika taisīts šis spriedums, un kuros dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums atteicās piešķirt konkurentam piekļuvi infrastruktūrai, ko tas bija attīstījis savas darbības vajadzībām, izslēdzot jebkādu citu rīcību (spriedums, 2021. gada 25. marts, Deutsche Telekom/Komisija,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
,
45.
punkts).
Pirmām kārtām, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 78.–82. punktā, gadījums, kad dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums iznīcina infrastruktūru, ir jānošķir no gadījuma, kad tiek atteikta piekļuve tās judikatūras izpratnē, kas izriet no 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
).
No iepriekš atgādinātā faktiski izriet, ka šī judikatūra būtībā attiecas uz gadījumu, kad ir atteikta piekļuve infrastruktūrai, ar ko dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums tā attīstīto infrastruktūru galīgi rezervē tikai pats savai izmantošanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 25. marts, Deutsche Telekom/Komisija,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
,
47.
punkts). Minētā judikatūra, kā ģenerāladvokāts ir uzsvēris it īpaši secinājumu 80. punktā, nozīmē tās infrastruktūras saglabāšanu, kuras izmantošanu dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums rezervē sev, cenšoties gūt tūlītēju peļņu.
Ir acīmredzams, ka infrastruktūras iznīcināšana turpretim nozīmē atteikšanos no aktīviem attiecīgā gadījumā ar šo iznīcināšanu saistīto izmaksu veidā. Iznīcināšanas dēļ infrastruktūru nenovēršami vairs nevar izmantot ne vien konkurenti, bet arī pats dominējošā stāvoklī esošais uzņēmums.
Tādējādi šī lieta, pretēji LG apgalvojumiem, nerada “problēmu, kas saistīta ar piekļuvi” infrastruktūrai tās judikatūras izpratnē, kas izriet no 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
).
Tā tas vēl jo vairāk ir gadījumā, kad, kā tam turklāt piekrīt LG, inkriminētā rīcība attiecās tikai uz vienu Lietuvas dzelzceļa tīkla posmu un netraucēja iespējamam LG konkurentam attiecīgā gadījumā piekļūt šim tīklam pa citu ceļu.
Otrām kārtām, no Tiesas judikatūras arī izriet, ka kritēriji, kas ir noteikti 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) 41. punktā, ir paredzēti, lai izveidotu taisnīgu līdzsvaru starp, pirmkārt, prasībām par neizkropļotu konkurenci un, otrkārt, dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma līgumu slēgšanas brīvību un tiesībām uz īpašumu. Šajā nozīmē šos kritērijus ir paredzēts piemērot gadījumā, kad tiek atteikta piekļuve infrastruktūrai, kuras īpašnieks ir dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums un kuru tas ir attīstījis pats savas darbības veikšanai, izmantojot pats savus ieguldījumus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1998. gada 26. novembris, Bronner,
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
,
37.
punkts, un 2021. gada 25. marts, DeutscheTelekom/Komisija,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
,
47.
punkts).
Tādējādi, nepieļaujot tiesību kļūdu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 90., 93. un 94. punktā būtībā atzina, ka, ņemot vērā minēto kritēriju mērķi, tos nav paredzēts piemērot tad, ja tādā situācijā kā šajā lietā aplūkotā attiecīgā infrastruktūra ir tikusi finansēta nevis no paša dominējošā stāvoklī esošā uzņēmuma ieguldījumiem, bet no valsts līdzekļiem un ja šis uzņēmums nav šīs infrastruktūras īpašnieks.
Trešām kārtām, jāatgādina – Tiesa jau ir atzinusi, ka tiesiskajā regulējumā paredzēts pienākums var būt nozīmīgs, lai novērtētu ļaunprātīgu rīcību LESD 102. panta izpratnē. Lai gan pienākums sniegt piekļuvi attiecīgajai infrastruktūrai, kas dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir noteikts tiesību aktos, nevar atbrīvot Komisiju no pienākuma pierādīt, ka pastāv “ļaunprātīga izmantošana” LESD 102. panta izpratnē, šāda pienākuma noteikšanas dēļ dominējošā stāvoklī esošs uzņēmums tomēr faktiski nevar atteikties sniegt piekļuvi šai infrastruktūrai, attiecīgā gadījumā nekaitējot savai lēmumu pieņemšanas autonomijai, ņemot vērā šādas piekļuves nosacījumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 25. marts, DeutscheTelekom/Komisija,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
,
57.
un
58.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Tādējādi, nepieļaujot tiesību kļūdu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 91. un 92. punktā ir atzinusi, ka kritērijus, kas ir noteikti 1998. gada 26. novembra spriedumā Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), nav paredzēts piemērot tad, ja dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir noteikts pienākums sniegt piekļuvi savai infrastruktūrai.
