CELEX: 62015CJ0335
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sociālā politika
EK līguma 119. pants (jaunajā redakcijā
EKL 141. pants)
Direktīva 75/117/EEK
Vienlīdzīga attieksme pret vīriešu un sieviešu dzimuma darba ņēmējiem
1. pants
Direktīva 92/85/EEK
Pasākumi, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti
11. panta 2. punkta b) apakšpunkts un 11. panta 3. punkts
Valsts tiesiskais regulējums, kas paredz vispārējās jurisdikcijas tiesnešiem piemaksu par izdevumiem, kuri tiem jāsedz, veicot savu profesionālo darbību
Tiesību uz šo atlīdzinājumu neesamība vispārējās jurisdikcijas tiesnesei obligātā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma, kas paņemts pirms 2005. gada 1. janvāra, gadījumā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EK līguma 119. pantu (tagad EKL 141. pants), EK līguma 120. pantu (tagad EKL 142. pants), Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 23. pantu, Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti (desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē) (
OV 1992, L 348, 1. lpp.
), 11. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Direktīvas 2006/54/EK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgas iespējas un attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības un profesijas jautājumos (
OV 2006, L 204, 23. lpp.
), 2., 14. un 15. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Maria Cristina Elisabetta Ornano
un
Ministero della Giustizia, Direzione Generale dei Magistrati del Ministero
(Tieslietu ministrijas Vispārējā tiesnešu direkcija, Itālija, turpmāk tekstā – “Tieslietu ministrija”) par vispārējās jurisdikcijas tiesneses sūdzības attiecībā uz piemaksas saņemšanu par izdevumiem, kas vispārējās jurisdikcijas tiesnešiem jāsedz, veicot savu profesionālo darbību, noraidījumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 75/117/EEK
Padomes 1975. gada 10. februāra Direktīvas 75/117/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu, ievērojot principu par vienlīdzīgu atalgojumu vīriešiem un sievietēm (
OV 1975, L 45, 19. lpp.
), 1. pantā ir paredzēts:
“Vīriešu un sieviešu vienlīdzīga atalgojuma princips, kas paredzēts [EEK] līguma 119. pantā, še turpmāk “vienlīdzīga atalgojuma princips”, nozīmē likvidēt jebkādu dzimuma diskrimināciju attiecībā uz visiem atlīdzības aspektiem un nosacījumiem par tādu pašu darbu vai par līdzīgi kvalificējamu darbu.
Ja atalgojuma noteikšanai izmanto profesiju klasifikācijas sistēmu, tās pamatā jābūt tiem pašiem kritērijiem vīriešiem un sievietēm, un tai jābūt veidotai tā, lai nepieļautu nekādu dzimuma diskrimināciju.”
Minētā direktīva kopš 2009. gada 15. augusta ir atcelta ar Direktīvu 2006/54. Tomēr lietas faktiskie apstākļi norisinājās pirms Direktīvas 75/117 atcelšanas.
Direktīva 76/207/EEK
Atbilstoši 1976. gada 9. februāra Direktīvas 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem, preambulas otrajam un trešajam apsvērumam:
“tā kā attiecībā uz atalgojumu Padome 1975. gada 10. februārī pieņēma Direktīvu [75/117] [..];
tā kā arī Kopienai būtu jārīkojas, lai tiktu ievērots princips, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba iespējām, profesionālo sagatavošanu un paaugstināšanu amatā, kā arī attiecībā uz citiem darba nosacījumiem; tā kā vienlīdzīga attieksme pret vīriešu un sieviešu dzimuma darba ņēmējiem ir viens no Kopienas mērķiem, lai
inter alia
veicinātu dzīves un darba apstākļu saskaņošanu vienlaikus ar minēto apstākļu uzlabošanu; tā kā Līgums nepiešķir šim mērķim īpašas pilnvaras”.
