CELEX: 62016TJ0848
EU-varumärke
Invändningsförfarande
Ansökan om registrering som EU-varumärke av figurmärket V
De äldre internationella figurmärkena V
Bevis för förekomst, giltighet och omfattning av skyddet för ett äldre varumärke
Regel 19.2 a ii i förordning (EG) nr 2868/95 (nu artikel 7.2 a ii i delegerad förordning (EU) 2018/625]

Bakgrund till tvisten
Den 17 oktober 2011 ingav intervenienten, Vans, Inc., en ansökan om registrering av EU-varumärke till Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) i enlighet med rådets förordning (EG) nr 207/2009 av den 26 februari 2009 om EU-varumärken (
EUT L 78, 2009, s. 1
), i ändrad lydelse (ersatt av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 av den 14 juni 2017 om EU-varumärken (
EUT L 154, 2017, s. 1
)).
Det sökta varumärket utgörs av nedanstående figurkännetecken:
De varor som registreringsansökan avsåg omfattas av klasserna 18 och 25 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg.
Den 21 februari 2012 framställde sökanden Deichmann SE, med stöd av artikel 41 i förordning nr 207/2009 (nu artikel 46 i förordning nr 2017/1001), en invändning mot registrering av det sökta varumärket.
Invändningen grundade sig på följande äldre varumärken:
–
Den internationella registrering som designerar Europeiska unionen nr 937479, av den 10 augusti 2007, för varor i klasserna 18, 25 och 28, och som ser ut på följande sätt:
–
Den internationella registrering som designerar Europeiska unionen nr 937526, av den 10 augusti 2007, för varor i klasserna 18, 25 och 28, och som ser ut på följande sätt:
–
Den internationella registrering som designerar Europeiska unionen nr 937528, av den 13 augusti 2007, för varor i klasserna 18, 25 och 28, och som ser ut på följande sätt:
Till stöd för invändningen åberopades det registreringshinder som avses i artikel 8.1 b i förordning nr 207/2009 (nu artikel 8.1 b i förordning 2017/1001).
Den 28 september 2015 avslog invändningsenheten invändningen under hänvisning till att det inte förelåg någon risk för förväxling vad gäller varumärkena nr 937479 och 937526, och att skyddet av varumärket nr 937528 inte hade styrkts.
Den 21 oktober 2015 gav sökanden in ett överklagande av invändningsenhetens beslut, med motiveringen att det förelåg en risk för förväxling i den mening som avses i artikel 8.1 b i förordning nr 207/2009.
Genom beslut av den 20 september 2016 (nedan kallat det angripna beslutet) ogillade fjärde överklagandenämnden vid EUIPO sökandens talan utan att pröva sökandens påstådda risk för förväxling.
För det första fastställde överklagandenämnden invändningsenhetens beslut avseende bristande bevis för skydd av den internationella registreringen som designerar Europeiska unionen nr 937528 (punkt 11 i det angripna beslutet).
För det andra fann överklagandenämnden, med stöd av regel 19.1–3 i kommissionens förordning (EG) nr 2868/95 av den 13 december 1995 om genomförande av rådets förordning (EG) nr 40/94 om gemenskapsvarumärke (
EGT L 303, 1995, s. 1
) (nu artikel 7.1–4 i kommissionens delegerade förordning (EU) 2018/625 av den 5 mars 2018 om komplettering av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 om EU-varumärken och om upphävande av delegerad förordning (EU) 2017/1430 (
EUT L 104, 2018, s. 1
)), att överklagandet var ogrundat vad gäller skyddet av de internationella registreringarna nr 937479 och 937526.
Överklagandenämnden ansåg att den var tvungen att på eget initiativ pröva bevisningen för skyddet av de äldre rättigheterna, som krävs enligt regel 19 i förordning nr 2868/95, utan att det är nödvändigt att parterna begär detta (punkt 12 i det angripna beslutet). Överklagandenämnden fann att kraven i regel 19 i förordning nr 2868/95 inte utgör sakprövningsförutsättningar för invändningen utan villkor som rör prövningen av invändningen i sak, och att EUIPO följaktligen inte var skyldig att underrätta den invändande parten om felaktigheter i de framlagda handlingarna eller att konkret uppmana denne att inkomma med vissa andra bevis (punkt 13 i det angripna beslutet).
