CELEX: 62020CJ0674
Eelotsusetaotlus
Siseturg
ELTL artikli 114 lõige 2
Mittekohaldatavus maksusätetele
Direktiiv 2000/31/EÜ
Infoühiskonna teenused
Elektrooniline kaubandus
Kinnisvaravahenduse internetiportaal
Artikli 1 lõike 5 punkt a
Mittekohaldatavus maksustamise valdkonna suhtes
Määratlus
Piirkondlikud õigusnormid, mis kehtestavad turismimajutusasutustele kohaldatava maksu
Säte, mis kohustab vahendajaid, kellele esitatakse vastav kirjalik nõue, esitama maksuhaldurile teatud andmed majutusasutuse käitamise kohta, et haldur saaks kindlaks teha isikud, kes on seda maksu kohustatud tasuma
ELTL artikkel 56
Diskrimineerimise puudumine
Piirangu puudumine

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta) (
EÜT 2000, L 178, lk 1
; ELT eriväljaanne 13/25, lk 399) artikli 1 lõike 5 punkti a ja artikli 15 lõiget 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ teenuste kohta siseturul (
ELT 2006, L 376, lk 36
) artikleid 1–3 ning ELTL artiklit 56.
Taotlus on esitatud menetluses, milles käsitletakse Airbnb Ireland UC nõuet tühistada Pealinna Brüsseli piirkonna 23. detsembri 2016. aasta määruse turismimajutusasutuste piirkondliku maksu kohta artikkel 12.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2000/31
Direktiivi 2000/31 põhjendus 12 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesoleva direktiivi rakendusalast tuleb teatavad tegevusalad välja jätta, sest praegusel etapil ei saa nendes valdkondades asutamislepingu või olemasolevate teiseste õigusaktidega tagada teenuste osutamise vabadust; nende tegevusalade väljajätmine ei välista ühtki vahendit, mis võib siseturu nõuetekohaseks toimimiseks osutuda vajalikuks; maksustamine, eriti suurelt hulgalt käesoleva direktiiviga hõlmatud teenustelt nõutav käibemaks, tuleb käesoleva direktiivi reguleerimisalast välja jätta.“
Selle direktiivi põhjendus 13 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesoleva direktiivi eesmärk ei ole maksukohustusi reguleerivate eeskirjade kehtestamine, samuti ei välista see elektroonilise kaubanduse maksustamist käsitlevate ühenduse õigusaktide koostamist.“
Selle direktiivi põhjendus 21 näeb ette:
„Kooskõlastatud valdkonna ulatus ei takista edaspidi ühenduses toimuvat infoühiskonna teenuseid käsitlevat ühtlustamist ega siseriiklikul tasandil õigusaktide vastuvõtmist ühenduse õiguse kohaselt; kooskõlastatud valdkond hõlmab ainult selliseid tegevusi internetis nagu
on‑line
teave,
on‑line
reklaam,
on‑line
pakkumine,
on‑line
lepingud […]“.
Direktiivi 2000/31 artikkel 1 „Eesmärk ja reguleerimisala“ sätestab:
„1.   Käesolev direktiiv püüab kaasa aidata siseturu nõuetekohasele toimimisele, tagades infoühiskonna teenuste vaba liikumise liikmesriikide vahel.
2.   Käesolev direktiiv ühtlustab sel määral, kui on vaja lõikes 1 nimetatud eesmärgi saavutamiseks, teatavaid infoühiskonna teenuste kohta kehtivaid siseriiklikke õigusnorme, mis käsitlevad siseturgu, teenuseosutajate asutamist, kommertsteadaandeid, elektroonilisi lepinguid, vahendajate vastutust, tegevusjuhendeid, vaidluste kohtuvälist lahendamist, õiguskaitsevahendeid ja liikmesriikidevahelist koostööd.
[…]
5.   Käesolevat direktiivi ei kohaldata:
a)
maksustamise valdkonna suhtes;
[…]“.
Sama direktiivi artikli 3 lõikes 2 on sätestatud:
„Liikmesriigid ei tohi kooskõlastatud valdkonda kuuluvatel põhjustel piirata teisest liikmesriigist pärit infoühiskonna teenuste osutamise vabadust.“
Nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 4 kohaselt on võimalik sellest keelust erand teha, tingimusel et see on taotletava eesmärgiga proportsionaalne ja vajalik üksnes põhjustel, mis on seotud avaliku korra, rahva tervise kaitse, avaliku julgeoleku või tarbijakaitsega.