Direktīva 76/207 kopš 2009. gada 15. augusta ir atcelta ar Direktīvu 2006/54. Tomēr lietas faktiskie apstākļi norisinājās pirms Direktīvas 76/207 atcelšanas.
Direktīva 92/85
Atbilstoši Direktīvas 92/85 preambulas devītajam un sešpadsmitajam līdz astoņpadsmitajam apsvērumam:
“tā kā drošības un veselības aizsardzības pasākumi attiecībā uz strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti, nedrīkstētu būt nelabvēlīgi sievietēm darba tirgū, ne arī kaitēt direktīvām par vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm;
[..]
tā kā darba organizācijas pasākumiem attiecībā uz strādājošu grūtnieču, sieviešu, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošu sieviešu, kas baro bērnu ar krūti, veselības aizsardzību ir nozīme tikai tad, ja saglabā arī no darba līguma izrietošās tiesības, tostarp saglabā darba samaksu un/vai tiesības uz atbilstīgu pabalstu;
tā kā turklāt noteikumam par grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu ir nozīme tikai tad, ja saglabā arī no darba līguma izrietošās tiesības un/vai tiesības uz atbilstīgu pabalstu;
tā kā atbilstīga pabalsta jēdziens grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma gadījumā jāuzskata par tehnisku atskaites punktu, lai noteiktu aizsardzības minimālo līmeni, un nekādā gadījumā to nevajadzētu interpretēt kā norādījumu grūtniecību pielīdzināt slimībai”.
Šīs direktīvas 2. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
a)
strādājoša grūtniece
ir strādājoša grūtniece, kas informē darba devēju par savu stāvokli saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai valsts praksi;
b)
sieviete, kas strādā pēcdzemdību periodā
, ir sieviete, kas strādā pēcdzemdību periodā, kā noteikts valsts tiesību aktos un/vai saskaņā ar valsts praksi, un kura informē darba devēju par savu stāvokli saskaņā ar minētajiem tiesību aktiem un/vai praksi;
c)
strādājoša sieviete, kas baro bērnu ar krūti
, ir strādājoša sieviete, kas baro bērnu ar krūti, kā noteikts valsts tiesību aktos un/vai saskaņā ar valsts praksi, un kura informē darba devēju par savu stāvokli saskaņā ar minētajiem tiesību aktiem un/vai praksi.”
Šīs direktīvas 8. pantā “Grūtniecības un dzemdību atvaļinājums” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka 2. pantā definētajām darbiniecēm saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi pirms un/vai pēc dzemdībām ir tiesības saņemt grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu, kas ilgst vismaz 14 nedēļas pēc kārtas.
2.   Šā panta 1. punktā paredzētajā grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā jāiekļauj obligāts vismaz divu nedēļu ilgs grūtniecības un dzemdību atvaļinājums, ko piešķir pirms un/vai pēc dzemdībām saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai praksi.”
Šīs pašas direktīvas 11. panta “Tiesības, kas izriet no darba līguma” 1.–3. punktā ir noteikts:
“Lai garantētu, ka 2. pantā definētās darbinieces var izmantot savas tiesības attiecībā uz drošību un veselības aizsardzību, kā atzīts šajā pantā, jānosaka turpmākais:
1.
Gadījumos, kas minēti 5., 6. un 7. pantā, no darba līguma izrietošās tiesības, kas attiecas uz darba līgumu, ieskaitot 2. pantā definēto darbinieču darba samaksas saglabāšanu un/vai tiesības uz atbilstīgu pabalstu, jānodrošina saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai valsts praksi.
2.
Gadījumā, kas minēts 8. pantā, jānodrošina:
a)
tiesības, kas saistītas ar 2. pantā definēto darbinieču darba līgumu un kas nav minētas šā punkta b) apakšpunktā;
b)
darba samaksas saglabāšana un/vai tiesības uz atbilstīgu pabalstu 2. pantā definētajām darbiniecēm.
3.
