CELEX: 62020CJ0179
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Elektros energijos vidaus rinka
Direktyva 2009/72/EB
15 straipsnio 4 dalis
Pirmenybinis dispečerinis valdymas
Tiekimo saugumas
32 straipsnio 1 dalis
Laisva trečiųjų asmenų prieiga
Garantuota prieiga prie perdavimo tinklų
Direktyva 2009/28/EB
16 straipsnio 2 dalis
Garantuota prieiga
SESV 107 straipsnio 1 dalis
SESV 108 straipsnio 3 dalis
Valstybės pagalba

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 107 straipsnio 1 dalies ir 108 straipsnio 3 dalies bei 2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/72/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 2003/54/EB (
OL L 211, 2009, p. 55
), 15 straipsnio 4 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Fondul Proprietatea SA
ginčą su
Guvernul României
(Rumunijos vyriausybė), su likviduojama
SC Complexul Energetic Hunedoara SA
(toliau –
CE Hunedoara
), atstovaujama teismo paskirtos likvidatorės
Expert Insolvență SPRL
, su
SC Complexul Energetic Oltenia SA
(toliau –
CE Oltenia
) ir su
Compania Naţională de Transport al Energiei Electrice „Transelectrica“ SA
(Nacionalinė elektros energijos transporto bendrovė
Transelectica
, toliau –
Transelectrica
) dėl prašymo panaikinti Rumunijos vyriausybės sprendimą, kuriuo patvirtintos elektros energijos tiekimo saugumo užtikrinimo priemonės.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2005/89/EB
2006 m. sausio 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/89/EB dėl priemonių siekiant užtikrinti elektros energijos tiekimo saugumą ir investicijas į infrastruktūrą (
OL L 33, 2006, p. 22
) 5 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Kai tai yra techniškai būtina, kad būtų išlaikytas tinklo patikimumas ir saugumas, skatinant naudoti iš atsinaujinančių energijos šaltinių gaunamą elektros energiją, būtina užtikrinti susijusių atsarginių pajėgumų prieinamumą.“
Direktyva 2009/28/EB
2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/28/EB dėl skatinimo naudoti atsinaujinančių išteklių energiją, iš dalies keičiančios bei vėliau panaikinančios [d]irektyvas 2001/77/EB ir 2003/30/EB (
OL L 140, 2009, p. 16
), 60 konstatuojamojoje dalyje buvo išdėstyta:
„Svarbu elektros energijai iš atsinaujinančių energijos išteklių suteikti pirmenybinę ir garantuotą prieigą siekiant integruoti atsinaujinančius energijos išteklius į elektros energijos vidaus rinką laikantis [2003 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos] Direktyvos 2003/54/EB [dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 96/92/EB (
OL L 176, 2003, p. 37
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 12sk., 2 t., p. 211)] 11 straipsnio 2 dalies ir toliau plėtojant 11 straipsnio 3 dalį. Reikalavimai, susiję su tinklo patikimumo ir saugumo išlaikymu bei operatyvia kontrole ir valdymu, gali skirtis atsižvelgiant į nacionalinio tinklo ir jo veikimo ypatybes. Pirmenybinė prieiga prie tinklo elektros energijos iš atsinaujinančių energijos išteklių gamintojams užtikrina, kad jie galės parduoti ir perduoti elektros energiją iš atsinaujinančių energijos išteklių pagal sujungimo taisykles bet kuriuo metu, kai bus galima naudotis ištekliumi. Jeigu elektros energija iš atsinaujinančių energijos išteklių yra integruota į vidaus rinką, garantuota prieiga užtikrina, kad visai parduotai ir paremtai elektros energijai bus suteikta prieiga prie tinklo, sudarant sąlygas pasinaudoti kuo didesniu kiekiu elektros energijos iš atsinaujinančių energijos išteklių iš įrenginių, sujungtų su tinklu. <…>“
Šios direktyvos 16 straipsnio „Prieiga prie tinklų ir jų eksploatavimas“ 2 dalyje buvo nustatyta:
„Laikydamosi tinklo patikimumo ir saugumo išlaikymo reikalavimų, grindžiamų skaidriais ir nediskriminaciniais kriterijais, kuriuos apibrėžia kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos:
<…>
b)
valstybės narės taip pat arba nustato pirmenybę elektros energijos, pagamintos iš atsinaujinančių energijos išteklių, gamintojams naudotis elektros tinklų sistema arba užtikrina prieigą prie sistemos; <…>“
Direktyva 2009/72
Direktyvos 2009/72 3 ir 5 konstatuojamosiose dalyse buvo nurodyta:
„(3)
Laisves, kurios Sąjungos piliečiams garantuojamos Sutartimi,
inter alia
, laisvą prekių judėjimą, įsisteigimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas, galima pasiekti tik visiškai atviros rinkos sąlygomis, kai vartotojams suteikiama galimybė laisvai rinktis savo tiekėjus, o visiems tiekėjams – laisvai tiekti savo vartotojams.