Sama direktiivi artikli 15 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid võivad kehtestada infoühiskonna teenuse osutajatele kohustuse kiiresti teatada pädevatele ametivõimudele nende teenuse saajate väidetavalt ebaseaduslikest tegevustest või pakutavast teabest või kohustuse edastada pädevatele asutustele nende taotluse põhjal teavet, mis võimaldab identifitseerida nende teenuse saajaid, kellega teenuseosutajal on talletamise kohta lepingud.“
Direktiiv 2006/123
Direktiivi 2006/123 artiklis 1 „Sisu“ on ette nähtud:
„1.   Käesolev direktiiv kehtestab üldsätted, mis lihtsustavad teenuseosutajate asutamisvabaduse teostamist ja teenuste vaba liikumist, säilitades samas teenuste kõrge kvaliteedi.
[…]“.
Selle direktiivi artiklis 2 „Reguleerimisala“ on sätestatud:
„1.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse liikmesriikides asutatud teenuseosutajate poolt osutatavate teenuste suhtes.
[…]
3.   Käesolevat direktiivi ei kohaldata maksustamisvaldkonna suhtes.“
Sama direktiivi artikkel 3 „Suhe [liidu] õiguse muude sätetega“ näeb ette:
„1.   Kui käesoleva määruse sätted lähevad vastuollu [liidu] mõne muu õigusaktiga, mis reguleerib teatavates sektorites või teatavatel kutsealadel teenuste osutamise valdkonnale juurdepääsu või selles valdkonnas tegutsemise konkreetseid aspekte, on muude liidu õigusaktide sätted ülimuslikud ning neid kohaldatakse asjaomaste sektorite ja kutsealade puhul. […]
[…]
3.   Liikmesriigid kohaldavad käesoleva direktiivi sätteid kooskõlas asutamisõigust ja teenuste vaba liikumist käsitlevate asutamislepingu sätetega.“
Belgia õigus
Pealinna Brüsseli piirkonna 23. detsembri 2016. aasta määrus turismimajutusasutuste piirkondliku maksu kohta (
Moniteur belge
, 6.1.2017, lk 509; edaspidi „23. detsembri 2016. aasta määrus“) kehtestab öödes arvestatava kindlasummalise maksu, mida tuleb maksta igal turismimajutusasutuse käitajal, ning selliseks majutuseks loetakse ka turistide kodumajutust tasu eest (edaspidi „kindlasummaline turismimaks“).
23. detsembri 2016. aasta määruse artikli 2 punkti 8 tähenduses on vahendaja „iga füüsiline või juriidiline isik, kes tegutseb tasu eest eesmärgiga teha majutusüksus turismiturul kättesaadavaks, tagada turismimajutusasutuse reklaam turistide hulgas või pakkuda teenuseid, mille abil ettevõtjad ja turistid saavad üksteisega otse ühendust võtta“.
Selle määruse artikli 3 kohaselt arvutatakse kindlasummaline turismimaks nii, et majutusüksuse lähtesumma – mis kodumajutuse puhul on väiksem – korrutatakse ööde arvuga, mille turistid majutusüksuses veetsid.
Nimetatud määruse artiklist 4 nähtub, et kindlasummalist turismimaksu peab tasuma turismimajutusasutuse käitaja või kui ta on maksejõuetu või ei ole teada, siis kinnisvara omanik, ning sama määruse artikkel 7 sätestab, et seda maksu tasuma kohustatud isik peab igakuiselt esitama maksuhaldurile deklaratsiooni.
23. detsembri 2016. aasta määruse artikkel 12 sätestab:
„Vahendajad peavad Pealinna Brüsseli piirkonnas asuvate nende majutusasutuste kohta, kelle jaoks nad tegutsevad vahendajana või kelle reklaamipoliitikat nad suunavad, edastama kirjaliku nõude alusel majutusasutuse käitaja andmed ja asutuse kontaktandmed, samuti möödunud aasta jooksul teenindatud ööbimiste ja majutusüksuste arvu valitsuse määratud ametnikele.