Pabalstu, kas minēts 2. punkta b) apakšpunktā, uzskata par atbilstīgu, ja tas garantē vismaz tādus ienākumus, kas ir līdzvērtīgi ienākumiem, kurus attiecīgā darbiniece saņemtu, ja darba pārtraukums būtu saistīts ar viņas veselības stāvokli, ievērojot valsts tiesību aktos noteikto pabalsta maksimālo apmēru.”
Itālijas tiesības
1981. gada 19. februāra
Legge n. 27, provvidenze per il personale di magistratura
(Likums Nr. 27 par piemaksām tiesnešiem, 1981. gada 21. februāra
GURI
Nr. 52, turpmāk tekstā – “Likums Nr. 27/81”) 3. panta pirmajā daļā ir paredzēts maksāt tiesnešu īpašo piemaksu Itālijas vispārējās jurisdikcijas tiesnešiem par izdevumiem, kas tiem jāsedz, veicot savu profesionālo darbību (turpmāk tekstā – “tiesnešu īpašā piemaksa”).
Līdz 2004. gada 31. decembrim obligātajā grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā esošas vispārējās jurisdikcijas tiesneses nesaņēma šo piemaksu. Šajā ziņā Likuma Nr. 27/81 3. panta pirmajā daļā (turpmāk tekstā – “Likuma Nr. 27/81 3. panta pirmās daļas sākotnējā redakcija”) bija noteikts:
“Līdz jaunas 1979. gada 2. aprīļa likumā Nr. 97 paredzētās personāla darba samaksas sistēmas pieņemšanai vispārējās jurisdikcijas tiesnešiem no 1980. gada 1. jūlija tiek noteikta īpaša piemaksa saistībā ar izmaksām, kas tiem jāsedz, veicot savu darbību, kura nedod tiesības uz pensiju, 4400000 liru apmērā gadā, kas tiek maksāta ik mēnesi, izņemot 1971. gada 30. decembra Likuma Nr. 1204 4. un 7. pantā paredzētā ārkārtas atvaļinājuma, visu veidu īpašo atvaļinājumu, obligātā vai fakultatīvā atvaļinājuma un dienesta apturēšanas jebkāda iemesla dēļ laikposmos.”
Šis noteikums tika grozīts ar 2004. gada 30. decembra
legge n
. 311,
Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato
(
legge finanziaria
2005) (Likums Nr. 311 par valsts gada un daudzgadu budžeta veidošanas noteikumiem (2005. gada finanšu likums)) (2004. gada 31. decembra
GURI
kārtējais pielikums Nr. 306), ar ko tiesības uz vispārējās jurisdikcijas tiesnešu īpašo piemaksu ir attiecinātas uz obligāto grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu (turpmāk tekstā – “Likuma Nr. 27/81 3. panta pirmās daļas grozītā redakcija”). Šī pēdējā redakcija stājās spēkā 2005. gada 1. janvārī.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
2007. gada 23. februārī
M. C. E. Ornano
,
Tribunale di Cagliari
(Kaljari tiesa, Itālija) tiesnese lūdza Tieslietu ministrijai samaksāt tostarp tiesnešu īpašo piemaksu attiecībā uz diviem obligātā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikposmiem, kurus tā saņēma 1997./1998. un 2000./2001. gadā.
Ar 2007. gada 30. marta lēmumu Tieslietu ministrija noraidīja
M. C. E. Ornano
lūgumu, pamatojot ar to, ka šie divi grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikposmi bija, pirms vēl stājās spēkā Likuma Nr. 27/81 3. panta pirmās daļas grozītā redakcija, proti, pirms 2005. gada 1. janvāra, un ka šiem grozījumiem nav atpakaļejoša spēka.
M. C. E. Ornano
2007. gada 30. jūlijā apstrīdēja šo lēmumu, vēršoties pie
Presidente della Repubblica
(Republikas prezidents, Itālija). Šādas apstrīdēšanas gadījumā piekritīgā tiesa ir
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija).