<…>
(5)
Elektros energijos tiekimo saugumas itin svarbus Europos visuomenės vystymuisi, tvarios klimato kaitos politikos įgyvendinimui ir konkurencingumo vidaus rinkoje skatinimui. Siekiant to tikslo reikėtų toliau plėtoti tarpvalstybinį tinklų sujungimą siekiant užtikrinti energijos iš visų šaltinių tiekimą [Europos Sąjungos] vartotojams ir pramonei konkurencingiausiomis kainomis.“
Šios direktyvos 1 straipsnyje „Dalykas ir taikymo sritis“ buvo numatyta:
„Šia direktyva nustatomos elektros energijos gamybos, perdavimo, skirstymo ir tiekimo bendrosios taisyklės ir vartotojų apsaugos nuostatos siekiant patobulinti ir integruoti konkurencingas [Sąjungos] elektros energijos rinkas. <…>“
Direktyvos 2009/72 2 straipsnyje „Sąvokų apibrėžtys“ nurodyta:
„Šioje direktyvoje taikomos šios sąvokų apibrėžtys:
<…>
3.
perdavimas – elektros energijos transportavimas ypač aukštos ir aukštosios įtampos jungtine sistema siekiant ją pristatyti galutiniams vartotojams ar skirstytojams, išskyrus tiekimą;
4.
perdavimo sistemos operatorius – fizinis ar juridinis asmuo, atsakingas už perdavimo sistemos eksploatavimą ir techninės priežiūros užtikrinimą, ir, jei būtina, už jos plėtrą konkrečioje teritorijoje ir tam tikrais atvejais – už jos sujungimą su kitomis sistemomis bei už tai, kad būtų užtikrintas ilgalaikis sistemos pajėgumas pagrįstiems elektros energijos perdavimo poreikiams tenkinti;
<…>
16.
ekonominė pirmumo teisė – elektros energijos tiekimo šaltinių klasifikavimas pagal ekonominius kriterijus;
17.
papildoma paslauga – paslauga, būtina perdavimo ar skirstymo sistemai eksploatuoti.“
Direktyvos 2009/72 3 straipsnio „Įpareigojimai teikti viešąsias paslaugas ir vartotojų apsauga“ 14 dalyje buvo nustatyta:
„Valstybės narės gali nuspręsti netaikyti 7, 8, 32 ir (arba) 34 straipsnių nuostatų, jeigu šių nuostatų taikymas teisiškai ar faktiškai trukdytų vykdyti elektros energijos įmonėms nustatytus įpareigojimus teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas ir jeigu tai nedarys tokio poveikio prekybos plėtrai, kuris prieštarautų [Sąjungos] interesams. [Sąjungos] interesai, laikantis šios direktyvos ir [SESV 106] straipsnio apima,
inter alia
, konkurenciją, susijusią su reikalavimus atitinkančiais vartotojais.“
Direktyvos 2009/72 15 straipsnio „Dispečerinis valdymas ir balansavimas“ 1–4 dalys buvo suformuluotos taip:
„1.   Nepažeidžiant sutartinių elektros energijos tiekimo įpareigojimų, įskaitant konkurso sąlygose numatytus įpareigojimus, perdavimo sistemos operatorius, kai jis privalo atlikti tokią funkciją, yra atsakingas už jo teritorijoje esančių gamybos įrenginių dispečerinį valdymą ir jungiamųjų linijų su kitomis sistemomis naudojimo nustatymą.