Vahendajale, kes ei rahulda eelmises lõigus nimetatud kirjalikku nõuet, võib määrata haldussanktsiooni 10000 eurot.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Pärast 23. detsembri 2016. aasta määruse jõustumist saatis Pealinna Brüsseli piirkonna maksuhaldur 10. veebruaril 2017 Airbnb Irelandile teabenõude tema teenuseid kasutavate isikute kohta, kes on kindlasummalise turismimaksu maksukohustuslased (edaspidi „esimene teabenõue“).
Airbnb Ireland väljendas 31. märtsil 2017 selle nõude suhtes kahtlusi ja tegi ettepaneku arutada seda piirkondlike ametiasutustega. Maksuhaldur saatis 8. augustil 2017 talle uue, täpsema teabenõude üheksa Pealinna Brüsseli piirkonnas asuva turismimajutusasutuse kohta (edaspidi „teine teabenõue“).
8. septembril 2017 teatas Airbnb Ireland, et ta seda teabenõuet ei täida, mille tõttu 10. novembril 2017 määras Pealinna Brüsseli piirkonna maksuhaldur talle üheksa haldussanktsiooni, igaüks summas 10000 eurot.
Esimese ja teise teabenõude vahelisel ajal esitas Airbnb Ireland 10. juulil 2017 eelotsusetaotluse esitanud kohtule Cour constitutionnelle’ile (Belgia konstitutsioonikohus) kaebuse, milles ta palus 23. detsembri 2016. aasta määruse artikli 12 tühistamist.
Pärast seda, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus oli märkinud, et parlamendi eeltöö dokumentidest nähtub, et 23. detsembri 2016. aasta määruse eesmärk oli kindlasummalise turismimaksu kehtestamise teel kaasata turismisektor turismiga seotud rahaliste kulude kandmisse ja ühtlustada Pealinna Brüsseli piirkonna turismimajutusasutuste maksustamist, täpsustas ta, et vahendajad, sealhulgas Airbnb Ireland, ei olnud küll kohustatud seda maksu tasuma ega sisse nõudma, kuid selle määruse artikkel 12 kehtestas teavitamiskohustuse, mida tuli täita maksuhalduri kirjalikul nõudel, ning selle kohustuse täitmata jätmise eest võidi määrata haldussanktsioon 10000 eurot.
Märkides, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on vahendusteenus, mille eesmärk on elektroonilise platvormi abil viia potentsiaalsed üürnikud tasu eest kokku kutseliste või mittekutseliste üürileandjatega, kes pakuvad lühiajalise majutuse teenuseid, ja millega koos pakutakse ka teatavaid vahendusteenuse kõrvalteenuseid, käsitatav direktiivi 2000/31 kohaldamisalasse kuuluva „teabeühiskonna teenusena“ (19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
, punkt
), kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus – kes leiab, et 23. detsembri 2016. aasta määruse adressaatideks olevad vahendajad on peamiselt niisuguste teenuste osutajad – selles, kas käesolevas asjas on see direktiiv asjasse puutuv, arvestades et selle artikli 1 lõike 5 punkt a näeb ette, et direktiivi ei kohaldata „maksustamise valdkonna suhtes“.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on eelkõige tekkinud küsimus, kuidas neid mõisteid tõlgendada ja kuidas selles suhtes kvalifitseerida 23. detsembri 2016. aasta määruse artikkel 12. Viimati nimetatud säte kuulub maksuõigusnormide hulka, kuid Airbnb Ireland väidab, et direktiivi 2000/31 artikli 1 lõike 5 punktis a ette nähtud erand, mida tuleb tõlgendada kitsalt, ei ole käesoleval juhul kohaldatav, mistõttu kuulub vaidlusaluse määruse artikkel 12 selle direktiivi kohaldamisalasse. Ent viidatud artikkel 12 ei vasta teavitamiskohustust ette nägevas osas direktiivi 2000/31 artikli 3 lõikes 4 sätestatud tingimustele, mida järgides on liikmesriikidel lubatud võtta infoühiskonna teenuste vaba liikumist piiravaid meetmeid.