Vad gäller en internationell registrering vars skydd även omfattar Europeiska unionen, fann överklagandenämnden att bevis för förekomst, för giltighet och för omfattningen av skyddet för det äldre varumärket ska lämnas in, i enlighet med regel 19.2 i förordning nr 2868/95 (nu artikel 7.2 i förordning nr 2018/625), genom ett officiellt dokument från den behöriga myndighet som registrerat varumärket, och presenteras på handläggningsspråket eller åtföljas av en översättning i enlighet med regel 19.3 i förordning nr 2868/95 (punkt 14 i det angripna beslutet).
Överklagandenämnden fann att EUIPO, enligt artikel 152 i förordning nr 207/2009 (nu artikel 190 i förordning nr 2017/1001) enbart kan offentliggöra en internationell registrering som designerar Europeiska unionen genom att offentliggöra vissa bibliografiska uppgifter, en kopia av varumärket och numren för de klasser som avses (punkt 16 i det angripna beslutet).
Överklagandenämnden konstaterade att sökanden, i enlighet med regel 19.2 och 19.3 i förordning nr 2868/95, måste uppvisa ett utdrag ur den internationella byråns register, inklusive en översättning till handläggningsspråket, för att bevisa skyddet för de internationella registreringarna som designerar Europeiska unionen (punkt 17 i det angripna beslutet). Överklagandenämnden fann att sökanden, genom att uppvisa ett utdrag ur databasen TMview – vilken inte förvaltas av Världsorganisationen för den intellektuella äganderätten (Wipo) utan av EUIPO – tillsammans med en översättning av varuförteckningen till handläggningsspråket, inte hade styrkt förekomst, giltighet och omfattning av skyddet för sina äldre rättigheter (punk 18 i det angripna beslutet).
Överklagandenämnden tillade att invändningsenheten redan borde ha avvisat invändningen såsom ogrundad, eftersom några lämpliga bevis för de internationella registreringarna nr 937479 och 937526 inte lämnats in inom den utsatta tidsfristen (punkt 19 i det angripna beslutet).
Förfarandet och parternas yrkanden
Klaganden har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det angripna beslutet, och
–
förplikta EUIPO att ersätta rättegångskostnaderna.
EUIPO har yrkat att tribunalen ska ogiltigförklara det angripna beslutet.
Intervenienten har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Sökanden har åberopat tre grunder till stöd för sin talan.
Inom ramen för den första grunden har sökanden gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte artikel 151.2 i förordning nr 207/2009 (nu artikel 189.2 i förordning nr 2017/1001) och regel 19.2 a i förordning nr 2868/95 (nu artikel 7.2 a i förordning nr 2018/625), när den fann att sökanden måste lämna bevis för skyddet för de äldre internationella registreringar som designerar Europeiska unionen nr 937479 och 937526.
Inom ramen för den andra grunden har sökanden gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte regel 19.2 a ii i förordning nr 2868/95 (nu artikel 7.2 a ii i förordning 2018/625) samt reglerna 19.3 och 20 i samma förordning (nu artikel 8.1–4 och 8.7–9 i förordning nr 2018/625), när den fann att sökanden inte hade lämnat bevis för skyddet för sina äldre varumärken nr 937479 och 937526 och genom att mot den bakgrunden avslå invändningen som ogrundad.
Inom ramen för den tredje grunden har sökanden i andra hand gjort gällande att även för det fall att utdragen ur databasen TMview inte uppfyller villkoren i regel 19.2 a i förordning nr 2868/95, har överklagandenämnden åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar, rättssäkerhetprincipen, principen om god förvaltningssed, likabehandlingsprincipen och principen om förbud mot retroaktiv tillämpning, särskilt med beaktande av EUIPO:s beslutspraxis och av innehållet i EUIPO:s riktlinjer för granskning.
Den första grunden
Sökanden har gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte artikel 151.2 i förordning nr 207/2009 och bestämmelserna i regel 19.2 a i förordning nr 2868/95, när den slog fast att sökanden ska lämna bevis för skyddet för de äldre internationella registreringar som designerar Europeiska unionen nr 937479 och 937526.