2.   Gamybos įrenginių dispečerinis valdymas ir jungiamųjų linijų naudojimas nustatomi remiantis kriterijais, kuriuos patvirtina kompetentingos nacionalinės reguliavimo institucijos ir kurie turi būti objektyvūs, paskelbti ir taikomi nediskriminaciniu būdu, užtikrinant tinkamą elektros energijos vidaus rinkos veikimą. Kriterijuose atsižvelgiama į elektros energijos, kuri tiekiama iš turimų gamybos įrenginių ar jungiamųjų linijų, ekonominę pirmumo teisę bei į techninius sistemos apribojimus.
3.   Valstybė narė reikalauja, kad sistemos operatoriai gamybos įrenginių, naudojančių atsinaujinančius energijos išteklius, dispečerinį valdymą vykdytų atsižvelgdami į Direktyvos 2009/28/EB 16 straipsnį. Be to, ji gali reikalauti, kad sistemos operatorius, vykdydamas gamybos įrenginių dispečerinį valdymą, pirmenybę teiktų gamybos įrenginiams, kurie gamina bendrą šilumos ir elektros energiją.
4.   Valstybė narė, siekdama užtikrinti tiekimo saugumą, gali nustatyti, kad pirmenybė būtų teikiama gamybos įrengini[ams], kuriems naudojami vietiniai pirminiai energijos šaltiniai neviršijant 15 % visos pirminės energijos kiekio, reikalingo atitinkamoje valstybėje narėje suvartojamai elektros energijai pagaminti per kalendorinius metus, valdy[ti].“
Direktyvos 2009/72 32 straipsnio „Trečiosios šalies prieiga prie sistemos“ 1 dalis buvo suformuluota taip:
„Valstybės narės užtikrina, kad būtų įgyvendinta paskelbtais tarifais grindžiama sistema, suteikianti trečiosioms šalims prieigą prie perdavimo ir skirstymo sistemų ir taikoma visiems reikalavimus atitinkantiems vartotojams, bei kad ši sistema būtų taikoma objektyviai, nediskriminuojant sistemos naudotojų. Valstybės narės užtikrina, kad tie tarifai arba jų apskaičiavimo metodikos būtų patvirtinti pagal 37 straipsnį iki jų įsigaliojimo ir kad tie tarifai (jei patvirtinamos tik metodikos – metodikos) būtų paskelbti iki jų įsigaliojimo.“
Rumunijos teisė
Įstatymas Nr. 123/2012
Pagrindinės bylos aplinkybėms taikomos redakcijos 2012 m. liepos 10 d.
Legea energiei electrice și a gazelor naturale Nr. 123/2012
(Elektros ir gamtinių dujų įstatymas Nr. 123/2012;
Monitorul Oficial al României, I dalis
, Nr. 485, 2012 m. liepos 16 d., toliau – Įstatymas Nr. 123/2012) 5 straipsnio 3 dalyje numatyta:
„Dėl priežasčių, susijusių su elektros energijos tiekimo saugumu, vyriausybės sprendimu gali būti suteikta garantuota prieiga prie elektros energijos tinklų elektros energijai, pagamintai elektrinėse, kuriose naudojamas šalyje pagamintas kuras, tačiau tik tokiam kiekiui per metus, kuris atitinka pirminės energijos kiekį, neviršijantį 15 % viso lygiaverčio kuro kiekio, būtino galutinį valstybės suvartojimą atitinkančiam elektros energijos kiekiui pagaminti.“
Vyriausybės sprendimas Nr. 138/2013
Remiantis Įstatymo Nr. 123/2012 5 straipsnio 3 dalimi priimto 2013 m. balandžio 3 d.