Neil asjaoludel otsustas Cour constitutionnelle (konstitutsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi [2000/31] artikli 1 lõike 5 punkti a tuleb tõlgendada nii, et riigisisesed õigusnormid, mis kohustavad sellise vahendusteenuse osutajaid, mille eesmärk on viia elektroonilist platvormi kasutades tasu eest kokku potentsiaalsed üürnikud ja lühiajalist majutusteenust pakkuvad kutselised või mittekutselised üürileandjad, teatama maksuhalduri kirjaliku nõude põhjal ja haldussanktsiooni ähvardusel „turismimajutusasutuse käitaja andmed ja asutuse kontaktandmed, samuti möödunud aasta jooksul teenindatud ööbimiste ja majutusüksuste arvu“, selleks et teha kindlaks isikud, kes on kohustatud maksma turismimajutusasutuste piirkondlikku maksu, ja nende maksustatav tulu, kuuluvad „maksustamise valdkonda“ ning nende suhtes seetõttu seda direktiivi ei kohaldata?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi [2006/123] artikleid 1–3 tuleb tõlgendada nii, et see direktiiv on kohaldatav sellistele liikmesriigi õigusnormidele, nagu on kirjeldatud esimeses eelotsuse küsimuses? Kas vajaduse korral tuleb [ELTL] artiklit 56 tõlgendada nii, et see on kohaldatav sellistele õigusnormidele?
3.
Kas direktiivi [2000/31] artikli 15 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see on kohaldatav sellistele liikmesriigi õigusnormidele, nagu on kirjeldatud esimeses eelotsuse küsimuses, ja nii, et see lubab niisuguseid õigusnorme?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Oma esimeses küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2000/31 artikli 1 lõike 5 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi maksuõigussätet, mis kohustab vahendajaid seoses selle liikmesriigi ühes piirkonnas asuvate turismimajutusasutustega, mille suhtes nad pakuvad vahendus- või reklaamiteenust, teatama maksuhaldurile viimase kirjalikul nõudmisel turismimajutusasutuse käitaja andmed ja asutuse kontaktandmed, samuti möödunud aasta jooksul teenindatud ööbimiste ja majutusüksuste arvu, tuleb pidada oma laadilt lahutamatuks normistikust, mille osa ta on, ja seega kuuluvaks „maksustamise valdkonda“, mis on
expressis verbis
selle direktiivi kohaldamisalast välja jäetud.
Esiteks tuleb meenutada, et direktiiv 2000/31 võeti vastu muu hulgas EÜ artikli 95 alusel, mille sõnastus on üle võetud ELTL artiklisse 114, mis oma lõikes 2 välistab selle direktiivi kohaldamisalast „maksusätted“. 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. nõukogu (
C‑338/01
,
EU:C:2004:253
, punkt
) märkis Euroopa Kohus, et see sõnastus hõlmab nii kõiki maksustamise valdkondi, eristamata asjasse puutuvaid maksu- või lõivuliike, kui ka selle ala kõiki aspekte, olgu siis tegemist materiaal- või menetlusnormidega. Ta täpsustas ka, et ükskõik millist laadi maksude sissenõudmise korda ei saa lahutada maksusüsteemist, millega see seotud on (29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu,
C‑338/01
,
EU:C:2004:253
, punkt
).
Teiseks tuleneb see tõlgendus ka nende sätete asukohast aluslepingutes. ELTL artikli 114 lõige 2 kuulub nimelt 3. peatükki „Õigusaktide ühtlustamine“, mis järgneb 2. peatükile „Maksusätted“ VII jaotises „Konkurentsi-, maksustamise ja õigusaktide ühtlustamise ühiseeskirjad“. Järelikult ei laiene ega saagi laieneda 3. peatüki regulatsioon – nimelt õigusaktide ühtlustamise sätted – 2. peatüki esemele, mille hulka kuuluvad ka maksusätted.
Kolmandaks kehtib sama arutluskäik ka EÜ artikli 95 ja seejärel ELTL artikli 114 alusel vastu võetud teisese õiguse suhtes. See nähtub ka direktiivi 2000/31 artikli 1 lõike 5 punktis a kasutatud laiatähenduslike sõnade „maksustamise valdkond“ grammatilisest tõlgendusest, mis nõuab seega laia tõlgendust, nagu on Euroopa Kohus tunnustanud näiteks seoses sõnaühendiga „transpordi valdkond“, mis on laiaulatuslikum kui mõiste „transporditeenused“ (15. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Grupo Itevelesa jt,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
, punkt
).
Neljandaks kinnitavad neid kaalutlusi direktiivi 2000/31 põhjendused 12 ja 13, milles on märgitud, et selle direktiivi kohaldamisalast jäetakse välja „maksustamine“ ja et selle direktiivi „eesmärk ei ole maksukohustusi reguleerivate eeskirjade kehtestamine“.