Šajā gadījumā LG neapstrīd, ka tam ir pienākums sniegt piekļuvi Lietuvas dzelzceļa tīklam. Tiek apstrīdēts tikai šī pienākuma apmērs.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, pretēji LG paustajiem argumentiem, sliežu ceļa nojaukšanu nevar uzskatīt par piekļuves atteikumu tās judikatūras izpratnē, kas izriet no 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), bet attiecīgā gadījumā tā ir jāuzskata par ļaunprātīgas izmantošanas formu (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2011. gada 17. februāris, TeliaSoneraSverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
55.
–
58.
punkts, un 2014. gada 10. jūlijs, Telefónica un Telefónica de España/Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
75.
punkts). Tādējādi, lai izvērtētu attiecīgo rīcību, 1998. gada 26. novembra sprieduma Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) 41. punktā noteiktie kritēriji nav piemērojami.
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 99. punktā pamatoti uzskatīja, ka Komisija, atturoties izvērtēt, vai attiecīgā rīcība atbilst šiem kritērijiem, nav pieļāvusi kļūdu.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos iemeslus, pirmais apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otro pamatu LG norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka šī lietas apstākļos sliežu ceļa nojaukšana ir “ļaunprātīga izmantošana” LESD 102. panta izpratnē, un tādējādi pati šo nojaukšanu kvalificēdama kā “ļaunprātīgu praksi”.
LG uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 168., 170., 177., 197., 204. un 231. punktā Vispārējā tiesa tāpat kā Komisija šo kvalifikāciju ir balstījusi uz diviem kumulatīviem elementiem, proti, uz to, ka šī nojaukšana tika veikta “steigā”, un uz to, ka minētā nojaukšana tika veikta, “[LG] iepriekš neiegūstot vajadzīgos līdzekļus”. Neviens no abiem šiem elementiem neļauj veikt šādu kvalifikāciju.
Pirmkārt, atsaukdamies uz pārsūdzētā sprieduma 148., 164. un 168. punktu, LG uzsver, ka Vispārējā tiesa ir atzinusi, ka tas varēja izvelēties drīzāk nojaukt sliežu ceļu, nevis veikt daļējus remontdarbus, kuru rezultātā sliežu ceļš vēlāk būtu jānomaina. Tam pārmesto ļaunprātīgo izmantošanu tādējādi veidojot tikai šīs nojaukšanas laiks, sākot no 2008. gada 3. oktobra. Tā kā minētās nojaukšanas laikam esot bijusi ietekme uz tās izmaksām, lēmums to nojaukt nekavējoties esot bijis racionāls vadības lēmums. Turklāt Vispārējā tiesa minētā sprieduma 197., 204. un 209. punktā esot konstatējusi, ka LG neesot bijis nekāda pretkonkurences nodoma.
Otrkārt, LG apgalvo, ka bija paredzējis saņemt līdzekļus sliežu ceļa rekonstrukcijai, kuriem būtu bijis jābūt pieejamiem laikā, kad tiktu veikta lielākā daļa darbu. Atsaucoties uz minētā sprieduma 152., 153., 160., 171., 174.–176. un 196. punktu, LG norāda, ka 2008. gada 2. oktobrī pirms sliežu ceļa nojaukšanas darbu sākšanas tas bija iesniedzis pieteikumu finansējuma saņemšanai, ka Eiropas fondu līdzekļi tajā laikā un pēc tam bija pieejami un ka tas nav rīkojies ar pretkonkurences nodomu.
LG apgalvo, ka apstākļi, ko Vispārējā tiesa ir norādījusi, lai konstatētu tam pārmesto ļaunprātīgo izmantošanu, radās galvenokārt pēc 2008. gada 3. oktobra. Šajā situācijā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, tā paša sprieduma 164., 165., 170. un 178. punktā tam prasot pierādīt vai pamatot sliežu ceļa nojaukšanas laiku, lai gan Komisijai esot bijis jāpierāda ļaunprātīga izmantošana.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 152. un 170. punktā Vispārējā tiesa neesot veikusi konkrētu analīzi par LG argumentu attiecībā uz atkārtoti izmantojamo sliežu ceļa daļu uzglabāšanu un to atkārtotu izmantošanu citiem tīkla ceļiem. Katrā ziņā, lai uzsāktu projekta sagatavošanas posmus, neesot nepieciešams iepriekš iegūt līdzekļus, kas nepieciešami visam šim projektam.