L’Hotărârea Guvernului Nr. 138/2013 privind adoptarea unor măsuri pentru siguranța alimentării cu energie electrică
(Rumunijos vyriausybės sprendimas Nr. 138/2013 dėl elektros energijos tiekimo saugumo užtikrinimo priemonių patvirtinimo,
Monitorul Oficial al României
, I dalis, Nr. 196, 2013 m. balandžio 8 d., toliau – Sprendimas Nr. 138/2013) 1 straipsnyje buvo nustatyta:
„Mintijos termofikacinės elektrinės, priklausančios bendrovei [
CE Hunedoara
], pagamintai elektros energijai suteikiama garantuota prieiga prie elektros energijos tinklų, taip užtikrinant jos tęstinį veikimą ir ne mažesnę kaip 200 MW vidutinę elektros galią.“
Šio sprendimo 2 straipsnyje buvo numatyta:
„Bendrovės [
CE Oltenia
] pagamintai elektros energijai suteikiama garantuota prieiga prie elektros energijos tinklų, taip užtikrinant jos tęstinį veikimą ir ne mažesnę kaip 500 MW vidutinę elektros galią.“
Minėto sprendimo 3 straipsnyje buvo nurodyta:
„[
Transelectica
], kaip perdavimo sistemos operatorė, privalo užtikrinti, kad 1 ir 2 straipsniuose nurodytų termofikacinių elektrinių pagamintai elektros energijai būtų taikomas pirmenybinis dispečerinis valdymas
Autoritatea Națională de Reglementare în Domeniul Energiei
(Nacionalinė energetikos reguliavimo institucija) priimtose taisyklėse numatytomis sąlygomis.“
To paties sprendimo 4 straipsnyje buvo nustatyta:
„Siekiant išlaikyti nacionalinės elektros sistemos saugumo lygį [
CE Hunedoara
] privalo pagal
Autoritatea Națională de Reglementare în Domeniul Energiei
(Nacionalinė energetikos reguliavimo institucija) priimtas taisykles teikti perdavimo sistemos operatoriui ne mažesnės kaip 400 MW elektros galios papildomas paslaugas.“
Sprendimo Nr. 138/2013 5 straipsnis buvo suformuluotas taip:
„Siekiant išlaikyti nacionalinės elektros sistemos saugumo lygį, [
CE Oltenia
] privalo pagal
Autoritatea Națională de Reglementare în Domeniul Energiei
(Nacionalinė energetikos reguliavimo institucija) priimtas taisykles teikti perdavimo sistemos operatoriui ne mažesnės kaip 600 MW elektros galios papildomas paslaugas.“
Minėto sprendimo 6 straipsnyje buvo nustatyta:
„Šiame sprendime numatytos priemonės taikomos nuo 2013 m. balandžio 15 d. iki 2015 m. liepos 1 d.“
Vyriausybės sprendimu Nr. 941/2014 Sprendimo Nr. 138/2013 1, 3 ir 4 straipsniuose numatytų priemonių taikymas bendrovei
CE Hunedoara
buvo pratęstas iki 2017 m. gruodžio 31 d.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Fondul Proprietatea
– smulkioji bendrovės
S.P.E.E.H. Hidroelectrica SA
akcininkė – pateikė skundą
Curtea de Apel Bucureşti
(Bukarešto apeliacinis teismas, Rumunija) dėl Sprendimo Nr. 138/2013 panaikinimo, motyvuodama tuo, kad šiuo sprendimu buvo suteikta neteisėta valstybės pagalba
CE Hunedoara
ir
CE Oltenia
– dviem elektros energijos gamintojoms, naudojančioms vietinius degiuosius pirminės energijos šaltinius ir kurių didžioji kapitalo dalis priklauso valstybei.
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Sprendimu Nr. 138/2013 šioms dviem bendrovėms buvo nustatytos tam tikros priemonės, kurios nuo 2013 m. balandžio 15 d. iki 2015 m. liepos 1 d. buvo taikomos bendrovei
CE Oltenia
, o iki 2017 m. gruodžio 31 d. – bendrovei
CE Hunedoara
. Visų pirma pagal Sprendimo Nr. 138/2013 1 ir 2 straipsnius šių dviejų bendrovių termofikacinių elektrinių gaminamai elektros energijai buvo suteikta garantuota prieiga prie elektros energijos tinklų, siekiant užtikrinti nepertraukiamą jų veikimą ir ne mažesnę kaip 200 megavatų (MW) vidutinę galią
CE Hunedoara
priklausančiai elektrinei, taip pat ne mažesnę kaip 500 MW vidutinę galią –
CE Oltenia
priklausančiai elektrinei. Be to, pagal to sprendimo 3 straipsnį vienintelė perdavimo sistemos operatorė
Transelectrica
turėjo užtikrinti šių dviejų bendrovių termofikacinių elektrinių pagamintos elektros energijos pirmenybinį dispečerinį valdymą. Galiausiai minėto sprendimo 4 ir 5 straipsniuose nustatyta bendrovių
CE Hunedoara
ir
CE Oltenia
pareiga teikti bendrovei
Transelectrica
atitinkamai ne mažesnės kaip 400 MW ir 600 MW elektros galios papildomas paslaugas.