Prasībā
M. C. E. Ornano
norādīja, ka Likuma Nr. 27/81 3. panta pirmās daļas grozītā redakcija ir piemērojama situācijām, kuras radušās pirms šī noteikuma stāšanās spēkā un attiecībā uz kurām kā šajā lietā vēl nav iestājies noilgums.
2007. gada 9. oktobrī Tieslietu ministrija noraidīja Likuma Nr. 27/81 3. panta pirmās daļas grozītās redakcijas piemērošanu ar atpakaļejošu spēku. Tā norādīja, ka
Consiglio di Stato
(Valsts padome) ir apšaubījusi šīs grozītās redakcijas konstitucionalitāti un ka vairākkārt un it īpaši 2007. gada 13. aprīļa rīkojumā
Corte costituzionale
(Konstitucionālā tiesa, Itālija) uzskatīja, ka šis noteikums nav pretrunā Itālijas Konstitūcijai.
Ar 2015. gada 13. aprīļa vēstuli Tieslietu ministrija nosūtīja
Consiglio di Stato
(Valsts padome)
Corte costituzionale
(Konstitucionālā tiesa) 2008. gada 14. maija rīkojumu, kurā tā atzina par acīmredzami nepamatotu jautājumu par Likuma Nr. 27/81 3. panta pirmās daļas sākotnējās redakcijas atbilstību Itālijas konstitūcijai, jo tā neparedzēja tiesības uz tiesnešu īpašo piemaksu obligāta grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā. Šajā ziņā pēdējā minētā tiesa nosprieda, ka Likuma Nr. 27/81 3. panta pirmās daļas grozītā redakcija nevar tikt piemērota laikposmiem pirms šīs redakcijas stāšanās spēkā.
Kā uzskata
Consiglio di Stato
(Valsts padome), atliek noskaidrot, vai saderīga ar Savienības tiesībām ir Likuma Nr. 27/81 3. panta pirmās daļas sākotnējā redakcija, ņemot vērā tās dažādos noteikumos, kas paredzēti maternitātes aizsardzībai un lai nodrošinātu dzimumu nediskrimināciju, it īpaši attiecībā uz darbinieku darba samaksu.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka Tiesas judikatūras mērķis ir nodrošināt, ka maternitāte nerada attiecīgajām darbiniecēm mazāk labvēlīgu situāciju darba attiecībās, nekā tā ir vīriešu dzimuma kolēģiem.
Attiecībā tieši uz darba samaksu tā piebilst, ka arī atbilstoši Tiesas judikatūrai darbiniecei grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā, lai arī viņa nevar prasīt saglabāt visu darba samaksu, būtu jāsaglabā ne tikai sava pamatalga, bet arī tiesības uz piemaksām, kuras saistītas ar viņas profesionālo statusu.
Taču šajā gadījumā Itālijas likumdevējs tiesnešu īpašo piemaksu esot netieši atzinis par vispārējās jurisdikcijas tiesnešu darba samaksas “beznosacījumu elementu” un katrā ziņā par tādu, kas ir neatkarīgs no aiziešanas grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā, kā ir noteikts 2004. gada 30. decembra Likumā Nr. 311 par valsts gada un daudzgadu budžeta veidošanas noteikumiem (2005. gada finanšu likums), ar ko tiesības uz šo piemaksu tika piešķirtas attiecībā uz dienesta laikposmiem, kas pavadīti obligātajā grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā.
