CELEX: 62021CJ0571
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Nodokļu uzlikšana energoproduktiem un elektroenerģijai
Direktīva 2003/96/EK
14. panta 1. punkta a) apakšpunkts
21. panta 3. punkta otrais un trešais teikums
Elektroenerģija, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai un elektroenerģijas ražošanas spējas saglabāšanai
Atbrīvojums
Tvērums
Atklātu raktuvju ekspluatācija
Elektroenerģija, ko izmanto degvielas tilpņu un transporta līdzekļu ekspluatācijai

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai (
OV 2003, L 283, 51. lpp.
), 14. panta 1. punkta a) apakšpunktu un 21. panta 3. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
RWE Power Aktiengesellschaft
un
Hauptzollamt Duisburg
(Dīsburgas Galvenā muitas pārvalde, Vācija) par minētās iestādes atteikumu atbrīvot no nodokļa elektroenerģiju, ko
RWE Power
2003. un 2004. gadā izmantoja savās atklātajās raktuvēs, kā arī elektrostacijās elektroenerģijas ražošanas darbības ietvaros.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2003/96 2.–5. un 24. apsvērums ir formulēts šādi:
“(2)
Tas, ka nav Kopienas noteikumu, kas nosaka minimālo nodokļa likmi elektroenerģijai un energoproduktiem, kas nav minerāleļļas, var nelabvēlīgi ietekmēt iekšējā tirgus pareizu darbību.
(3)
Iekšējā tirgus pareizai darbībai un citu Kopienas politikas mērķu sasniegšanai Kopienas līmenī nepieciešams noteikt minimālo nodokļu līmeni vairumam energoproduktu, ieskaitot elektroenerģiju, dabas gāzi un akmeņogles.
(4)
Būtiskas atšķirības valsts nodokļu līmeņos enerģētikas nozarē, ko piemēro dalībvalstis, var izrādīties kaitīgas iekšējā tirgus pareizai darbībai.
(5)
Nosakot attiecīgus Kopienas minimālos nodokļu līmeņus, varētu samazināt esošās atšķirības valsts nodokļu līmeņos.
[..]
(24)
Būtu jāatļauj dalībvalstīm piemērot dažādus citus atbrīvojumus vai samazinātus nodokļu līmeņus, ja tas nekaitēs iekšējā tirgus pareizai darbībai un neradīs konkurences traucējumus.”
Šīs direktīvas 1. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis uzliek nodokļus energoproduktiem un elektroenerģijai saskaņā ar šo direktīvu.”
Minētās direktīvas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka šajā direktīvā ar “energoproduktiem” tiek saprasti produkti, kuri atbilst KN kodam 2702, kas attiecas uz “aglomerētu vai neaglomerētu lignītu, izņemot cietogli”.
Šīs pašas direktīvas 14. pantā ir noteikts:
“1.   Papildus [Padomes] Direktīvā 92/12/EEK [(1992. gada 25. februāris) par vispārēju režīmu akcīzes precēm un par šādu preču glabāšanu, apriti un uzraudzību (
OV 1992, L 76, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2000. gada 20. jūlija Direktīvu 2000/47/EK (
OV 2000, L 193, 73. lpp.
),] noteiktajiem vispārējiem noteikumiem, kas regulē ar nodokli apliekamo produktu neapliekamu izmantošanu, un neskarot citus Kopienas noteikumus, dalībvalstis saskaņā ar nosacījumiem, kurus tās nosaka, lai nodrošinātu pareizu un tūlītēju šo atbrīvojumu piemērošanu un nepieļautu nekādu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas, nodokļu apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu, atbrīvo no nodokļiem šādus produktus:
a)
energoproduktus vai elektroenerģiju, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai, vai elektroenerģiju, ko izmanto, lai saglabātu spēju ražot elektroenerģiju. Tomēr, ņemot vērā vides politiku, dalībvalstis var uzlikt šiem produktiem nodokļus, ņemot vērā šajā direktīvā noteiktos minimālos nodokļu līmeņus. Šādā gadījumā nodokļu uzlikšanu šiem produktiem neņem vērā, lai sasniegtu 10. pantā noteikto minimālo nodokļu līmeni elektroenerģijai;
[..]
c)
energoproduktus, kurus paredzēts lietot par degvielu kuģošanai Kopienas ūdeņos (ieskaitot zveju) ar kuģiem, kas nav privāti izpriecu kuģi, un elektroenerģiju, ko ražo kuģī.