Replikas rakstā LG precizē, ka tas šo pamatu ir balstījis tikai uz diviem elementiem, ko Vispārējā tiesa sistemātiski ir minējusi un kas ir saistīti ar to, ka sliežu ceļa nojaukšana tika veikta “steigā” un LG iepriekš neiegūstot vajadzīgos līdzekļus. Katrā ziņā, pat ja būtu jāiekļauj visi četri vai pieci pārsūdzētā sprieduma 42. un 194. punktā paredzētie elementi, ļaunprātīgas izmantošanas konstatējums nebūtu pierādīts. Papildu elementi, kas ir papildinoši vai nenozīmīgi, nevar pierādīt šādu ļaunprātīgu izmantošanu.
Turklāt tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai LG iesniedza argumentus, kuru mērķis ir apstrīdēt katru no šiem pieciem elementiem.
Komisija uzskata, ka šis pamats ir nepamatots.
Orlen
apgalvo, ka šis pamats ir neefektīvs un katrā ziņā nepieņemams, ciktāl ar to ir apstrīdēts Vispārējās tiesas veiktais faktu un pierādījumu vērtējums.
Tiesas vērtējums
Ar otro pamatu LG pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, apstiprinādama, ka Komisija sliežu ceļa nojaukšanu ir kvalificējusi par “dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu” LESD 102. panta izpratnē. LG uzskata, ka šī kvalifikācija pārsūdzētā sprieduma 168., 170., 177., 197., 204. un 231. punktā ir pamatota ar diviem kumulatīviem elementiem, proti, ar apstākli, ka šī nojaukšana tika veikta “steigā”, un ar to, ka minētā nojaukšana tika veikta, “[LG] iepriekš neiegūstot vajadzīgos līdzekļus”.
Ciktāl šī argumentācija ir balstīta uz pieņēmumu, ka sliežu ceļa nojaukšanas kvalificēšana par “dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu” ir pamatota tikai ar šiem diviem elementiem, jākonstatē, ka tā ir pamatota ar acīmredzami kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju.
No pārsūdzētā sprieduma kopumā un it īpaši no tā 42., 83., 193., 194., 196. un 224. punkta nepārprotami izriet, ka Vispārējā tiesa ir uzsvērusi – ņemot vērā visus tos faktiskos un juridiskos apstākļus, kas ir saistīti ar sliežu ceļa nojaukšanu, Komisija apstrīdētajā lēmumā secināja, ka šī nojaukšana veidoja “dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu” LESD 102. panta izpratnē.
Šie apstākļi, kas ir izklāstīti šī sprieduma 39. punktā, attiecas uz to, ka LG zināja par
Orlen
plānu pārorientēties uz Latvijas jūras termināļiem, izmantojot LDZ pakalpojumus, ka LG sliežu ceļu nojauca steigā, neiegūstot vajadzīgos līdzekļus un neveicot nekādus parastos sagatavošanas pasākumus tā atjaunošanai, ka sliežu ceļa nojaukšana bija pretrunā nozares parastajai praksei, ka LG zināja par risku zaudēt visu
Orlen
produktu transportēšanas darbību sliežu ceļa atjaunošanas gadījumā un ka LG bija centies pārliecināt Lietuvas valdību neatjaunot sliežu ceļu.
Tikai pēc tam, kad Vispārējā tiesa bija noraidījusi visus argumentus, ko LG bija izvirzījis, lai apstrīdētu šos vērtējumus, tā apstiprināja Komisijas vērtējumu pamatotību.
Tas, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 168., 170., 177., 197., 204. un 231. punktā, ko LG ir apstrīdējis, ir atsaukusies tikai uz diviem no elementiem, kuri ir izklāstīti šī sprieduma 39. un 107. punktā, proti, sliežu ceļa nojaukšanu steigā un neiegūstot vajadzīgos līdzekļus, nevar atspēkot šo pārsūdzētā sprieduma interpretāciju. Šajos punktos Vispārējā tiesa tikai ir pārbaudījusi konkrētus argumentus, kas ir saistīti ar šiem apstākļiem un ko LG bija izvirzījis, lai apstrīdētu konstatējumu par “dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu” LESD 102. panta izpratnē.
No tā izriet, ka šis pamats ir jānoraida kā nepamatots un nav jāpārbauda argumenti, kas konkrētāk attiecas uz abiem šiem elementiem.
Katrā ziņā ir jānorāda, kā to secinājumu 99.–102. punktā ir darījis ģenerāladvokāts, ka ar šiem argumentiem, tāpat kā ar argumentiem, kas tika novēloti izvirzīti replikas rakstā un tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, lai apstrīdētu citus apstākļus, kas pamatoja konstatējumu par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, LG patiesībā cenšas panākt, ka tiek veikta jauna faktu izvērtēšana.