Sökanden anser att internationella registreringar som designerar Europeiska unionen har samma verkningar som EU-varumärken, i enlighet med artikel 151.2 i förordning nr 207/2009, och att dessa två typer av varumärken därför ska behandlas lika. Eftersom det inte är nödvändigt, i fråga om en invändning avseende ett EU-varumärke, att styrka skyddet för det äldre varumärket i enlighet med regel 19.2 a i förordning nr 2868/95, ska samma sak gälla internationella registreringar som designerar Europeiska unionen. Detta gäller särskilt som bestämmelserna i förordning nr 207/2009 har företräde framför bestämmelserna i förordning nr 2868/95.
Sökanden har vidare gjort gällande att bevis för äldre rättigheter är onödigt när det gäller internationella registreringar som designerar Europeiska unionen, vilket skiljer dem från nationella varumärken och internationella registreringar som designerar endast vissa medlemsstater. EUIPO besitter nämligen information som kan styrka förekomst, giltighet och omfattning av skyddet för en internationell registrering som designerar Europeiska unionen, eftersom denna information offentliggörs i myndighetens egen databas CTM-Online (nu eSearch plus), i enlighet med artikel 152 i förordning nr 207/2009. Att lämna in ytterligare handlingar för att grunda invändningen skulle alltså vara överflödigt, utom i vissa fall där det behövs en översättning till handläggningsspråket av den förteckning över varor och tjänster, vilket har gjorts i förevarande fall.
EUIPO anser att frågan om huruvida det var nödvändigt att styrka förekomst, giltighet och omfattning av skyddet för en internationell registrering som designerar Europeiska unionen inte behöver utredas i förevarande fall, eftersom sökandens andra grund kan godtas.
Intervenienten har bestritt sökandens argument.
Inledningsvis erinrar tribunalen om de relevanta bestämmelserna i förordning nr 207/2009 som är tillämpliga på internationella registreringar som designerar Europeiska unionen, och de i förordning nr 2868/95.
Artikel 145 i förordning nr 207/2009 (nu artikel 182 i förordning 2017/1001), som utgör en del av avsnitt 1 i avdelning XIII med rubriken ”Internationell registrering av varumärken”, har följande lydelse:
”Denna förordning och dess tillämpningsföreskrifter ska, om inte annat föreskrivs i denna avdelning, tillämpas på ansökningar om internationella registreringar enligt protokollet till Madridöverenskommelsen om den internationella registreringen av varumärken, antaget i Madrid den 27 juni 1989 (nedan kallade internationella ansökningar respektive Madridprotokollet) som grundas på en ansökan om gemenskapsvarumärke eller på ett gemenskapsvarumärke, och på registreringar av varumärken i det internationella register som förs av den internationella byrån vid Världsorganisationen för den intellektuella äganderätten (nedan kallade internationella registreringar respektive den internationella byrån) vilka designerar Europeiska gemenskapen.”
Artikel 151 i förordning nr 207/2009 har följande lydelse:
”1.   En internationell registrering som designerar Europeiska gemenskapen ska, från och med registreringsdagen enligt artikel 3.4 i Madridprotokollet eller från och med dagen för den påföljande designeringen av Europeiska gemenskapen enligt artikel 3ter.2 i Madridprotokollet, ha samma verkan som en ansökan om gemenskapsvarumärke.
2.   Om ingen underrättelse om vägrat skydd har lämnats enligt artikel 5.1 och 5.2 i Madridprotokollet eller om en sådan vägran har återkallats, ska den internationella registreringen av ett varumärke som designerar Europeiska gemenskapen, från och med den dag som nämns i punkt 1, ha samma verkan som registreringen av ett varumärke som gemenskapsvarumärke.
3.   Vid tillämpningen av artikel 9.3 ska offentliggörandet av uppgifterna i den internationella registrering som designerar Europeiska gemenskapen enligt artikel 152.1 ersätta offentliggörandet av en ansökan om gemenskapsvarumärke, och offentliggörande enligt artikel 152.2 ska ersätta offentliggörandet av registreringen av ett gemenskapsvarumärke.”
Enligt regel 20.1 i förordning nr 2868/95 (nu artikel 8.1 och 8.7 i förordning nr 2018/625) ska invändningen avslås som ogrundad om den invändande parten inte innan utgången av den tidsfrist som avses i regel 19.1 har bevisat förekomst, giltighet och omfattning av skyddet för partens äldre märke eller äldre rättighet samt styrkt sin rätt att framställa invändningen.