Šādos apstākļos
Consiglio di Stato
(Valsts Padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai Direktīvas 92/85 11. panta pirmās daļas 1. punktam, 2. punkta b) apakšpunktam un 3. punktam un diviem pēdējiem preambulas apsvērumiem, kā arī [EK līguma 119. pantam (tagad EKL 141. pants), EK līguma 120. pantam (tagad EKL 142. pants)], ciktāl tajā ir noteikts, ka “dalībvalstis cenšas saglabāt līdzvērtību, kas pastāv starp apmaksātu brīvdienu sistēmām”, Direktīvas 2006/54 kopā piemērojamajiem 2. panta 2. punkta c) apakšpunkta un 14. panta 1. punkta c) apakšpunkta noteikumiem, kā arī 15. pantam un preambulas 23. un 24. apsvērumam un, visbeidzot, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 23. pantam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, kurā saskaņā ar Likuma Nr.27/81 3. panta pirmās daļas sākotnējo redakciju nav atļauts piešķirt tajā paredzēto piemaksu attiecībā uz obligāto grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu pirms 2005. gada 1. janvāra?”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2015. gada 12. augusta rīkojumu iesniedzējtiesas pieteikums par šī lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izskatīšanu paātrinātā procedūrā, kas paredzēta Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23.a pantā un Tiesas Reglamenta 105. pantā, tika noraidīts.
Par jautājumu
Ar jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka tās nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds tiek aplūkots pamatlietā, atbilstoši kuram grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikposmā pirms 2005. gada 1. janvāra vispārējās jurisdikcijas tiesnese nevar saņemt piemaksu par izdevumiem, kas jāsedz vispārējās jurisdikcijas tiesnešiem, veicot savu darbību.
Vispirms ir jānorāda, kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, ka pamatlietas fakti norisinājās 1997./1998. un 2000./2001. gadā, kad
M. C. E. Ornano
bija obligātajā grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā. Šādos apstākļos uzdotais jautājums ir jāizskata, ņemot vērā tajos laikposmos spēkā esošās Savienības tiesību normas, it īpaši Direktīvu 92/85, EK līguma 119. pantu (tagad EKL 141. pants) un Direktīvu 75/117.
Par Direktīvu 92/85
Šajā gadījumā, tā kā
M. C. E. Ornano
ir bijusi divos grūtniecības un dzemdību atvaļinājumos, ir jāinterpretē Direktīvas 92/85 11. panta 2. punkta b) apakšpunkts, kā arī 11. panta 3. punkts par grūtniecības un dzemdību atvaļinājumu bez nepieciešamības atsaukties uz šī paša 11. panta 1. punktu, kuru arī ir norādījusi iesniedzējtiesa. Proti, šis pēdējais minētais punkts, kurš attiecas uz šās direktīvas 5.–7. pantu, ir par strādājošām grūtniecēm, kā arī darbiniecēm, kuras baro ar krūti, un tādējādi tās ir no pamatlietas atšķirīgas situācijas.
Šajā ziņā minētās direktīvas 11. panta 2. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma gadījumā ir jānodrošina darbinieču darba samaksa un/vai pienācīgs pabalsts. Šās pašas direktīvas 11. panta 3. punktā ir precizēts, ka pabalstu, kas minēts 2. punkta b) apakšpunktā, uzskata par atbilstīgu, ja tas garantē vismaz tādus ienākumus, kas ir līdzvērtīgi ienākumiem, kurus attiecīgā darbiniece saņemtu, ja darba pārtraukums būtu saistīts ar viņas veselības stāvokli, ievērojot valsts tiesību aktos noteikto pabalsta maksimālo apmēru.
Darba samaksas jēdziens Direktīvas 92/85 11. pantā tāpat kā definīcija EK līguma 119. pantā (tagad EKL 141. pants) ietver atlīdzību, ko darba devējs tieši vai netieši maksā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā darbinieces nodarbināšanas dēļ. Savukārt pabalsta jēdziens, uz kuru arī ir atsauce šajā pašā 11. pantā, ietver visus ienākumus, ko darbiniece ir saņēmusi grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā un ko darba devējs tai nav maksājis saistībā ar darba attiecībām (šajā ziņā skat. spriedumus, 1998. gada 27. oktobris, Boyle u.c.,
C‑411/96
,
EU:C:1998:506
,
31.
punkts, kā arī 2010. gada 1. jūlijs, Parviainen,
C‑471/08
,
EU:C:2010:391
,
35.
punkts).
Atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai darbinieces nevar lietderīgi atsaukties uz Direktīvas 92/85 11. panta 2. un 3. punkta noteikumiem, lai prasītu visā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā saglabāt darba samaksu pilnībā, it kā viņas faktiski tāpat kā pārējie darbinieki veiktu savu darbu (šajā ziņā skat. spriedumus, 1996. gada 13. februāris, Gillespie u.c.,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
,
20.
punkts; 2004. gada 30. marts, Alabaster,
C‑147/02
,
EU:C:2004:192
,
46.
punkts, kā arī 2010. gada 1. jūlijs, Gassmayr,
C‑194/08
,
EU:C:2010:386
,
82.
punkts).
Tādējādi ir jānošķir Direktīvas 92/85 11. panta 2. un 3. punktā esošais jēdziens “darba samaksa” no jēdziena “darba samaksa pilnībā”, ko darbiniece saņem, faktiski veicot savu darbu, un kas šajā gadījumā ietver tiesnešu īpašo piemaksu, kas ir saistīta ar izdevumiem, kurus vispārējās jurisdikcijas tiesneši sedz, veicot savu profesionālo darbību.
Šajā ziņā, kā izriet no Direktīvas 92/85 un Tiesas judikatūras, Savienības likumdevējs ir vēlējies nodrošināt, lai darbinieces grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā saņemtu ienākumus, kuru apmērs atbilst vismaz pabalstam, kas ir paredzēts valstu tiesiskajā regulējumā sociālā nodrošinājuma jomā, ja darbs tiek pārtraukts veselības iemeslu dēļ (šajā ziņā skat. spriedumus, 1998. gada 27. oktobris, Boyle u.c.,
C‑411/96
,
EU:C:1998:506
,
32.
punkts; 2010. gada 1. jūlijs, Gassmayr,
C‑194/08
,
EU:C:2010:386
,
83.
punkts, kā arī 2014. gada 13. februāris, TSN un YTN,
C‑512/11 un C‑513/11
,
EU:C:2014:73
,
36.
punkts).
Ja darbiniece nav darbā, jo tai ir piešķirts grūtniecības un dzemdību atvaļinājums, Direktīvas 92/85 11. panta 2. un 3. punktā prasītā minimālā aizsardzība neparedz tomēr saglabāt ieinteresētās personas darba samaksu pilnībā (spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, Gassmayr,
C‑194/08
,
EU:C:2010:386
,
86.
punkts).
Taču ar Direktīvu 92/85, kurā ietverti minimālie noteikumi, nekādi netiek izslēgtas dalībvalstu tiesības nodrošināt minētajām darba ņēmējām augstāku aizsardzības līmeni, saglabājot vai paredzot darba ņēmējām labvēlīgākus aizsardzības pasākumus, ar nosacījumu, ka tie ir saderīgi ar Savienības tiesībām. Tādējādi neviena šīs direktīvas norma netraucē dalībvalstij vai attiecīgi sociālajiem partneriem paredzēt, ka tiek saglabāti visi darba samaksas elementi un visas piemaksas, uz ko strādājošai grūtniecei bijušas tiesības pirms grūtniecības un pirms grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma (spriedumi, 2010. gada 1. jūlijs, Gassmayr,
C‑194/08
,
EU:C:2010:386
,
88.
punkts, kā arī 2014. gada 13. februāris, TSN un YTN,
C‑512/11 un C‑513/11
,
EU:C:2014:73
,
37.
punkts).