Ja nav atsauces uz jebkādu sagrozīšanu, minētie argumenti saskaņā ar šī sprieduma 60. punktā minēto judikatūru ir nepieņemami.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos iemeslus, otrais apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītais pamats ir jānoraida kopumā.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu LG apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 219.–233. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, sliežu ceļa nojaukšanu pašu par sevi, neatkarīgi no iepriekšējas satiksmes apturēšanas uz šī sliežu ceļa, kvalificēdama par “praksi, kas var ierobežot konkurenci”.
Pirmkārt, šī Vispārējās tiesas pieeja esot pamatota ar kļūdainu pieņēmumu, kas izriet no pārsūdzētā sprieduma 223., 225. un 227. punkta. Saskaņā ar šo Vispārējās tiesas pieņēmumu izvēles iespēja, kas būtu ietvērusi sākotnējus mērķētus remontdarbus, kuriem sekotu pilnīga visa sliežu ceļa rekonstrukcija piecu gadu laikā, ko LG kvalificē kā “izvēles iespēju Nr. 1”, esot atbilstoša un ekonomiski saprātīga alternatīva izvēles iespējai, kas ir pilnīga un tūlītēja sliežu ceļa rekonstrukcija, ko LG apzīmē kā “izvēles iespēju Nr. 2”. Vispārējā tiesa esot nevis noraidījusi LG nostāju, kas īsumā ir izklāstīta šī sprieduma 150., 151. un 167. punktā un saskaņā ar kuru “izvēles iespēja Nr. 2” bija vienīgā atbilstošā un ekonomiski saprātīgā izvēles iespēja, bet vienkārši uz šo jautājumu minētā sprieduma 168. punktā neesot atbildējusi. Šādos apstākļos LG uzskata, ka saistībā ar šo apelācijas sūdzību ir jāuzskata, ka “izvēles iespēja Nr. 2” bija vienīgā atbilstošā un ekonomiski saprātīgā izvēles iespēja. LG no tā secina, ka tā paša sprieduma 223., 225. un 227. punkts ir pretrunīgs un nesaderīgs ar šīs pēdējās minētās izvēles iespējas izvēli.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 223., 225. un 227. punkts esot balstīts uz kļūdainu pieņēmumu, ka sliežu ceļu esot bijis iespējams atjaunot “īstermiņā”, pateicoties sākotnējiem remontdarbiem “izvēles iespējā Nr. 1”. Tā tas neesot, jo, kā Vispārējā tiesā ir norādījis LG, šādu remontdarbu veikšanai būtu bijis nepieciešams, lai tas īstenotu tādu pašu procedūru, proti, lai iegūtu līdzekļus no Lietuvas Republikas vai no Savienības, kā saistībā ar “izvēles iespēju Nr. 2”. Vispārējā tiesa to neesot ņēmusi vērā un tādējādi esot nonākusi pati sev pretrunā.
Otrkārt, Vispārējā tiesa esot nonākusi pati sev pretrunā, pārsūdzētā sprieduma 225. punktā nospriežot, ka pirmais “izvēles iespējas Nr. 1” posms ir saistīts ar “lokāliem remontdarbiem”, lai gan, kā tas ir atzīts minētā sprieduma 164. punktā, tas bija saistīts ar būtiskiem remontdarbiem visa sliežu ceļa garumā.
Treškārt, pretēji tam, ko pārsūdzētā sprieduma 221.–223. punktā ir norādījusi Vispārējā tiesa, LG uzskata, ka tam nav absolūta juridiska pienākuma atjaunot sliežu ceļa parasto stāvokli, veicot sākotnējos remontdarbus atbilstoši “izvēles iespējai Nr. 1”, un ka tas leģitīmi varēja izvēlēties “izvēles iespēju Nr. 2”. Tas būtu ļāvis atjaunot parasto situāciju, ņemot vērā, ka sliežu ceļa nojaukšanas – kas bija nenovēršama, īstenojot “izvēles iespēju Nr. 2”, – brīdim šajā ziņā nav nozīmes.
Ceturtkārt, pārsūdzētā sprieduma 24. un 25. punktā izdarītajiem konstatējumiem esot pretrunā tā paša sprieduma 225. punktā izdarītais apgalvojums, ka izslēgšanas sekas rada tas, ka tad, kad
Orlen
uzskatīja, ka LG nav nodoma labot sliežu ceļu īstermiņā, LDZ atsauca savu lūgumu izsniegt licenci, lai veiktu pārvadājumus īsā maršruta uz Latviju Lietuvas daļā. Šajā 24. un 25. punktā Vispārējā tiesa esot konstatējusi, ka LDZ bija iesniedzis lūgumu izsniegt šādu licenci “2009. [gada] jūnija beigās”, proti, pēc sliežu ceļa nojaukšanas. Tādējādi šī nojaukšana nekādā veidā neietekmēja lēmumu atsaukt lūgumu izsniegt licenci, kas patiesībā ir izskaidrojams ar to, ka 2010. gada vidū
Orlen
bija secinājis, ka LG nav nodoma labot sliežu ceļu īstermiņā, kā tas izrietot no pārsūdzētā sprieduma 26. punkta.