[..]
2.   Dalībvalstis var ierobežot 1. punkta b) un c) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu jomu attiecībā uz starptautisko un Kopienas iekšējo transportu. Turklāt, ja dalībvalsts ir noslēgusi divpusēju nolīgumu ar citu dalībvalsti, tā var arī atcelt 1. punkta b) un c) apakšpunktā paredzētos atbrīvojumus. Šādos gadījumos dalībvalstis var piemērot nodokļu līmeni, kas ir zemāks par šajā direktīvā norādīto minimālo līmeni.”
Šīs direktīvas 21. panta 3. punktā ir noteikts:
“Energoproduktu patēriņu uzņēmuma robežās, kurā ražo energoproduktus, neuzskata par nodokļa uzliekamības gadījumu, kas rada pamatu nodokļa uzlikšanai, ja patērē uzņēmuma robežās ražotus energoproduktus. Dalībvalstis var arī atzīt šāda uzņēmuma robežās neražotas elektroenerģijas patēriņu un citu energoproduktu patēriņu, un energoproduktu un elektroenerģijas patēriņu tāda uzņēmuma robežās, kurā ražo degvielu, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai, par tādu, kas nerada nodokļa uzliekamības gadījumu. Ja patēriņu veic nolūkā, kas nav saistīts ar energoproduktu ražošanu, jo īpaši transportlīdzekļu darbināšanai, to uzskata par nodokļa uzliekamības gadījumu, radot pamatu nodokļa uzlikšanai.”
Minētās direktīvas 21. panta 5. punkta trešajā daļā ir noteikts:
“Uzņēmumu, kas ražo elektroenerģiju savām vajadzībām, uzskata par izplatītāju. Neatkarīgi no 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta dalībvalstis var atbrīvot nelielus elektroenerģijas ražotājus no nodokļa, ja tās apliek ar nodokli produktus, kas tiek izmantoti šās elektroenerģijas ražošanai.”
Vācijas tiesības
Vācijā elektroenerģijas nodokli citastarp reglamentē 1999. gada 24. marta
Stromsteuergesetz
(Elektroenerģijas nodokļa likums;
BGBl
. 1999 I, 378. lpp., un
BGBl
. 2000 I, 147. lpp.) redakcijā, kura grozīta ar 2002. gada 23. decembra likumu (
BGBl
. 2002 I, 4602. lpp.) un 2003. gada 29. decembra likumu (
BGBl
. 2003 I, 3076. lpp.) un kura ir piemērojama 2003. un 2004. finanšu gadam (turpmāk tekstā – “
StromStG
”).
StromStG
9. panta 1. punkta 2. apakšpunktā ir paredzēts, ka elektroenerģija, kas patērēta elektroenerģijas ražošanas vajadzībām, ir atbrīvota no elektroenerģijas nodokļa.
StromStG
11. pantā Federālā finanšu ministrija tostarp ir pilnvarota ar noteikumiem pieņemt tiesību normas, ar kurām īsteno
StromStG
9. pantā paredzētos nodokļu atvieglojumus.
Minētās ministrijas attiecīgo noteikumu, proti, 2000. gada 31. maija
Verordnung zur Durchführung des Stromsteuergesetzes
(Noteikumi, ar kuriem īsteno Elektroenerģijas nodokļa likumu;
BGBl
. 2000 I, 794. lpp.), 12. panta 1. punkta 1. apakšpunktā ir paredzēts, ka jēdziens “elektroenerģija, ko patērē elektroenerģijas ražošanas vajadzībām”
StromStG
9. panta 1. punkta 2. apakšpunkta izpratnē attiecas uz elektroenerģiju, ko tehniski patērē elektroenerģijas ražošanas iekārtu papildiekārtās un palīgiekārtās elektroenerģijas ražošanai, it īpaši ūdens apstrādes, ūdens pievades, lai ģenerētu tvaiku, vēdināšanas, kurināmā pievades un dūmgāzu attīrīšanas vajadzībām.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
RWE Power
Reinas ogļu baseinā ekspluatēja trīs teritoriāli nodalītas atklātas raktuves, kurās tā ieguva lignītu: galvenokārt, lai ražotu elektroenerģiju savās elektrostacijās, bet apmēram 10 % apjomā – lai savās rūpnīcās ražotu lignīta briketes un lignīta putekļus.