I regel 19 i förordning nr 2868/95 föreskrivs följande:
”1. Byrån skall ge den invändande parten möjlighet att lägga fram fakta, bevis och argument till stöd för invändningen eller att komplettera alla fakta, bevis och argument som redan har lämnats in enligt regel 15.3 inom den tid som byrån bestämmer och som skall vara minst två månader från och med det datum då invändningsförfarandet skall avses inledas enligt regel 18.1.
2. Inom den tid som avses i punkt 1 skall den invändande parten också lämna bevis för förekomst, giltighet och omfattning av skyddet av hans äldre märke eller äldre rättighet och dessutom påvisa sin rätt att framställa invändningen. Främst skall den invändande parten lägga fram följande bevis:
a) Om invändningen baseras på ett varumärke som inte är ett gemenskapsvarumärke, bevis på att det lämnats in en ansökan om registrering eller på att det är registrerat genom att ge in,
i) …
ii) om varumärket registrerats, en kopia av inlämningsbeviset och i förekommande fall det senaste förnyelseintyget av vilket det framgår att varumärkets skydd sträcker sig längre än till den tidsgräns som avses i punkt 1 eller någon annan förlängning av denna eller motsvarande dokument från den förvaltning där varumärket har registrerats.
…
3. Den information och de bevis som avses i punkterna 1 och 2 skall vara på processpråket eller åtföljas av en översättning. Översättningen skall lämnas in inom den tid som gäller för inlämning av originalet.”
Det framgår av bestämmelserna i regel 19.2 a i förordning nr 2868/95, som är tillämpliga på internationella registreringar som designerar Europeiska unionen i enlighet med artikel 145 i förordning nr 207/2009, att den invändande parten ska lämna bevis på ansökan eller registreringen av det äldre varumärket om invändningen baseras på ett varumärke som inte är ett EU-varumärke. Behovet av sådana bevis omfattar därför även internationella registreringar som designerar Europeiska unionen, som inte utgör EU-varumärken.
Den omständigheten, att artikel 151.2 i förordning nr 207/2009 föreskriver att internationella registreringar av ett varumärke som designerar unionen, från och med den dag som avses i punkt 1 i den artikeln, ska ha samma verkan som registreringen av ett varumärke som EU-varumärke, påverkar inte den invändande partens skyldighet att lämna bevis på den tidigare internationella registreringen som designerar Europeiska unionen, i enlighet med bestämmelserna i regel 19.2 a ii i förordning nr 2868/95. Kravet för bevis på det äldre varumärket i regel 19 i förordning nr 2868/95 är nämligen en bestämmelse som avser möjligheten för innehavaren av ett äldre varumärke, inklusive internationella registreringar som designerar Europeiska unionen, att invända mot registreringen av ett EU-varumärke, och inte en bestämmelse som avser EU-varumärkets verkningar, vilka definieras i artiklarna 9–14 i förordning nr 207/2009 (nu artiklarna 9–17 i förordning nr 2017/1001), i avsnitt 2 med rubriken ”EU-varumärkens rättsverkan” i kapitel II i förordning nr 207/2009.
Regel 19.2 a ii i förordning nr 2868/95, i den mån det däri föreskrivs att den invändande parten måste lämna bevis för skydd för en internationell registrering som designerar Europeiska unionen, strider alltså inte mot artikel 151.2 i förordning nr 207/2009, vilken i sin tur inte avser bestämmelser om förfarandet för invändning mot registrering av ett EU-varumärke.
Sökanden kan inte med framgång göra gällande – i syfte att visa att överklagandenämnden åsidosatt artikel 151.2 i förordning nr 207/2009 och regel 19.2 a i förordning nr 2868/95 – att det inte är nödvändigt att lämna bevis för de äldre varumärkena när det gäller internationella registreringar som designerar Europeiska unionen, med hänvisning till att EUIPO, på grund av offentliggörandet, i databasen CTM-Online (nu eSearch plus), av uppgifterna i den internationella registrering som designerar Europeiska gemenskapen enligt artikel 152.1 i förordning nr 207/2009, har tillgång till uppgifter som kan styrka förekomst, giltighet och omfattning av skyddet för en internationell registrering som designerar Europeiska unionen.