Piektkārt, savā replikas rakstā LG piebilst, ka ātra sliežu ceļa nojaukšanas īstenošana nepasliktināja pastāvošo situāciju pēc iepriekšējas satiksmes apturēšanas. Faktu rašanās brīdī, proti, 2008. gada 3. oktobrī, neveicot nojaukšanu, nebūtu bijis “nekādas iespējas, ka sliežu ceļš īstermiņā tiktu atjaunots”.
Komisija un
Orlen
lūdz visus šos argumentus noraidīt kā būtībā nepamatotus.
Tiesas vērtējums
Ar trešo pamatu LG pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 219.–233. punktā tā esot pieļāvusi tiesību kļūdas.
Šajos punktos Vispārējā tiesa ir izskatījusi un noraidījusi LG argumentus, kuru mērķis ir apstrīdēt Komisijas vērtējumus, saskaņā ar kuriem sliežu ceļa nojaukšana pati par sevi, neatkarīgi no iepriekšējas satiksmes apturēšanas uz tā, radīja pretkonkurences sekas, likvidējot konkurenci.
Pirmkārt, argumentācija par pretrunu starp pārsūdzētā sprieduma 168. punktu un tā 223., 225. un 227. punktu izriet no pirmā no minētajiem punktiem kļūdainas interpretācijas.
Pārsūdzētā sprieduma 168. punktā Vispārējā tiesa “izvēles iespēju Nr. 2”, kas ir saistīta ar pilnīgu un tūlītēju sliežu ceļa rekonstrukciju, nekādā veidā nav kvalificējusi kā vienīgo atbilstošo un ekonomiski saprātīgo izvēles iespēju. Tieši pretēji – šajā punktā ietvertā frāze “ja pieņem, kā to apgalvo[ja] [LG], ka izvēles iespēja Nr. 2 bija vienīgā atbilstošā un ekonomiski saprātīgā izvēles iespēja”, skaidri norāda –turklāt LG to atzīst –, ka Vispārējā tiesa nav atrisinājusi jautājumu, vai šī izvēles iespēja bija vai nebija vienīgā atbilstošā un ekonomiski saprātīgā izvēles iespēja, izņemot attiecīgā gadījumā “izvēles iespēju Nr. 1”. No tā izriet, ka pretēji LG aizstāvētajai nostājai nevar acīmredzami apgalvot, ka šīs apelācijas sūdzības vajadzībām ir jāuzskata, ka “izvēles iespēja Nr. 2” bija vienīgā atbilstošā un ekonomiski saprātīgā izvēles iespēja.
Tādējādi argumentācija, kas ir balstīta uz šādu pieņēmumu un attiecas uz pamatojuma pretrunīgumu, ir jānoraida kā nepamatota.
Turklāt, ciktāl LG apstrīd pārsūdzētā sprieduma 223., 225. un 227. punktā pausto apsvērumu, ka sliežu ceļu varēja atjaunot “īstermiņā”, veicot sākotnējos remontdarbus, pietiek konstatēt, ka, to darot, LG patiesībā, aizbildinoties ar atsauci uz iespējamu pretrunu, cenšas apšaubīt Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumus. Tā kā LG nenorāda nevienu argumentu par to, ka Vispārējā tiesa būtu sagrozījusi kādu no šiem pierādījumiem, tā argumentācija saskaņā ar šī sprieduma 60. punktā atgādināto judikatūru ir nepieņemama.
Otrkārt, attiecībā uz iespējamo pretrunu starp pārsūdzētā sprieduma 164. un 225. punktu ir jānorāda, ka minētā sprieduma 164. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka no vēstules, ko 2008. gada 18. septembrī LG dzelzceļa infrastruktūras direkcija nosūtījusi tā Stratēģiskās plānošanas padomei, izriet, ka nekavējoties bija jārekonstruē tikai 1,6 km no sliežu ceļa un ka trūkumi, kas atklāti sliežu ceļa 19 km, nozīmēja, ka ceļš esot bijis “pilnībā jāsalabo piecu gadu termiņā”. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka problēmas saistībā ar 1,6 km no sliežu ceļa 19 km nevar pamatot tā pilnīgu un tūlītēju nojaukšanu. Tā arī konstatēja, ka šajā vēstulē arī nebija norādīts, ka pilnīgam remontam piecu gadu termiņā būtu jāietver šāda pilnīga un tūlītēja nojaukšana.