2004. gadā
RWE Power
atklātajās raktuvēs patērēja 2847925,939 megavatstundas (MWh) elektroenerģijas, ko tā būtībā izmantoja šādiem nolūkiem: pirmkārt, ūdenssūkņu darbībai, lai samazinātu gruntsūdeņu līmeni, otrkārt, lielizmēra iekārtu darbībai, piemēram, lai darbinātu riteņu ekskavatorus, kuri norok neapstrādāto lignītu un grunti, un buldozerus, kuri citu atklāto raktuvju daļu atkal aizpilda ar grunti, treškārt, atklāto raktuvju apgaismojumam un, ceturtkārt, lignīta transportēšanai elektrostacijās ar elektriskiem kravas vilcieniem pa saviem sliežu ceļiem un elektriskiem lentes konveijeriem, ar ko tika pārvietots gan lignīts, gan grunts.
RWE Power
elektrostacijas bija paredzētas nepārtrauktai elektroenerģijas ražošanai. Lai to nodrošinātu,
RWE Power
lignītu glabāja tilpnēs, no kurām tas tika pakāpeniski piegādāts elektrostacijās esošiem katliem. Lignīts tika glabāts katrās no atklātajām raktuvēm. Pēc tam tas no šīm raktuvēm tika transportēts uz elektrostaciju krātuvēm, izmantojot lentes konveijeru vai paša uzņēmuma elektrisko dzelzceļu. Tālāk elektriski ogļu kraušanas ekskavatori pārkrāva lignītu uz lentes konveijera, ar kuru lignīts tika transportēts uz sasmalcinātājiem. Visbeidzot sasmalcinātais lignīts tika novietots katla tvertnē.
Saistībā ar Dīsburgas Galvenās muitas pārvaldes uzdotu nodokļu pārbaudi 2009. gada 20. maija ziņojumā tika secināts, ka lignīta sagatavošana ir jākvalificē kā “kurināmā ražošana” un tādējādi tā ir apliekama ar elektroenerģijas nodokli. Šādi ir kvalificējama arī visa elektroenerģija, kas patērēta lignīta ieguvei un transportēšanai; tātad nodoklis esot bijis jāmaksā arī par elektroenerģiju, ko patērējuši ogļu kraušanas ekskavatori, lentes konveijeri un ogļu smalcinātāji.
Tā kā
RWE Power
iesniegtā sūdzība par Dīsburgas Galvenās muitas pārvaldes nodokļu pārbaudes rezultātā 2009. gada 8. oktobrī izdoto nodokļa aprēķinu tika noraidīta,
RWE Power
vērsās
Finanzgericht Düsseldorf
(Diseldorfas Finanšu tiesa, Vācija), proti, iesniedzējtiesā.
Minētajā tiesā
RWE Power
uzturēja savu nostāju, ka saskaņā ar Direktīvu 2003/96 atbrīvojums no nodokļa ir jāattiecina uz visu elektroenerģijas ražošanai nepieciešamo elektroenerģiju. Atbrīvojumam no elektroenerģijas nodokļa principā būtu jāaptver visas papildu iekārtas, bez kurām elektroenerģijas ražošanas iekārtas nevar darboties. Lignīts esot jāuzskata par kurināmo; tādējādi elektroenerģijai, kas patērēta tā ieguvei un transportēšanai atklātajās raktuvēs, arī esot jābūt atbrīvotai no nodokļa.
Iesniedzējtiesai ir šaubas par to, kā precīzi ir jāpiemēro Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzētais atbrīvojums.
Šādos apstākļos
Finanzgericht Düsseldorf
(Diseldorfas Finanšu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmo teikumu, ciktāl tajā ir noteikts, ka elektroenerģiju, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai, atbrīvo no nodokļa, ņemot vērā Direktīvas 2003/96 21. panta 3. punkta otro teikumu, var interpretēt tādējādi, ka šis atbrīvojums attiecas arī uz procesiem, kuros energoproduktus iegūst raktuvēs un elektrostacijās padara piemērotākus izmantošanai elektrostacijās, piemēram, drupina, attīra no svešķermeņiem un sasmalcina līdz katlā tehniski vajadzīgajam izmēram?