2015 m. kovo 10 d. sprendimu
Curtea de Apel Bucureşti
(Bukarešto apeliacinis teismas) atmetė
Fondul Proprietatea
skundą. Dėl to sprendimo
Fondul Proprietatea
pateikė kasacinį skundą
Înalta Curte de Casație și Justiție – Secția de Contencios Administrativ și Fiscal
(Aukščiausiojo Kasacinio ir Teisingumo Teismo administracinių ir mokestinių bylų kolegija, Rumunija); šis iš dalies panaikino skundžiamą sprendimą, 2018 m. gegužės 22 d. sprendimu, motyvuodamas tuo, kad
Curtea de Apel București
(Bukarešto apeliacinis teismas) neišnagrinėjo visų
Fondul Proprietatea
nurodytų motyvų. Taigi
Înalta Curte de Casație și Justiție
(Aukščiausiasis kasacinis ir teisingumo teismas) grąžino bylą
Curtea de Apel Bucureşti
(Bukarešto apeliacinis teismas), kad šis išnagrinėtų visus šiuos motyvus.
Curtea de Apel Bucureşti
(Bukarešto apeliacinis teismas) nagrinėjant sugrąžintą skundą dėl panaikinimo,
Fondul Proprietatea
paprašė to teismo pateikti Teisingumo Teismui prejudicinius klausimus.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme
Fondul Proprietatea
nurodo, kad Sprendimas Nr. 138/2013 gali būti laikomas valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
Konkrečiai kalbant,
Fondul Proprietatea
pažymi, kad
Transelectrica
, kurios didžioji kapitalo dalis priklauso valstybei, bet kuriuo metu privalo užtikrinti nacionalinės elektros energijos sistemos pusiausvyrą, t. y. elektros energijos gamybos ir vartojimo pusiausvyrą. Atsižvelgiant į tai, ji perka papildomas paslaugas, taikydama viešųjų pirkimų procedūras, pagal kurias elektros energijos gamintojų pateikti pasiūlymai skirstomi didėjančia tvarka, pradedant mažiausios kainos pasiūlymu. Paprastai papildomas paslaugas teikia gamintojai, kurių gamybos sąnaudos nedidelės ir kurie gali siūlyti šias papildomas paslaugas konkurencingomis kainomis.
Fondul Proprietatea
teigimu,
CE Hunedoara
ir
CE Oltenia
priklausančių elektrinių gamybos sąnaudos didelės, todėl jos neveikia nuolat ir neparduoda didelio kiekio elektros energijos. Kai jos neveikia, jų galimybės teikti papildomas paslaugas gerokai sumažėja, nes jų paleidimas iš naujo užtrunka ir dėl to patiriama papildomų išlaidų. Taigi, jei būtų buvę laikomasi ekonominių kriterijų, šios bendrovės nebūtų galėjusios parduoti tokių papildomų paslaugų. Esant šioms aplinkybėms, Rumunijos valstybė ėmėsi veiksmų ir suteikė joms garantuotą prieigą prie perdavimo tinklų, taip pat taikė pirmenybinį dispečerinį šių bendrovių pagamintos elektros energijos valdymą, įsipareigodama pirkti papildomas paslaugas.
Fondul Proprietatea
teigia, kad šios priemonės suteikia šioms dviem bendrovėms atrankųjį ekonominį pranašumą, finansuojamą iš valstybės išteklių kitų rinkoje esančių elektros energijos gamintojų nenaudai. Minėtomis priemonėmis pakeičiamas garantuotos prieigos mechanizmas, sukurtas siekiant skatinti elektros energijos gamybą iš atsinaujinančių ir neteršiančių energijos šaltinių, nes ši prieiga suteikiama dviem bendrovėms, gaminančioms elektros energiją iš teršiančių šaltinių. Sprendimu Nr. 138/2013 garantuota prieiga buvo suteikta tik tam, kad naudos gavėjų gamybos įrenginiai galėtų nuolat veikti taip, kad jie galėtų gaminti elektros energiją už geresnę kainą ir teikti papildomas paslaugas.
Rumunijos vyriausybė, atsakovė pagrindinėje byloje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme teigia, kad
Transelectrica
pareiga taikyti pirmenybinį
CE Hunedoara
ir
CE Oltenia
įrenginių pagamintos elektros energijos dispečerinį valdymą pagal Sprendimo Nr. 138/2013 3 straipsnį siekiama nacionaliniu lygiu taikyti Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalį.