Pārsūdzētā sprieduma 225. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka “izvēles iespējas Nr. 1” pirmajā posmā esot bijis jāveic “lokāli remontdarbi tajās sliežu ceļa vietās, kas neļāva nodrošināt drošu dzelzceļa satiksmi”.
Šis konstatējums nekādā veidā nav pretrunā nedz vajadzībai veikt tūlītējus remontdarbus kādā sliežu ceļa daļā, nedz arī vajadzībai veikt pilnīgus remontdarbus termiņā, kas ir ilgāks nekā pieci gadi.
Tādējādi argumentācija, kas attiecas uz pretrunu starp pārsūdzētā sprieduma 164. un 225. punktu, ir jānoraida kā nepamatota.
Treškārt, saistībā ar argumentiem, kuru mērķis ir apstrīdēt pārsūdzētā sprieduma 221.–223. punktu, ir jākonstatē, ka tie ir balstīti uz izolētu un kļūdainu šo punktu interpretāciju.
Pārsūdzētā sprieduma 221. un 222. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka LG kā dzelzceļa infrastruktūras pārvaldītājam papildus tiesību aktos noteiktajam pienākumam nodrošināt satiksmes drošību bija arī tiesību aktos noteikts pienākums minimizēt dzelzceļa tīkla darbības traucējumus un uzlabot tā darbības rādītājus. Minētā sprieduma 223. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka LG kā attiecīgajā tirgū dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam bija arī īpaša atbildība ar savu rīcību neapdraudēt efektīvu un neizkropļotu konkurenci. Vispārējā tiesa uzskata, ka LG tas būtu bijis jāņem vērā un jāizvairās novērst jebkādu iespēju atjaunot sliežu ceļu īstermiņā, veicot rekonstrukciju pa posmiem. Tā paša sprieduma 224. punktā Vispārējā tiesa no iepriekš minētā ir secinājusi, ka, nojaucot visu sliežu ceļu, šai lietai raksturīgajos apstākļos LG nav ņēmis vērā šo īpašo atbildību, kas tam bija saskaņā ar LESD 102. pantu.
Turklāt no pārsūdzētā sprieduma 225. un 229. punkta izriet – konstatējums, ka šī sliežu ceļa nojaukšana varēja radīt pretkonkurences sekas, proti, izstumšanu no tirgus, ir pamatots, pirmām kārtām, ar to, ka ar šo nojaukšanu LG pasliktināja situāciju, kas pastāvēja pēc satiksmes apturēšanas uz šī ceļa, un, otrām kārtām, ar “izvēles iespējas Nr. 2” īstenošanas kārtību, nevis ar pašu šīs izvēles iespējas izvēli kā tādu “izvēles iespējas Nr. 1” vietā.
No šiem elementiem izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo LG, Vispārējā tiesa tam nav noteikusi “absolūtu juridisku pienākumu” atjaunot sliežu ceļa parasto stāvokli, veicot sākotnējos remontdarbus saistībā ar “izvēles iespēju Nr. 1”. Tieši pretēji – konkrēta “izvēles iespējas Nr. 2” īstenošanas kārtība un sliežu ceļa nojaukšanas sekas pamatoja konstatējumu par pretkonkurences seku esamību.
Tādējādi šī argumentācija ir jānoraida kā nepamatota.
Ceturtkārt, kā uz to norāda vārda “turklāt” lietojums pārsūdzētā sprieduma 225. punkta pēdējā teikuma uzbūvē, šajā vietā izdarītā atsauce uz to, ka LDZ atsauca savu lūgumu izsniegt licenci, lai darbotos īsā maršruta uz Latviju Lietuvas daļā, ir papildu apsvērums.
No tā izriet, ka LG argumentācija par pretrunu starp šo pārsūdzētā sprieduma punktu un tā 24. un 25. punktu ir jānoraida kā neefektīva.
Piektkārt, ciktāl pirmoreiz replikas rakstā LG apgalvo, ka ātra sliežu ceļa nojaukšana nepasliktināja situāciju, kāda pastāvēja pēc satiksmes apturēšanas uz šī sliežu ceļa, tā argumentācija nav pieņemama, jo ir novēlota. Turklāt LG mērķis ir apšaubīt faktu vērtējumu, kas saskaņā ar šī sprieduma 60. punktā minēto judikatūru nav Tiesas kompetencē apelācijas stadijā.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos iemeslus, apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītais trešais pamats kopumā ir jānoraida.