2)
Vai Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmo teikumu, ciktāl tajā ir noteikts, ka elektroenerģiju, ko izmanto spējas ražot elektroenerģiju saglabāšanai, atbrīvo no nodokļa, ņemot vērā Direktīvas 2003/96 21. panta 3. punkta trešo teikumu, var interpretēt tādējādi, ka tad no nodokļa ir jāatbrīvo arī elektroenerģijas izmantošana tādu tvertņu un transportlīdzekļu darbībai, kas nepieciešami elektrostaciju pastāvīgai darbībai?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 21. panta 3. punkta otro teikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais “elektroenerģijas, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai”, atbrīvojums no nodokļa attiecas uz elektroenerģiju, kura tiek izmantota tāda energoprodukta kā lignīts ieguvē atklātās raktuvēs un šā energoprodukta pārstrādei un turpmākai apstrādei elektrostacijās elektroenerģijas ražošanas nolūkos.
No Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā teikuma izriet, ka dalībvalstis – atbilstoši noteikumiem, kurus tās paredz, lai nodrošinātu šo atbrīvojumu pareizu un skaidru piemērošanu un novērstu krāpšanu, izvairīšanos no nodokļu maksāšanas vai ļaunprātīgu nemaksāšanu, – atbrīvo no nodokļa energoproduktus un elektroenerģiju, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai, kā arī elektroenerģiju, kas tiek izmantota spējas ražot elektroenerģiju saglabāšanai.
Direktīvas 2003/96 21. panta 3. punkta pirmajā teikumā ir noteikts, ka energoproduktu patēriņu tāda uzņēmuma robežās, kurā ražo energoproduktus, neuzskata par nodokļa iekasējamības gadījumu, kas rada pamatu nodokļa uzlikšanai energoproduktiem, ja tiek patērēti uzņēmuma robežās ražoti energoprodukti. Šā punkta otrajā teikumā ir noteikts, ka dalībvalstis var arī atzīt, ka par nodokļa iekasējamības gadījumu nav uzskatāms arī šāda uzņēmuma robežās neražotas elektroenerģijas un citu energoproduktu patēriņš, kā arī energoproduktu un elektroenerģijas patēriņš tāda uzņēmuma robežās, kurā ražo elektroenerģijas ieguvei izmantotu degvielu.
Iesākumā jāatgādina, ka Direktīvas 2003/96 mērķis – kā izriet no tās 3.–5. apsvēruma un 1. panta – ir noteikt saskaņotu režīmu nodokļu uzlikšanai energoproduktiem un elektroenerģijai, atbilstoši kuram nodokļi parasti tiek iekasēti saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem (spriedums, 2020. gada 3. decembris, Repsol Petróleo,
C‑44/19
,
EU:C:2020:982
,
21.
punkts).
Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tiesību normas, kas attiecas uz Direktīvā 2003/96 paredzētajiem atbrīvojumiem, ir jāinterpretē autonomi, pamatojoties uz to formulējumu, kā arī šīs direktīvas sistēmu un tās mērķiem (spriedums, 2018. gada 7. marts, Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
,
21.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmām kārtām, ciktāl runa ir par Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā teikuma formulējumu, no šajā tiesību normā ietvertajiem vārdiem “energoprodukti un elektroenerģija, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai” izriet, ka elektroenerģijas izmantošana ir kvalificēta divos aspektos.
Pirmkārt, elektroenerģijas izmantošanai ir jānotiek elektroenerģijas ražošanas procesa ietvaros, tieši sekmējot šīs ražošanas tehnoloģisko procesu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 3. decembris, Repsol Petróleo,
C‑44/19
,
EU:C:2020:982
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra). No tā izriet – kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis secinājumu 53.–55. punktā –, ka uz elektroenerģijas izmantošanu tāda energoprodukta kā lignīts pārstrādei un apstrādei, piemēram, drupināšanai, svešķermeņu atdalīšanai, sasmalcināšanai un žāvēšanai, var attiekties Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikumā paredzētais atbrīvojums no nodokļa, ja šīs darbības ir absolūti nepieciešamas elektroenerģijas ražošanas procesam un to tieši sekmē. Savukārt – kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 39. punktā – atbrīvojums no nodokļa saskaņā ar šo tiesību normu neattiecas uz elektroenerģijas izmantošanu, kas notiek tikai saistībā ar elektroenerģijas ražošanas procesu, kā tas, piemēram, ir gadījumā, kad elektroenerģija tiek patērēta elektrostacijas administratīvajās ēkās.
Otrkārt, priekšnoteikums atbrīvojumam no nodokļa ir tāds, ka elektroenerģija tiek izmantota elektroenerģijas ražošanai, nevis energoprodukta, piemēram, brūnogļu, ražošanai. No tā – kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 50. un 51. punktā – izriet: ja elektroenerģija tiek izmantota jebkādai darbībai saistībā ar lignīta ražošanu, it īpaši tā ieguvei un transportēšanai uzglabāšanas vajadzībām, uz šo patēriņu neattiecas Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikumā paredzētais atbrīvojums.
Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka tāda izejviela kā lignīts tiek iegūta raktuvēs, lai pēc tam to izmantotu integrētā elektroenerģijas ražošanas procesā, kas notiek tajā pašā ražošanas vietā vai vismaz ieguves vietas tuvumā, kā rezultātā lignīta ieguve un tā transportēšana veidojot starpposmus, kas raksturīgi šai konkrētajai elektroenerģijas ražošanas metodei. Proti, pats apstāklis, ka izmantotās elektroenerģijas rezultātā elektroenerģija tiek saražota tikai ar tāda energoprodukta starpniecību, kas principā pats ir Direktīvā 2003/96 reglamentētā nodokļa objekts, apliecina, ka – pretēji no šā sprieduma 27. punkta izrietošajai prasībai – šī elektroenerģija “tieši” nesekmē elektroenerģijas ražošanas tehnoloģisko procesu.
Otrām kārtām, runājot par Direktīvas 2003/96 sistēmu, ir jāatgādina, ka tās mērķis nav ieviest vispārēja rakstura atbrīvojumus. Tādējādi, tā kā Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punktā ierobežojošā veidā ir noteikti obligātie atbrīvojumi, kas dalībvalstīm jāpiemēro, apliekot ar nodokļiem energoproduktus un elektroenerģiju, šo tiesību normu nevar interpretēt plaši – pretējā gadījumā saskaņotajai nodokļu uzlikšanas sistēmai tiktu atņemta jebkāda lietderīgā iedarbība (spriedumi, 2018. gada 7. marts, Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
,
24.
un
25.
punkts, kā arī 2019. gada 7. novembris, Petrotel‑Lukoil,
C‑68/18
,
EU:C:2019:933
,
40.
punkts).
Tāpēc – kaut arī ir iespējams uzskatīt, ka jebkuram elektroenerģijas patēriņam neatkarīgi no tā, kurā elektroenerģijas ražošanas posmā tas notiek, ir kāda saistība ar galarezultātā saražoto elektroenerģiju –, lai saglabātu nodokļa atbrīvojumam piemītošās izņēmuma iedabas lietderīgo ietekmi, ir uzskatāms, ka šajā tiesību normā paredzētais nodokļa atbrīvojums attiecas tikai uz tādu izmantošanu, kura tieši sekmē elektroenerģijas ražošanas tehnoloģisko procesu, un konkrēti ir izslēgta jebkāda elektroenerģijas ražošana, kas notiek agrākā posmā, lai ražotu starpproduktu, kurš vēlāk tiek izmantots elektroenerģijas ražošanai.
Šajā kontekstā jāatgādina, ka Tiesa – attiecībā uz Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzēto atbrīvojumu no nodokļiem, saskaņā ar kuru no nodokļa ir atbrīvoti energoprodukti, kas piegādāti nolūkā tos izmantot kā degvielu kuģošanai Kopienas ūdeņos (tostarp zvejai), izņemot privātus izpriecu kuģus, un elektroenerģija, kas ražota uz kuģiem, – ir nospriedusi, ka minētā atbrīvojuma piemērošanai ir nepieciešams, lai kuģošanas darbība tiktu tieši izmantota pakalpojumu sniegšanai par atlīdzību, nevis jebkādā citā veidā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 13. jūlijs, Vakarų Baltijos laivų statykla,
C‑151/16
,
EU:C:2017:537
,
29.
un
30.
punkts).
Šo interpretāciju apstiprina Direktīvas 2003/96 21. panta 3. punkta otrajā teikumā ietvertās tiesību normas, saskaņā ar kurām dalībvalstis izņēmuma kārtā var arī atzīt, ka par nodokļa uzliekamības gadījumu nav uzskatāms tādas elektroenerģijas patēriņš, kura nav saražota energoproduktus ražojošā uzņēmuma robežās, kā arī energoproduktu un elektroenerģijas patēriņš tāda uzņēmuma robežās, kurā ražo elektroenerģijas ieguvei izmantotu degvielu.
Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 59. punktā – šim fakultatīvajam atbrīvojumam tiktu atņemta lietderīgā iedarbība, ja uz elektroenerģiju, kura tiek izmantota tāda energoprodukta ražošanā, kas pats tiek izmantots elektroenerģijas ražošanai, jau attiektos šīs direktīvas 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikumā paredzētais obligātais atbrīvojums tikai tādēļ vien, ka abas ražošanas vietas atrodas tuvu. Šajā gadījumā, kā izriet no lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvertajām norādēm, Vācijas Federatīvā Republika gan nav izmantojusi šā 21. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzēto iespēju.
Trešām kārtām, attiecībā uz Direktīvas 2003/96 mērķiem vispirms jānorāda, ka šī direktīva, paredzot tādu energoproduktu kā elektronerģija saskaņotas aplikšanas ar nodokli režīmu, atbilstoši tās 2.–5. un 24. apsvērumam ir vērsta uz to, lai veicinātu iekšējā tirgus pareizu darbību enerģētikas nozarē, izvairoties no konkurences kropļošanas (spriedums, 2018. gada 7. marts, Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
,
29.
punkts).
Šajā nolūkā attiecībā uz elektroenerģijas ražošanu Eiropas Savienības likumdevējs – kā tas izriet it īpaši no 5. lappuses paskaidrojuma rakstā, kurš pievienots Priekšlikumam Padomes direktīvai, kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem (
OV 1997, C 139, 14. lpp.
), – ir izvēlējies likt dalībvalstīm saskaņā ar Direktīvas 2003/96 1. pantu aplikt ar nodokli saražoto elektroenerģiju; savukārt tās ražošanai izmantotie energoprodukti ir attiecīgi jāatbrīvo no nodokļa, lai izvairītos no elektroenerģijas dubultas aplikšanas ar nodokli (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 7. marts, Cristal Union,
C‑31/17
,
EU:C:2018:168
,
30.
punkts).
Ja elektroenerģija, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai tādā ražošanas iekārtā, kāda tiek aplūkota pamatlietā, netiktu atbrīvota no nodokļa atbilstoši Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajam teikumam, no tā noteikti izrietētu dubultas aplikšanas ar nodokļiem risks, jo saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu ar nodokli tiktu aplikta arī tādējādi saražotā elektroenerģija.
Direktīva 2003/96 gan neizslēdz visu dubultas aplikšanas ar nodokļiem risku, jo dalībvalsts saskaņā ar šīs direktīvas 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta otro teikumu vides aizsardzības apsvērumu dēļ var aplikt ar nodokli energoproduktus, kuri tiek izmantoti elektroenerģijas ražošanai (šajā nozīme skat. spriedumu, 2015. gada 4. jūnijs, Kernkraftwerke Lippe‑Ems,
C‑5/14
,
EU:C:2015:354
,
51.
punkts).
Tomēr – kā to pamatoti ir norādījusi atbildētāja pamatlietā un Eiropas Komisija –, ja brūnogļu ieguvei un transportēšanai izmantotā elektroenerģija, izņemot Direktīvas 2003/96 21. panta 3. punkta otrajā teikumā paredzētos gadījumus, netiktu aplikta ar nodokli, atšķirīga nodokļu sloga dēļ pastāvētu nevienlīdzīga attieksme, pirmkārt, starp uzņēmumiem, kuri tāpat kā
RWE Power
ekspluatē elektrostacijas un iegūst lignītu, un, otrkārt, uzņēmumiem, kuri lignītu elektroenerģijas ražošanai saņem no trešām personām, bet tas savukārt būtu konkurences kropļojuma avots (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 27. jūnijs, Turbogás,
C‑90/17
,
EU:C:2018:498
,
42.
punkts).
RWE Power
gan apgalvo, ka valsts un starptautiska mēroga lignīta piegādes tirgus neesamības dēļ lignīta elektrostacija var darboties tikai tad, ja tā atrodas atklātu raktuvju tuvumā. Tā kā lignīta piegāde nevarot notikt lielos attālumos, ikvienai ekonomiski efektīvai izmantošanai esot nepieciešams ekspluatācijas modelis, kas balstīts uz integrētu procesu, kurā vienlaikus ietilptu gan lignīta kā kurināmās izejvielas ieguve un piegāde, gan tā rezultātā notiekošā elektroenerģijas ražošana.
Tomēr šie apsvērumi – pat ja tie izrādītos patiesi – neliek apšaubīt šā sprieduma 39. punktā izklāstīto analīzi, jo lignīta ražošanai izmantotās elektroenerģijas atbrīvojums, dodot priekšroku tādiem integrētiem uzņēmumiem kā
RWE Power
, katrā ziņā radītu konkurences izkropļojumus elektroenerģijas tirgū.