Ši vyriausybė nurodo, kad Sprendime Nr. 138/2013 patikslinta, jog dviejų gamintojų –
CE Hunedoara
ir
CE Oltenia
– pareigai teikti papildomas paslaugas taikomos
Autoritatea Națională de Reglementare în Domeniul Energiei
(Nacionalinė energetikos sektoriaus reguliavimo institucija, toliau – ANRE) – kuri rengia, priima ir prižiūri privalomas nacionalines energetikos taisykles, reikalingas energetikos sektoriui funkcionuoti – priimtuose teisės aktuose numatytos sąlygos.
Rumunijos vyriausybė teigia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės priemonės nėra valstybės pagalba.
Įstojusi į bylą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme šalis
Ministerul Economiei, Energiei și Mediului de Afaceri
(Ekonomikos, energetikos ir aplinkos apsaugos ministerija) nurodo, kad Sprendime Nr. 138/2013 numatytos būtinos nacionalinės elektros energijos sistemos saugaus veikimo priemonės ir kad jis buvo priimtas, atsižvelgiant į įvairius argumentus. Visų pirma dėl smarkiai išaugusių gamybos iš atsinaujinančių išteklių pajėgumų Rumunijos vyriausybė turėjo imtis priemonių, kurios užtikrintų elektros energijos tiekimo saugumą pagal Direktyvos 2005/89 5 konstatuojamąją dalį.
Be to, įprastus energijos šaltinius naudojančių elektrinių veikimas buvo laikomas būtinu elektros energijos vartojimo išlaidų kreivei padengti.
Taip pat nacionalinės elektros energijos sistemos saugumo ir tinkamumo tyrimuose nurodyta, jog būtina, kad visoje šalies teritorijoje paskirstytos vietinės elektrinės veiktų, nes šios elektrinės užtikrina papildomas paslaugas ir pasiūlos bei paklausos pusiausvyrą. Šiomis aplinkybėmis buvo manoma, kad
CE Hunedoara
gali reikšmingai prisidėti prie nacionalinės elektros energijos sistemos saugumo centre ir šiaurės vakarų zonoje.
Galiausiai tuo metu, kai buvo priimtas Sprendimas Nr. 138/2013, tarpvalstybinių mainų suintensyvėjimas vakaruose ir nuostolių (tiesiogiai proporcingų atstumui tarp gamintojų ir vartotojų) sumažėjimas perdavimo tinkle lėmė didelius gamybos pajėgumus šioje zonoje, o
CE Hunedoara
buvo vienintelė didelė gamintoja centro ir šiaurės vakarinėje šalies dalyje.
Būtent remdamasi šiais argumentais Rumunijos vyriausybė priėmė Sprendimą Nr. 138/2013, kuriame numatyta
CE Hunedoara
ir
CE Oltenia
įrenginių pagamintai elektros energijai suteikti garantuotą prieigą prie perdavimo tinklų, siekiant užtikrinti jų nepertraukiamą veikimą ir atitinkamai ne mažesnę kaip 200 MW ir 500 MW elektros galią; šios vertės naudą gaunantiems gamintojams reiškia teisę, o ne pareigą veikti laikantis šių elektros galios nurodymų.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme
Transelectrica
tvirtina, jog tam, kad būtų užtikrintas sistemos tinkamumas ir patenkinta elektros energijos paklausa, nacionalinė elektros energijos sistema turi turėti tam tikrą elektrinių užtikrinamą prieinamą galią, kuri būtų didesnė už piko metu suvartojamą galią. Be to, privaloma nuolat turėti eksploatacinį rezervą, galintį padėti subalansuoti nepertraukiamus išlaidų svyravimus.
Nacionalinėje elektros energijos sistemoje smarkiai daugėja elektrinių, gaminančių elektros energiją iš atsinaujinančių energijos šaltinių, o tokia gamyba yra nenuspėjama ir nereguliari. Be to, elektrinės, naudojančios įprastus šaltinius, visų pirma anglį, patiria vis didėjančias sąnaudas, nes negali veikti nuolat, o kai jos neveikia – negali teikti papildomų paslaugų, atsižvelgiant į tai, kad jų paleidimas iš naujo užtrunka ir kad tai lemia dideles sąnaudas.