Även om EUIPO skulle ha tillgång till information om skyddet för en internationell registrering som designerar Europeiska unionen framgår det tydligt av lydelsen i regel 19.2 i förordning nr 2868/95, vilken, såsom tidigare nämnts, inte strider mot bestämmelserna i artikel 151.2 i förordning nr 207/2009, att det ankommer på den invändande parten att själv lämna bevis för skyddet av sin äldre rättighet.
Härav följer att överklagandenämnden inte åsidosatte artikel 151.2 i förordning nr 207/2009 och regel 19.2 a i förordning nr 2868/95, när den fann att klaganden ska lämna bevis för skyddet för de äldre internationella registreringar som designerar Europeiska unionen nr 937479 och 937526.
Talan kan således inte bifallas såvitt avser den första grunden.
Den andra grunden
Sökanden har gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte reglerna 19.2 a ii, 19.3 och 20 i förordning nr 2868/95 när den fann att sökanden inte lämnat bevis för skydd för de äldre varumärkena nr 937479 och 937526.
Sökanden har gjort gällande att ett utdrag ur databasen TMview utgör ett bevis som uppfyller kraven i regel 19.2 i förordning nr 2868/95. Uppgifterna ur databasen TMview kommer från de deltagande varumärkesmyndigheterna, bland annat Wipo, och utdragen ur databasen innehåller all information relevant för att styrka skyddet för en internationell registrering som designerar Europeiska unionen. Sökanden har vidare gjort gällande att utdrag ur databasen TMview godtas i EUIPO:s fasta administrativa praxis, vilken nämns i dess granskningsdirektiv.
Sökanden har i förevarande fall också lämnat in utdrag ur databasen TMview tillsammans med en översättning till handläggningsspråket av förteckningen över varor och tjänster, i enlighet med regel 19.3 i förordning nr 2868/95, och överklagandenämnden har därför felaktigt funnit att sökanden inte har lämnat bevis för skyddet för sina äldre internationella varumärken nr 937479 och 937526.
EUIPO anser att denna grund kan godtas.
Intervenienten anser att grunden inte ska godtas, eftersom databasen TMview förvaltas av EUIPO och inte av Wipo som är ensam behörig myndighet för registrering av internationella varumärken. Att lämna in utdrag ur denna databas som bevis för ett äldre internationellt varumärke är därför inte förenligt med bestämmelserna i regel 19.2 a ii i förordning nr 2868/95.
Enligt intervenienten är EUIPO:s granskningsdirektiv, enligt vilka utdrag ur TMview godtas som bevis för förekomsten och giltigheten av äldre rättigheter, inte tillämpliga i förevarande fall. För det första utarbetades EUIPO:s granskningsdirektiv först två år efter utgången av den tidsfrist inom vilken sökanden var skyldig att motivera sina äldre rättigheter. För det andra är dessa direktiv varken bindande eller förenliga med bestämmelserna i förordningarna nr 207/2009 och 2868/95. Dessa förordningar har dessutom företräde framför EUIPO:s granskningsdirektiv och måste vid lagvalskonkurrens tillämpas av överklagandenämnderna när de ska fatta beslut avseende registrering av ett kännetecken som EU-varumärken.
Tribunalen ska inledningsvis pröva klagandens argument enligt vilket lämnande av utdrag ur databasen TMview godtas i EUIPO:s granskningsdirektiv.
Sökanden har nämligen till stöd för sin andra grund gjort gällande att det i EUIPO:s granskningsdirektiv anges, vad gäller regel 19.2 i förordning nr 2868/95, att den invändande parten, i syfte att fastställa giltigheten av äldre registreringar av varumärken som inte är EU-varumärken, får lämna in utdrag ur databasen TMview vad beträffar tidigare registreringar som designerar Europeiska unionen.
I deras lydelse av den 23 mars 2016, som ingetts som bilaga till ansökan, anger dessa direktiv i punkt 4.2.3.2, i del C med rubriken ”Invändningar” i avsnitt 1 med rubriken ”Procedurfrågor”, att EUIPO bland annat godtar, vad gäller internationella registreringar, utdrag ur databasen TMview, förutsatt att dessa utdrag innehåller nödvändiga uppgifter.
Frågan om huruvida sökandens grund kan godtas måste emellertid besvaras mot bakgrund av de relevanta bestämmelserna i förordningarna nr 207/2009 och nr 2868/95, och inte mot bakgrund av EUIPO:s granskningsdirektiv.