Tāpēc uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 21. panta 3. punkta otro teikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais “elektronenerģijas, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai”, atbrīvojums no nodokļa neattiecas uz elektroenerģiju, kura tiek izmantota tāda energoprodukta kā lignīts ieguvē atklātās raktuvēs, ja šī elektroenerģija tiek izmantota nevis elektroenerģijas ražošanas tehnoloģiskajam procesam, bet energoprodukta ražošanai. Savukārt šis atbrīvojums var attiekties uz šā energoprodukta pārstrādi, kā arī vēlāku apstrādi elektrostacijās elektroenerģijas ražošanas nolūkos, ja šīs darbības ir absolūti nepieciešamas un tieši sekmē šīs ražošanas tehnoloģisko procesu.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 21. panta 3. punkta trešo teikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no nodokļa par “elektroenerģiju, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai”, attiecas uz elektroenerģiju, kura patērēta, lai darbinātu tāda energoprodukta kā lignīts uzglabāšanas iekārtas un transportlīdzekļus, ar kuriem šis produkts tiek piegādāts no atklātajām raktuvēm uz elektrostacijām.
Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka atbrīvojums no nodokļa par elektroenerģiju, kas tiek izmantota, lai saglabātu elektroenerģijas ražošanas spēju, ir paredzēts Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmajā teikumā – tāpat kā atbrīvojums, kas attiecas uz energoproduktiem un elektroenerģiju, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka šajā tiesību normā ir paredzētas divas alternatīvas, kuru attiecīgās piemērošanas jomas nedrīkst tikt sapludinātas, jo pretējā gadījumā viena vai otra no šīm alternatīvām zaudētu jebkādu lietderīgo iedarbību.
Turklāt – kā ģenerāladvokāts ir izskaidrojis secinājumu 67. punktā – šādu interpretāciju apstiprina Direktīvas 2003/96 pieņemšanas vēsture. Proti, Komisijas sākotnējā priekšlikumā bija paredzēts tikai tāds atbrīvojums no nodokļa, kas būtībā atbilst pirmajai alternatīvai (skat. Komisijas priekšlikuma (
OV 1997, C 139, 14. lpp.
) 13. panta 1. punkta b) apakšpunktu). Otro alternatīvu Eiropas Savienības Padome tiesību normā iekļāva tikai vēlākā likumdošanas procesa posmā. No tā ir jāsecina, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies noteikt vēl vienu alternatīvu, kad notiek atbrīvošana no nodokļa, attiecinot to uz situāciju, kura atšķiras no pirmās alternatīvas tvērumā esošās situācijas.
No tā izriet, ka otrajā alternatīvā paredzētais atbrīvojums no nodokļa neattiecas uz darbībām, kas saistītas ar elektroenerģijas ražošanu, bet gan uz elektroenerģijas izmantošanu, kas notiek pirms vai pēc šīs ražošanas, ja šī izmantošana palīdz saglabāt elektroenerģijas ražošanas spēju.
Tāpat un analoģiski tam, kas attiecībā uz pirmo alternatīvu ir nospriests šā sprieduma 26.–42. punktā, – atbrīvojums no nodokļa par elektroenerģiju, kas tiek izmantota elektroenerģijas ražošanas spējas saglabāšanai, arī ir jāinterpretē šauri; tādējādi šā atbrīvojuma piemērošanai ir nepieciešams, lai elektroenerģija tiktu izmantota elektroenerģijas ražošanas tehnoloģiskā procesa spējas tiešai saglabāšanai.
Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka
RWE Power
elektrostacijās bija paredzēta nepārtraukta elektroenerģijas ražošana. Lai nodrošinātu nepārtrauktu elektroenerģijas ražošanu,
RWE Power
uzturēja trīs dažāda lieluma un funkciju tilpnes, no kurām lignīts tika pakāpeniski piegādāts uz katliem elektrostacijās. Konkrēti – lignīts vispirms tika glabāts katrā no atklātajām raktuvēm esošā tilpnē, kuras ietilpība bija tāda, kas ļauj nodrošināt elektrostacijas darbību sešas dienas, un pēc tam – transportēts uz elektrostacijās esošām tilpnēm, kuru ietilpība bija tāda, kas ļauj nodrošināt elektrostacijas darbību divas dienas.