Käesoleval juhul ei ole vaidlust selles, et niisugused teenused, mida osutab Airbnb Ireland, on direktiivi 2000/31 kohaldamisalasse kuuluvad infoühiskonna teenused, kuna Euroopa Kohus on sellise teenusena määratlenud vahendusteenuse, mille eesmärk on elektroonilise platvormi abil viia potentsiaalsed üürnikud tasu eest kokku kutseliste või mittekutseliste üürileandjatega, kes pakuvad lühiajalise majutuse teenuseid, ja millega koos pakutakse ka teatavaid vahendusteenuse kõrvalteenuseid (19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
, punktid
ja
).
Siiski, nagu märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, sõltub selle direktiivi kohaldatavus põhikohtuasjas tingimusest, et 23. detsembri 2016. aasta määruse artiklit 12 – mis näeb ette, et vahendajad on kohustatud Pealinna Brüsseli piirkonnas asuvate nende turismimajutusasutuste kohta, mille suhtes nad pakuvad vahendus- või reklaamiteenust, teatama maksuhaldurile viimase kirjalikul nõudmisel turismimajutusasutuse käitaja andmed ja asutuse kontaktandmed, samuti möödunud aasta jooksul teenindatud ööbimiste ja majutusüksuste arvu – ei saa pidada „maksustamise valdkonda“ kuuluvaks normiks, sest vastasel juhul jääb see artikkel direktiivi 2000/31 kohaldamisalast välja, nagu näeb ette selle direktiivi artikli 1 lõike 5 punkt a.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et kuigi on tõsi, et 23. detsembri 2016. aasta määruse artikkel 12 ei ole iseenesest suunatud kindlasummalist turismimaksu maksma kohustatud isikutele, vaid isikutele, kes on tasu eest olnud turistide majutamisel vahendaja rollis, ja et selle artikli eesmärk on kohustada haldussanktsiooni ähvardusel edastama teavet Pealinna Brüsseli piirkonna asutustele, on siiski esiteks asutus, kellele seda teavet tuleb esitada, maksuhaldur, teiseks asub see artikkel maksualases normistikus, nimelt 23. detsembri 2016. aasta määruses – nagu toonitab ka eelotsusetaotluse esitanud kohus ise –, ning kolmandaks kohustab see säte edastama teavet, mis on sisuliselt sellest normistikust lahutamatu, sest ainult selle normistiku sätete põhjal on võimalik kindlaks teha selle maksu tegelik maksukohustuslane, selle maksu baas – nimelt kodumajutuse asukoht, majutusüksuste arv ja majutusasutuses veedetud ööde arv – ning viimaks ka tasumisele kuuluv maksusumma.
Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et liikmesriigi maksuõigussätet, mis kohustab vahendajaid seoses selle liikmesriigi ühes piirkonnas asuvate turismimajutusasutustega, mille suhtes nad pakuvad vahendus- või reklaamiteenust, teatama piirkondlikule maksuhaldurile viimase kirjalikul nõudmisel turismimajutusasutuse käitaja andmed ja asutuse kontaktandmed, samuti möödunud aasta jooksul teenindatud ööbimiste ja majutusüksuste arvu, tuleb pidada oma laadilt lahutamatuks normistikust, mille osa ta on, ja seega kuuluvaks „maksustamise valdkonda“, mis on
expressis verbis
direktiivi 2000/31 kohaldamisalast välja jäetud.
Teine küsimus
Vastuvõetavus
Itaalia ja Austria valitsused leiavad, et teine küsimus on vastuvõetamatu, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole esitanud Euroopa Kohtu kodukorra artikli 94 punktis c nõutud selgitust, miks ta viitab direktiivi 2006/123 artiklitele 1–3 ja ELTL artiklile 56, ega täpsustanud, kuidas aitavad põhikohtuasja lahendamisele kaasa järeldused, mis ta nende sätete soovitud tõlgendusest teeb. Selle küsimuse vajalikku seega eelotsusetaotlusest ei nähtu.
Tuleb täheldada, et teine küsimus jaguneb kaheks osaks, millest esimeses soovitakse teada, kas direktiivi 2006/123 artiklitega 1–3 on vastuolus sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ja teises, kas need õigusnormid on kooskõlas ELTL artikliga 56.