De beslut som överklagandenämnderna ska fatta enligt förordning nr 207/2009, beträffande registrering av ett kännetecken som EU-varumärke, fattas nämligen inom ramen för en normbunden behörighet och inte inom ramen för en befogenhet att företa skönsmässiga bedömningar. Lagenligheten av överklagandenämndernas beslut ska därför enbart bedömas på grundval av denna förordning, såsom den tolkats av unionsdomstolen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 september 2005, BioID/harmoniseringskontoret,
C‑37/03 P
,
EU:C:2005:547
, punkt
, dom av den 12 januari 2006, Deutsche SiSi-Werke/harmoniseringskontoret,
C‑173/04 P
,
EU:C:2006:20
, punkt
, och dom av den 19 januari 2012, harmoniseringskontoret/Nike International,
C‑53/11 P
,
EU:C:2012:27
, punkt
).
EUIPO:s granskningsdirektiv är inte bindande vid tolkningen av unionsrätten (dom av den 19 december 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, punkt
). EUIPO:s granskningsdirektiv kan inte i sig vare sig ha företräde framför bestämmelserna i förordningarna nr 207/2009 och nr 2868/95 eller ens påverka unionsdomstolens tolkning av dessa förordningar. De ska i stället tolkas i enlighet med bestämmelserna i förordningarna nr 207/2009 och nr 2868/95 (dom av den 27 juni 2012, Interkobo/harmoniseringsbyrån – XXXLutz Marken (my baby),
T-523/10
,
EU:T:2012:326
, punkt
).
De bestämmelser i EUIPO:s granskningsdirektiv som sökanden har åberopat kan därför varken ha företräde framför bestämmelserna i regel 19.2 och 19.3 i förordning nr 2868/95, som avser den invändande partens bevis för skydd av de äldre varumärkena, eller ens påverka tribunalens tolkning av dessa bestämmelser.
De argument genom vilka sökanden hänvisar till innehållet i EUIPO:s granskningsdirektiv för att styrka åsidosättande av bestämmelserna i förordning nr 2868/95 är därmed verkningslösa och ska således lämnas utan avseende.
För det andra ger bestämmelserna i regel 19.2 a ii i förordning nr 2868/95 den invändande parten rätt att inte bara lämna in en kopia av det relevanta registreringsbeviset och, i förekommande fall, det senaste förnyelseintyget, utan också motsvarande handling från den myndighet till vilken varumärkesansökan lämnades in.
Enligt rättspraxis ska ett dokument som härrör från en behörig myndighet och som innehåller samma uppgifter som de som återfinns i ett registreringsbevis anses uppfylla kraven i regel 19.2 a i förordning nr 2868/95 (dom av den 5 februari 2016, Kicktipp/harmoniseringskontoret – Italiana Calzature (kicktipp),
T-135/14
,
EU:T:2016:69
, punkt
).
Tribunalen påpekar dessutom att dessa bestämmelser inte utesluter möjligheten att lämna in handlingar från en databas, såsom databasen hos en nationell behörig myndighet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 oktober 2014, Grau Ferrer mot harmoniseringsbyrån 24 oktober 2014, Grau Ferrer/harmoniseringsbyrån – Rubio Ferrer (Bugui va),
T-543/12
, ej publicerad,
EU:T:2014:911
, punkterna
och
).
Genom att föreskriva att handlingarna i fråga ska ha kommit ”från den myndighet till vilken varumärkesansökan lämnades in” utesluter regel 19.2 a ii i förordning nr 2868/95 möjligheten att lämna in utdrag från en databas som ger tillgång till dokument som inte härrör från den myndighet till vilken varumärkesansökan lämnades in. Följaktligen utgör utdrag ur EUIPO:s databas CTM-Online inte bevis för skydd av en internationell registrering som designerar Europeiska unionen, eftersom EUIPO, som inte är en myndighet behörig att registrera internationella varumärken, inte är den myndighet till vilken varumärkesansökan lämnades in (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 november 2014, Aldi Einkauf/harmoniseringskontoret – Alifoods (Alifoods),
T-240/13
,
EU:T:2014:994
, punkterna
och
).
Även om bestämmelserna i regel 19.2 a ii i förordning nr 2868/95 föreskriver att dokument ska ”komma från” den behöriga myndigheten, utgör de inte hinder mot tillträdet till dokumentation från den behöriga förvaltningen sker via ett datorsystem som förvaltas av EUIPO men där den behöriga förvaltningen deltar genom att överlämna och uppdatera relevant information.