No šā faktu apraksta ir redzams – neskarot pārbaudes, kuras ir jāveic iesniedzējtiesai –, ka vienīgi darbības lignīta uzglabāšanai un transportēšanai var uzskatīt par absolūti nepieciešamām un tādām, kuras tieši sekmē elektroenerģijas ražošanas tehnoloģiskā procesa spējas saglabāšanu, ciktāl šīs darbības ir nepieciešamas, lai nodrošinātu spēju elektroenerģiju ražot nepārtraukti, un tādējādi šādas darbības var tikt atbrīvotas no nodokļa uz Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmā teikuma pamata.
Savukārt lignīta uzglabāšana atvērtās raktuvēs šķiet vairāk saistīta ar lignīta ieguves procesu, nevis ar elektroenerģijas ražošanas tehnoloģisko procesu, taču par to ir jāpārliecinās iesniedzējtiesai. Tiktāl elektroenerģija, kas tiek izmantota lignīta uzglabāšanai šajās raktuvēs, neietilptu šajā atbrīvojumā.
Šajā kontekstā vēl ir jāprecizē, ka šajā lietā nav nozīmes iesniedzējtiesas minētajam Direktīvas 2003/96 21. panta 3. punkta trešajam teikumam, saskaņā ar kuru elektroenerģijas patēriņš mērķiem, kas nav saistīti ar energoproduktu ražošanu, piemēram, transportlīdzekļu piedziņai, ir uzskatāms par nodokļa iekasējamības gadījumu. Proti, ciktāl tas skar šā 21. panta 3. punkta otrajā teikumā minēto elektroenerģijas izmantošanu, trešais teikums attiecas uz fakultatīvu shēmu, kuru – kā norādīts šā sprieduma 34. punktā – Vācijas Federatīvā Republika nav īstenojusi. Turklāt trešā teikuma vienīgais mērķis ir ierobežot minētā punkta pirmajā un otrajā teikumā paredzēto atbrīvojumu tvērumu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no nodokļa par “elektroenerģiju, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai”, var attiekties uz elektroenerģiju, kura patērēta, lai darbinātu tāda energoprodukta kā lignīts uzglabāšanas iekārtas un transportlīdzekļus, ar ko šis produkts tiek piegādāts, ja šīs darbības notiek elektrostaciju iekšienē un ja tās ir absolūti nepieciešamas un tieši sekmē elektroenerģijas ražošanas tehnoloģiskā procesa spējas saglabāšanu, ciktāl šādas darbības ir vajadzīgas, lai nodrošinātu spēju nepārtraukti ražot elektroenerģiju.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
Padomes Direktīvas 2003/96/EK (2003. gada 27. oktobris), kas pārkārto Kopienas noteikumus par nodokļu uzlikšanu energoproduktiem un elektroenerģijai, 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums, lasot to kopsakarā ar šīs direktīvas 21. panta 3. punkta otro teikumu,
ir jāinterpretē tādējādi, ka
šajā tiesību normā paredzētais “elektronenerģijas, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai”, atbrīvojums no nodokļa neattiecas uz elektroenerģiju, kura tiek izmantota tāda energoprodukta kā lignīts ieguvē atklātās raktuvēs, ja šī elektroenerģija tiek izmantota nevis elektroenerģijas ražošanas tehnoloģiskajam procesam, bet energoprodukta ražošanai. Savukārt šis atbrīvojums var attiekties uz šā energoprodukta pārstrādi, kā arī vēlāku apstrādi elektrostacijās elektroenerģijas ražošanas nolūkos, ja šīs darbības ir absolūti nepieciešamas un tieši sekmē šīs ražošanas tehnoloģisko procesu.

2)
Direktīvas 2003/96 14. panta 1. punkta a) apakšpunkta pirmais teikums
ir jāinterpretē tādējādi, ka
šajā tiesību normā paredzētais atbrīvojums no nodokļa par “elektroenerģiju, ko izmanto elektroenerģijas ražošanai”, var attiekties uz elektroenerģiju, kura patērēta, lai darbinātu tāda energoprodukta kā lignīts uzglabāšanas iekārtas un transportlīdzekļus, ar ko šis produkts tiek piegādāts, ja šīs darbības notiek elektrostaciju iekšienē un ja tās ir absolūti nepieciešamas un tieši sekmē elektroenerģijas ražošanas tehnoloģiskā procesa spējas saglabāšanu, ciktāl šādas darbības ir vajadzīgas, lai nodrošinātu spēju nepārtraukti ražot elektroenerģiju.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.