Mis puudutab teise küsimuse esimest osa, siis on tõsi, et vastupidi kodukorra artikli 94 punkti c nõuetele ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus esitanud mingit selgitust, miks ta viitab direktiivi 2006/123 artiklitele 1–3, mistõttu ei ole Euroopa Kohtule teada põhjus, miks see kohus nende sätete tõlgendamise küsimuse esitas, ega see, milline on eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul seos nende sätete ja 23. detsembri 2016. aasta määruse artikli 12 vahel (vt selle kohta 30. juuni 2020. aasta kohtumäärus Airbnb Ireland ja Airbnb Payments UK,
C‑723/19
, ei avaldata,
EU:C:2020:509
, punkt
). See teise eelotsuse küsimuse esimene osa on seega vastuvõetamatu.
Mis puudutab aga teise küsimuse teist osa, siis mainitakse eelotsusetaotluses mitu korda ELTL artiklit 56 kokkuvõttes, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus tegi Airbnb Irelandi esitatud kõikidest väidetest. Järelikult on Euroopa Kohtul võimalik kindlaks teha, milline on täpne seos, mis on selle kohus hinnangul selle sätte ja 23. detsembri 2016. aasta määruse artikli 12 vahel põhikohtuasja konkreetses kontekstis. Seega on teise küsimuse teine osa vastuvõetav ja sellele tuleb vastata sisuliselt.
Sisulised küsimused
Teise küsimuse teises osas soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artiklis 56 sätestatud keeluga on vastuolus sellised õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis panevad kinnisvara vahendamise teenuste osutajatele, sõltumata nende asukohast ja teenuse osutamise viisist, seoses asjasse puutuva liikmesriigi ühes piirkonnas asuvate turismimajutusasutustega, mille suhtes nad pakuvad vahendus- või reklaamiteenust, kohustuse teatada piirkondlikule maksuhaldurile viimase kirjalikul nõudmisel turismimajutusasutuse käitaja andmed ja asutuse kontaktandmed, samuti möödunud aasta jooksul teenindatud ööbimiste ja majutusüksuste arvu.
Kõigepealt tuleb rõhutada, et 23. detsembri 2016. aasta määruse artikkel 12 kehtestab maksuhalduri teabenõude täitmise kohustuse kõigile niisugustele vahendajatele, kelle tegevus hõlmab Pealinna Brüsseli piirkonnas asuvaid turismimajutusasutusi, sõltumata nende vahendajate asukohast ja seega olenemata liikmesriigist, kus nad asuvad, mistõttu ei ole asjasse puutuv ka see, mil viisil need ettevõtjad vahendamisega tegelevad: kas interneti teel või muude suhtluskanalite kaudu.
Sellised õigusnormid ei ole seega diskrimineerivad ega puuduta iseenesest vahendusteenuse osutamise tingimusi, kehtestades vaid teenuseosutajatele kohustuse säilitada pärast teenuse osutamist seda puudutavad andmed, et võimaldada asjaomase vara omanikelt vara üürile andmisega seotud maks täpselt sisse nõuda.
Sellega seoses nähtub väljakujunenud kohtupraktikast, et ELTL artiklis 56 kehtestatud keeluga ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, millele saab tugineda kõigi riigi territooriumil tegutsevate ettevõtjate suhtes, mille eesmärk ei ole reguleerida asjaomaste ettevõtjate teenuste osutamise tingimusi ja mille võimalik piirav mõju teenuste osutamise vabadusele on liiga juhuslik ja liiga kaudne selleks, et neis kehtestatud kohustust saaks pidada seda vabadust takistavaks (8. mai 2014. aasta kohtuotsus Pelckmans Turnhout,
C‑483/12
,
EU:C:2014:304
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi Airbnb Ireland möönab, et teoorias ei ole 23. detsembri 2016. aasta määruse artikkel 12 diskrimineeriv, leiab ta, et praktikas mõjutab see just selliseid vahendusteenuseid, mida ta osutab.
On tõsi, et arvestades tehnoloogiliste vahendite arengut ja kinnisvaravahendusteenuste turu praegust struktuuri, tuleb tõdeda, et internetiportaali kaudu oma teenuseid osutavad vahendajad võivad selliste õigusnormide alusel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, olla kohustatud maksuhaldurile andmeid edastama sagedasemalt ja suuremas mahus kui teised vahendajad. Kuid see mahukam kohustus kajastab lihtsalt suuremat hulka tehinguid, mida vahendajad teevad, ja nende vastavat turuosa. Järelikult ei ole tegemist diskrimineerimisega.