Det framgår av handlingarna i målet, särskilt av de förklaringar som lämnats av EUIPO i dess inlagor och vid förhandlingen, att databasen TMview är ett it-verktyg som förvaltas av EUIPO och i vilket varumärkesmyndigheterna, särskilt Wipo, deltar. Verktyget samlar in ansökningar och registreringar av varumärken från de deltagande varumärkesmyndigheterna och ger tillgång därtill. Informationen tillhandahålls av varumärkesmyndigheterna som innehar den och som ansvarar för dagliga uppdateringar. Databasen TMview gör det möjligt att söka information om varumärken som registrerats av de varumärkesmyndigheter som deltar i denna databas, på samma sätt som informationen anges i deras respektive handelsregister. Ett utdrag ur databasen TMview motsvarar den behöriga myndighetens register vid tidpunkten för användarens sökning i denna databas.
Med tanke på de egenskaper som databasen TMview tillskrivs i punkt 60 ovan, utgör ett utdrag ur den databasen, vad gäller internationella registreringar som designerar unionen, en handling som motsvarar en kopia av registreringsbeviset och, i tillämpliga fall, det senaste förnyelseintyget, från Wipo, i enlighet med regel 19.2 a ii i förordning nr 2868/95, under förutsättning att det utdrag som den invändande parten lämnat innehåller all relevant information. Om detta villkor är uppfyllt kan ett utdrag ur databasen TMview, i likhet med vad sökanden och EUIPO med rätta har påpekat, likställas med ett utdrag ur Wipos databas Romarin eller med en kopia av registreringsbeviset från denna organisation.
Den omständigheten, som sökanden har åberopat, att databasen TMview förvaltas av EUIPO påverkar inte denna slutsats, eftersom Wipo, som är behörig myndighet för registrering av internationella varumärken, deltar i driften av denna databas genom att tillhandahålla och dagligen uppdatera uppgifterna avseende internationella varumärken.
Intervenienten kan slutligen inte med framgång göra gällande att domen av den 26 november 2014, Alifoods (
T-240/13
,
EU:T:2014:994
), utgör hinder mot att databasen TMview används för att styrka skydd för ett äldre internationellt varumärke.
I domen av den 26 november 2014, Alifoods (
T-240/13
,
EU:T:2014:994
) slog tribunalen fast att eftersom EUIPO inte var behörig att handlägga internationella registreringar och inte var den myndighet där varumärket registrerats, i den mening som avses i regel 19.2 a ii i förordning nr 2868/95, utgör den handling som sökanden ingav – det vill säga ett utdrag ur EUIPO:s databas CTM-Online – inte bevis för förekomst, giltighet och omfattning av skyddet för det åberopade internationella varumärket, i den mening som avses i den bestämmelsen.
Tribunalen påpekade, för fullständighetens skull, att denna bedömning stöds av en teleologisk tolkning av de relevanta bestämmelserna. Enligt artikel 152 i förordning nr 207/2009 omfattar EUIPO:s offentliggörande av en internationell registrering som designerar Europeiska unionen nämligen endast vissa uppgifter, bland annat en återgivning av varumärket samt numren på de klasser som varorna eller tjänsterna omfattar, men däremot inte förteckningen över dessa varor eller tjänster. EUIPO översätter inte förteckningen och den är därför tillgänglig endast på de tre språk på vilka Wipo har offentliggjort den internationella registreringen, det vill säga engelska, spanska och franska. Om EUIPO:s offentliggörande av sådana upplysningar ansågs vara tillräckligt för att styrka förekomst, giltighet och omfattning av skyddet för det aktuella varumärket skulle detta, på ett rättsligt plan, medföra en osäkerhet och olikabehandling (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 november 2014, Alifoods (
T-240/13
,
EU:T:2014:994
, punkterna
och
).
Tribunalens slutsatser i domen av den 26 november 2014, Alifoods (
T-240/13
,
EU:T:2014:994
), angående utdrag ur databasen CTM-Online, kan därför inte tillämpas på databasen TMview.
Databasen TMviews funktion säkerställs nämligen genom deltagande av varumärkesmyndigheter som Wipo, som dagligen uppdaterar informationen, så att denna exakt återspeglar deras varumärkesregister.