Par ceturto jautājumu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar ceturto pamatu LG pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, vērtējot tam noteikto naudas sodu.
Šajā ziņā LG uzsver, ka no pārsūdzētā sprieduma 98., 196., 204. un 209. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa uzskata, ka apstrīdētais lēmums un Komisijas vērtējums nebija balstīti uz konstatējumu par LG pretkonkurences nodomu.
Naudas soda pārbaudes stadijā pārbaudot argumentus par to, ka apstrīdētajā lēmumā izmantotā juridiskā teorija ir jauna, un par LG pārmestā pārkāpuma smagumu, Vispārējā tiesa esot atsaukusies uz šādu nodomu. Par to liecinot pārsūdzētā sprieduma 339., 368. un 374. punktā ietvertie formulējumi, saskaņā ar kuriem inkriminētās rīcības “mērķis bija paturēt konkurentus ārpus tirgus” vai tā tika īstenota “nolūkā paturēt konkurentus ārpus tirgus”.
Tādējādi Vispārējā tiesa esot nonākusi pati sev pretrunā. Šī pamatojuma pretruna esot ietekmējusi Vispārējās tiesas vērtējumu par vajadzību noteikt naudas sodu un attiecīgā gadījumā tā atbilstošu apmēru, kā arī pārkāpuma smagumu. Šīs pretrunas neesamības gadījumā Vispārējai tiesai būtu bijis jāakceptē, ka apstrīdētajā lēmumā izmantotā juridiskā teorija ir jauna, un tā būtu varējusi izmantot citu pieeju saistībā ar pārkāpuma smagumu, nepastāvot pretkonkurences nodomam, un tādējādi saistībā ar neierobežotas kompetences īstenošanu.
Replikas rakstā LG šajā ziņā piebilst – tā kā šāda nodoma konstatējumā ir pieļauta kļūda, Vispārējās tiesas veikto vērtējumu varētu grozīt, neatkarīgi no citiem faktoriem, ko tā attiecīgā gadījumā ir ņēmusi vērā. Katrā ziņā nevar izslēgt, ka Vispārējās tiesas noteiktais naudas soda apmērs būtu bijis mazāks, ja tā nebūtu balstījusies uz pretrunīgu argumentāciju un uz iespējamo LG nodomu paturēt konkurentus ārpus tirgus.
Tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai LG arī piebilda, ka naudas soda aprēķināšanas stadijā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 399. punktā ir ņēmusi vērā pārkāpuma smagumu, kas ir balstīts uz pretkonkurences nodomu. Atsaukdamās uz pretkonkurences nodomu kā uz pārkāpuma smaguma vērtēšanas elementu, Vispārējā tiesa esot grozījusi Komisijas konstatēto pārkāpumu veidojošos elementus un tādējādi esot pārsniegusi savas pilnvaras.
Komisija apgalvo, ka šis pamats ir neefektīvs.
Tiesas vērtējums
Ar ceturto pamatu LG pārmet Vispārējai tiesai, ka pamatojums ir pretrunīgs. Tādējādi Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 169., 204. un 209. punktā esot skaidri izslēgusi pret konkurenci vērsta nodoma esamību, pārbaudīdama dominējošā stāvokļa ļaunprātīgas izmantošanas konstatējumu. Otrkārt, tā tomēr esot atsaukusies uz šādu nodomu minētā sprieduma 339., 368. un 374. punktā un to esot ņēmusi vērā, aprēķinot naudas soda apmēru, minētā sprieduma 397.–406. punktā. Šī pretruna un pretkonkurences nodoma ņemšana vērā naudas soda aprēķināšanas stadijā esot ietekmējusi to, kā Vispārējā tiesa ir īstenojusi savu neierobežoto kompetenci, un līdz ar to tam noteiktā naudas soda apmēru.
Šis pamats ir neefektīvs. Pat ja pieņem, ka Vispārējā tiesa, kā to apgalvo LG, ir nonākusi pretrunās, šādas pretrunas nevar attaisnot nedz pārsūdzētā sprieduma atcelšanu, nedz izraisīt to, ka Tiesa pārskata naudas soda apmēru.
Noraidījusi visus pamatus par tiesiskumu, kuru mērķis bija panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu, un visus iebildumus, ko LG bija paudis, lai pamatotu savu lūgumu samazināt naudas soda apmēru, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 389.–406. punktā veica naudas soda apmēra pārskatīšanu. Šīs pārskatīšanas beigās Vispārējā tiesa šo naudas sodu noteica 20068650 EUR apmērā, kas ir daudz mazāks nekā Komisijas norādītais, bet nekādā veidā neminēja pretkonkurences nodomu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 261. pantu un Regulas Nr. 1/2003 31. pantu Vispārējai tiesai ir neierobežota kompetence saistībā ar Komisijas noteiktajiem naudas sodiem.