Edasi tuleb märkida, et juba oma olemuselt on maksukohustused sellised, et need toovad teenuseosutajatele kaasa lisakoormuse.
Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus toonitada, et ELTL artikli 56 kohaldamisalasse ei kuulu liikmesriigi meetmed, mille ainus mõju on lisakulu tekkimine asjasse puutuvatele teenuseosutajatele ja mis mõjutavad samamoodi nii liikmesriikidevahelist kui ka ühe liikmesriigi sisest teenuseosutamist (vt selle kohta 22. novembri 2018. aasta kohtuotsus Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank,
C‑625/17
,
EU:C:2018:939
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lõpuks, isegi kui kõikidele vahendajatele kehtestatud kohustus esitada maksuhaldurile tema nõudmisel teavet – nimelt turismimajutusasutuste käitaja andmed ja asutuse kontaktandmed, samuti möödunud aasta jooksul teenindatud ööbimiste ja majutusüksuste arv – võib tekitada lisakulu, eriti seoses asjasse puutuvate andmete väljaotsimise ja säilitamisega, tuleb märkida eelkõige interneti teel osutatava vahendusteenuse kohta, et sellised vahendajad nagu Airbnb Ireland talletavad need andmed, mistõttu näib igal juhul olevat väike lisakulu, mille see kohustus niisugustele vahendajatele tekitab.
Sellega seoses piisab viitest tema avaldustele kohtuasjas, milles tehti 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Airbnb Ireland (
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
), nimelt mainis ta, et ta pakub teenusena „üürileandjate ja üürnike reitingusüsteemi, mis on kättesaadav tulevastele üürileandjatele ja üürnikele“, mis tähendab automaatselt, et selle süsteemiga seotud andmeid säilitatakse.
Seega tuleb teise küsimuse teisele osale vastata, et ELTL artiklis 56 sätestatud keeluga ei ole vastuolus sellised õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis panevad kinnisvara vahendamise teenuste osutajatele, sõltumata nende asukohast ja teenuse osutamise viisist, seoses asjasse puutuva liikmesriigi ühes piirkonnas asuvate turismimajutusasutustega, mille suhtes nad pakuvad vahendus- või reklaamiteenust, kohustuse teatada piirkondlikule maksuhaldurile viimase kirjalikul nõudmisel turismimajutusasutuse käitaja andmed ja asutuse kontaktandmed, samuti möödunud aasta jooksul teenindatud ööbimiste ja majutusüksuste arvu.
Kolmas küsimus
Kolmas eelotsuse küsimus puudutab direktiivi 2000/31 artikli 15 lõike 2 tõlgendamist ja põhineb eeldusel, et see direktiiv on põhikohtuasjas kohaldatav. Esimesele küsimusele antud vastusest aga nähtub, et see nii ei ole. Kolmandale küsimusele ei ole vaja seega vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Liikmesriigi maksuõigussätet, mis kohustab vahendajaid seoses selle liikmesriigi ühes piirkonnas asuvate turismimajutusasutustega, mille suhtes nad pakuvad vahendus- või reklaamiteenust, teatama piirkondlikule maksuhaldurile viimase kirjalikul nõudmisel turismimajutusasutuse käitaja andmed ja asutuse kontaktandmed, samuti möödunud aasta jooksul teenindatud ööbimiste ja majutusüksuste arvu, tuleb pidada oma laadilt lahutamatuks normistikust, mille osa ta on, ja seega kuuluvaks „maksustamise valdkonda“, mis on
expressis verbis
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta) kohaldamisalast välja jäetud.

2.
ELTL artiklis 56 sätestatud keeluga ei ole vastuolus sellised õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis panevad kinnisvara vahendamise teenuste osutajatele, sõltumata nende asukohast ja teenuse osutamise viisist, seoses asjasse puutuva liikmesriigi ühes piirkonnas asuvate turismimajutusasutustega, mille suhtes nad pakuvad vahendus- või reklaamiteenust, kohustuse teatada piirkondlikule maksuhaldurile viimase kirjalikul nõudmisel turismimajutusasutuse käitaja andmed ja asutuse kontaktandmed, samuti möödunud aasta jooksul teenindatud ööbimiste ja majutusüksuste arvu.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.