Tāpēc no Direktīvas 92/85 11. panta 2. punkta b) apakšpunkta un 11. panta 3. punkta izriet, ka, ja attiecīgā dalībvalsts nav paredzējusi saglabāt visas darba samaksas komponentes, uz kurām vispārējās jurisdikcijas tiesnesei bija tiesības pirms grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma, ja obligātā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikposms ir pirms 2005. gada 1. janvāra, šās darbinieces darba devējam nav viņai jāmaksā piemaksa par izdevumiem, kas vispārējās judikatūras tiesnešiem jāsedz, veicot savu profesionālo darbību, ar nosacījumu, ka šajā laikposmā šai darbiniecei ir bijuši ienākumi, kas atbilst pabalstam, kurš ir paredzēts valsts sociālā nodrošinājuma tiesiskajā regulējumā un kuru ko viņa būtu saņēmusi, ja būtu pārtraukusi savu profesionālo darbību veselības iemeslu dēļ, kas ir jānovērtē iesniedzējtiesai.
Par EK līguma 119. pantu (tagad EKL 141. pants) un Direktīvu 75/117
Vispirms ir jānorāda, ka
M. C. E. Ornano
grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikposmos bija spēkā EK līguma 119. pants, kurš kopš 1999. gada 1. maija ir EKL 141. pants.
Kā ir norādīts šā sprieduma 30. punktā, , tā kā piemaksas, ko darba devējs maksā atbilstoši tiesiskā regulējuma noteikumiem vai atbilstoši darba līgumam darbiniecei grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā, ir balstītas uz darba attiecībām, tā ir darba samaksa EK līguma 119. panta (tagad EKL 141. pants) un Direktīvas 75/117 1. panta izpratnē (spriedumi, 1996. gada 13. februāris, Gillespie u.c.,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
,
14.
punkts, kā arī 1998. gada 27. oktobris, Boyle u.c.,
C‑411/96
,
EU:C:1998:506
,
38.
punkts).
Tomēr atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai diskriminācija pastāv tikai tad, ja atšķirīgas normas piemēro salīdzināmās situācijās vai ja piemēro vienu un to pašu normu atšķirīgās situācijās (spriedums, 1996. gada 13. februāris, Gillespie u.c.,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
,
16.
punkts un tajā minētā judikatūra). Taču sievietes, kam piešķirts valsts tiesiskajā regulējumā paredzēts grūtniecības un dzemdību atvaļinājums, ir īpašā situācijā, kura prasa īpašas aizsardzības piešķiršanu viņām, bet viņasnevar tikt pielīdzinātas vīrietim vai sievietei, kas faktiski strādā (spriedums, 1996. gada 13. februāris, Gillespie u.c.,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
,
17.
punkts).
Tādējādi vīriešu un sieviešu darba samaksas vienlīdzības princips, kas noteikts EK līguma 119. pantā (tagad EKL 141. pants) un kas precizēts Direktīvā 75/117, neliek pilnībā saglabāt darbinieču darba samaksu grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā, ne arī nosaka īpašus kritērijus, lai noteiktu to pabalstu summu, kuri tām tiek maksāti šajā laikposmā, ar nosacījumu, ka tā netiek noteikta tādā līmenī, kas apdraud grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma mērķi. Tomēr, ciktāl šo pabalstu aprēķins ir pamatots ar algu, ko darbiniece saņēma pirms grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma, tajā no to spēkā stāšanās brīža ir jābūt iekļautiem algas pielikumiem, kuri ir piešķirti laikā no brīža, kad tika maksāta bāzes alga, līdz grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma beigām (spriedums, 1996. gada 13. februāris, Gillespie u.c.,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
,
25.
punkts).
No šīs judikatūras izriet, ka tas vien, ka vispārējās jurisdikcijas tiesnese nesaņem tiesnešu īpašu piemaksu obligātā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikā atšķirībā no saviem strādājošajiem kolēģiem vīriešiem, nav diskriminācija dzimuma dēļ EK līguma 119. panta (tagad 141. pants) un Direktīvas 75/117 1. panta izpratnē.