Tādējādi Vispārējā tiesa papildus vienkāršai šo naudas sodu likumības pārbaudei ar savu vērtējumu var aizstāt Komisijas vērtējumu un līdz ar to atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu vai kavējuma naudu (spriedumi, 2012. gada 22. novembris, E.ONEnergie/Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
,
124.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
136.
punkts).
Savukārt Tiesai, apelācijas tiesvedībā lemjot par tiesību jautājumiem, taisnīguma apsvērumu dēļ nav ar savu vērtējumu jāaizstāj Vispārējās tiesas vērtējums, kuru tā, īstenojot tai piešķirto neierobežoto kompetenci, veikusi, lemdama par to naudas sodu apmēru, kas uzņēmumiem ir piemēroti par Savienības tiesību pārkāpumu. Tikai tad, ja Tiesa uzskatītu, ka soda apmērs ir ne vien neatbilstošs, bet arī tādā mērā pārmērīgs, ka tas ir nesamērīgs, tai būtu jākonstatē tiesību kļūda, ko Vispārējā tiesa ir pieļāvusi neatbilstoša naudas soda apmēra dēļ (spriedumi, 2012. gada 22. novembris, E.ONEnergie/Komisija,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
,
125.
un
126.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra, un 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
137.
punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vispārējai tiesai, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, ir jāievēro noteikti pienākumi, tostarp pienākums norādīt pamatojumu, kas tai paredzēts atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pantam, kurš Vispārējai tiesai ir piemērojams atbilstoši šo statūtu 53. panta pirmajai daļai, kā arī vienlīdzīgas attieksmes princips (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 18. decembris, Komisija/Parker Hannifin Manufacturing un Parker‑Hannifin,
C‑434/13 P
,
EU:C:2014:2456
,
77.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
,
138.
punkts).
Šajā lietā saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktu naudas soda apmēra vērtējums Vispārējā tiesā, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 394., 395., 397. un 404. punkta, bija balstīts uz izdarītā pārkāpuma smaguma un tā ilguma ņemšanu vērā. Pārsūdzētā sprieduma 399.–402. punktā Vispārējā tiesa saistībā ar attiecīgā pārkāpuma smagumu ir ņēmusi vērā šī pārkāpuma raksturu, LG situāciju attiecīgajos tirgus un minētā pārkāpuma ģeogrāfisko tvērumu.
No pārsūdzētā sprieduma 398.–406. punktā izklāstītā pamatojuma nepārprotami izriet, kā to secinājumu 151. un 153.–155. punktā ir konstatējis arī ģenerāladvokāts, ka naudas soda apmēra pārskatīšana nekādā ziņā nav balstīta uz jebkāda pretkonkurences nodoma ņemšanu vērā.
No tā izriet – pat ja pieņem, ka, vērtējot argumentus, ko LG bija paudis, lai pamatotu savus prasījumus atcelt apstrīdēto lēmumu un samazināt naudas soda apmēru, Vispārējā tiesa ir nonākusi pretrunā saistībā ar to, vai pastāv pretkonkurences nodoms, šāda pretruna katrā ziņā neietekmēja naudas soda apmēra pārskatīšanu Vispārējā tiesā.
Tādējādi LG argumenti par pārsūdzētajā spriedumā paustā pamatojuma pretrunīgumu katrā ziņā ir neefektīvi.
Turklāt, ciktāl LG lūdz Tiesu pārbaudīt, kā Vispārējā tiesa ir īstenojusi savu neierobežoto kompetenci, pietiek konstatēt, ka, ņemot vērā šī sprieduma 153. punktā atgādināto judikatūru, LG nav iesniedzis pierādījumus, kas varētu norādīt, ka Vispārējās tiesas samazinātais naudas soda apmērs ir ne vien neatbilstošs, bet arī tādā mērā pārmērīgs, ka tas ir nesamērīgs.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos iemeslus, ceturtais pamats ir jānoraida kopumā.
Tā kā neviens no šīs apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītajiem pamatiem nav apmierināts, apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas apelācijas tiesvedībā piemērojams saskaņā ar šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisija un
Orlen
ir prasījuši piespriest LG atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un pēdējam minētajam spriedums ir nelabvēlīgs, ir jāpiespriež LG segt savus un atlīdzināt Komisijas un
Orlen
tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Lietuvos geležinkeliai AB
sedz savus un atlīdzina Eiropas Komisijas un
Orlen Lietuva AB
tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.