Den information som finns med i databasen TMview begränsas inte heller enbart till att avse uppgifter om den internationella registrering som designerar Europeiska unionen, vars offentliggörande föreskrivs i artikel 152 i förordning nr 207/2009. Denna databas, från vilket det är möjligt att göra utdrag, innehåller alla uppgifter som är nödvändiga för att styrka skyddet av det äldre varumärket, i den mening som avses i regel 19 i förordning nr 2868/95, inklusive förteckningen över de varor eller tjänster som omfattas.
För det fall att förteckningen över varor och tjänster i utdraget ur databasen TMview inte finns tillgänglig på handläggningsspråket ska den invändande parten lämna in förteckningen tillsammans med en översättning till handläggningsspråket, i enlighet med regel 19.3 i förordning nr 2868/95. Om detta villkor uppfylls ger möjligheten, att lämna bevis för det äldre internationella registreringen som designerar Europeiska unionen genom att lämna in ett utdrag ur databasen TMview, inte upphov, på ett rättsligt plan, till vare sig osäkerhet eller olikabehandling.
Mot bakgrund av det ovan anförda utgör ett utdrag ur databasen TMview, förutsatt att detta utdrag innehåller all relevant information, särskilt förteckningen över de varor eller tjänster som omfattas, en handling, vad gäller internationella registreringar som designerar Europeiska unionen, som motsvarar ett registreringsbevis från Wipo, i den mening som avses i regel 19.2 a ii i förordning nr 2868/95.
För det tredje framgår det av handlingarna i målet att sökanden i förevarande fall, under den period som anges i regel 19.1 i förordning nr 2868/95, lämnade in utdrag ur databasen TMview avseende de äldre internationella registreringar som designerar Europeiska unionen nr 937479 och 937526. Det har inte bestritts, vilket intervenienten för övrigt bekräftade vid förhandlingen, att dessa utdrag innehöll all relevant information om förekomst, giltighet och omfattning av det äldre varumärket, bland annat förteckningen över de varor som omfattas av dessa varumärken. Denna förteckning åtföljdes, i enlighet med regel 19.3 i förordning nr 2868/95, av en översättning till handläggningsspråket, närmare bestämt tyska, som lämnades in inom den tidsfrist som gäller för inlämning av originaldokumentet.
Följaktligen har sökanden, i enlighet med regel 20.1 i förordning nr 2868/95 och såsom EUIPO för övrigt har medgett, styrkt förekomst, giltighet och omfattning av skyddet för sina äldre internationella varumärken nr 937479 och 937526 före utgången av den frist som anges i regel 19.1 i förordning nr 2868/95.
Under dessa omständigheter kan sökanden med framgång påstå att överklagandenämnden åsidosatte reglarna 19.2 a ii, 19.3 och 20 i förordning nr 2868/95, när den dels fann att sökanden inte före utgången av den frist som föreskrivs i regel 19.1 i förordningen lämnat bevis för skyddet av sina äldre varumärken nr 937479 och nr 937526, dels med hänvisning till detta avslog invändningen som ogrundad.
Talan ska följaktligen bifallas såvitt avser sökandens andra grund.
Eftersom talan kan bifallas såvitt avser den andra grunden ska det angripna beslutet ogiltigförklaras, utan att det är nödvändigt att pröva den tredje grunden som anförts i andra hand och som avser åsidosättandet av principen om skydd för berättigade förväntningar, rättssäkerhetsprincipen, principen om god förvaltningssed, likabehandlingsprincipen och principen om förbud mot retroaktiv tillämpning.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Med hänsyn till att EUIPO har tappat målet, eftersom det angripna beslutet ogiltigförklaras, ska den förpliktas att bära sina rättegångskostnader och ersätta sökandens rättegångskostnader, i enlighet med sökandens yrkanden.
Intervenienten har tappat målet och ska därför bära sina rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (nionde avdelningen)
följande:

1)
Det beslut som meddelades av fjärde överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) den 20 september 2016 (ärende R 2129/2015–4) ogiltigförklaras.

2)
EUIPO ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Deichmann SE:s rättegångskostnader.

3)
Vans., Inc. ska bära sina rättegångskostnader.

Gervasoni
Kowalik-Bańczyk
Mac Eochaidh
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 6 december 2018.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.