Ir jāpiebilst, ka, ņemot vērā šā sprieduma 40. punktā minēto judikatūru, ja attiecīgā darbiniece ir guvusi ienākumus, kas atbilst vismaz dalībvalsts sociālā nodrošinājuma tiesiskajā regulējumā paredzētajam pabalstam, ko tā saņemtu, ja būtu pārtraukusi strādāt veselības iemeslu dēļ, Direktīvas 92/85 11. panta 2. punkta b) apakšpunkta, kā arī 11. panta 3. punkta izpratnē, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, nebūtu jāuzskata, ka šie ienākumi ir noteikti tādā līmenī, kurš apdraud grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma mērķi.
Turklāt, kā ir atgādināts šā sprieduma 38. punktā, tā kā pabalsti, ko darba devējs maksā grūtniecības un dzemdību atvaļinājumā, ir darba samaksa EK līguma 119. panta (tagad EKL 141. pants) un Direktīvas 75/117 izpratnē, uz šo darba samaksu neattiecas Direktīva 76/207. Proti, no minētās direktīvas preambulas otrā apsvēruma izriet, ka tā neattiecas uz darba samaksu (šajā ziņā skat. spriedumus, 1996. gada 13. februāris, Gillespie u.c.,
C‑342/93
,
EU:C:1996:46
,
24.
punkts, kā arī 1998. gada 27. oktobris, Boyle u.c.,
C‑411/96
,
EU:C:1998:506
,
38.
punkts). Šajos apstākļos nav jāizskata uzdotie jautājumi, kas attiecas uz Direktīvu 76/207.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka EK līguma 119. pants (tagad EKL 141. pants), Direktīvas 75/117 1. pants, Direktīvas 92/85 11. panta 2. punkta b) apakšpunkts, kā arī pēdējās minētās direktīvas 11. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja attiecīgā dalībvalsts nav paredzējusi saglabāt visas darba samaksas komponentes, uz kurām vispārējās jurisdikcijas tiesnesei bija tiesības pirms grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma, tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, par kādu ir runa pamatlietā, atbilstoši kuram, ja obligātā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikposms ir pirms 2005. gada 1. janvāra, vispārējās jurisdikcijas tiesnese nesaņem piemaksu par izdevumiem, kas vispārējās judikatūras tiesnešiem jāsedz, veicot savu profesionālo darbību, ar nosacījumu, ka šajā laikposmā šai darbiniecei ir bijuši ienākumi, kuri kopsummā atbilst vismaz pabalstam, kas ir paredzēts valsts sociālā nodrošinājuma tiesiskajā regulējumā un ko viņa būtu saņēmusi, ja pārtrauktu strādāt veselības iemeslu dēļ, kas ir jānovērtē iesniedzējtiesai.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

EK līguma 119. pants (tagad EKL 141. pants), Padomes 1975. gada 10. februāra Direktīvas 75/117/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu, ievērojot principu par vienlīdzīgu atalgojumu vīriešiem un sievietēm, 1. pants, Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvas 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti (desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē), 11. panta 2. punkta b) apakšpunkts, kā arī Direktīvas 92/85 11. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi ka, ja attiecīgā dalībvalsts nav paredzējusi saglabāt visas darba samaksas komponentes, uz kurām vispārējās jurisdikcijas tiesnesei bija tiesības pirms grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma, tiem nav pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, par kādu ir runa pamatlietā, atbilstoši kuram, ja obligātā grūtniecības un dzemdību atvaļinājuma laikposms ir pirms 2005. gada 1. janvāra, vispārējās jurisdikcijas tiesnese nesaņem piemaksu par izdevumiem, kas vispārējās judikatūras tiesnešiem jāsedz, veicot savu profesionālo darbību, ar nosacījumu, ka šajā laikposmā šai darbiniecei ir bijuši ienākumi, kuri kopsummā atbilst vismaz pabalstam, kas ir paredzēts valsts sociālā nodrošinājuma tiesiskajā regulējumā un ko viņa būtu saņēmusi, ja pārtrauktu strādāt veselības iemeslu dēļ, kas ir jānovērtē iesniedzējtiesai.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.