Taigi elektrinės, gaminančios elektros energiją iš įprastų energijos šaltinių, negali būti konkurencingos rinkoje, tačiau jų veikimas yra būtinas siekiant padengti elektros energijos vartojimo išlaidų kreivę ir užtikrinti papildomas paslaugas. Siekiant užtikrinti nacionalinės elektros energijos sistemos saugumą, reikia naudoti skirtingą kurą, kad būtų pagamintas reikiamas kiekis elektros, būtinas nacionaliniam energijos suvartojimui padengti. Šiuo klausimu Rumunijos vyriausybė ypatingą dėmesį teikia vidaus energetikos išteklių naudojimui, siekiant užtikrinti energetinį nepriklausomumą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme
Transelectrica
taip pat teigia, kad
Fondul Proprietatea
painioja balansavimo rinką ir papildomų paslaugų rinką. Jos teigimu, papildomų paslaugų rinkoje rezervai perkami iš tam kvalifikuotų tiekėjų ir šie rezervai aktyvuojami arba ne balansavimo rinkoje. Rezervų aktyvavimas balansavimo rinkoje nėra garantuotas nė vienam papildomų paslaugų teikėjui ir vykdomas pagal rinkos taisykles. Šios taisyklės taip pat taikomos Sprendime Nr. 138/2013 nurodytiems gamintojams ir nėra jokios garantijos dėl preferencinio jų teikiamos balansavimo energijos naudojimo.
Be to, nacionalinė papildomų paslaugų rinka yra labai koncentruota, o konkurencija joje nedidelė. Kai pasiūla ribota, papildomų paslaugų konkurencingoje rinkoje kainos yra labai didelės, o vidutinės svertinės kainos vykstant konkursui dažnai viršija reguliuojamąsias kainas. Todėl negalima užtikrintai teigti, kad rezervų pirkimo kaina, nesant Sprendimo Nr. 138/2013, būtų buvusi mažesnė.
Be to,
Transelectrica
ir Rumunijos vyriausybė teigimu, Sprendimo Nr. 138/2013 3 straipsniu, pagal kurį
Transelectrica
turi pirmenybės tvarka valdyti
CE Hunedoara
ir
CE Oltenia
elektrinių pagamintą elektros energiją, įgyvendinama Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalis, kuri į nacionalinę teisę perkelta Įstatymo Nr. 123/2012 5 straipsnio 3 dalimi. Šiuo klausimu prieš priimant Sprendimą Nr. 138/2013 ANRE tvirtino, kad numatytos priemonės atitinka ir Rumunijos, ir taikytinus Sąjungos teisės aktus, o Rumunijos konkurencijos taryba nurodė, kad šios priemonės neiškraipo elektros energijos rinkos ir nėra antikonkurencinės.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Rumunijos valstybė galėjo nustatyti
CE Hunedoara
ir
CE Oltenia
palankią sistemą, siekdama šioms dviem bendrovėms suteikti daugiau pranašumų, t. y. užtikrinti nuolat veikiančių elektrinių gaminamos energijos pardavimus ir elektros energijos gamybą geresne kaina, nes pašalintos elektrinių paleidimo išlaidos, o tokia sistema gali būti laikoma valstybės pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
Tas teismas teigia, kad reikia patikslinti, ar Įstatymo Nr. 123/2012 5 straipsnio 3 dalis yra į nacionalinę teisę klaidingai perkelta Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalis. Jo manymu, pastarosios nuostatos formuluotėje nurodyti tos pačios rūšies elektros energijos gamintojai kaip ir Įstatyme Nr. 123/2012, t. y. naudojantys vietinius degiuosius pirminės energijos šaltinius, ir tokia pati riba, t. y. 15 % visos pirminės energijos kiekio, reikalingo elektros energijai pagaminti. Vis dėlto ši direktyva ir ją į nacionalinę teisę perkeliantys Rumunijos teisės aktai skiriasi, nes minėtoje direktyvoje kalbama ne apie Įstatymo Nr. 123/2012 5 straipsnio 3 dalyje nurodytą garantuotą prieigą, o apie pirmenybinį dispečerinį valdymą.
Taigi jis mano, kad reikia įvertinti, ar Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalis yra griežtai taikoma išimtis, leidžianti taikyti tik pirmenybinį dispečerinį valdymą perdavimo tinkluose, bet ne garantuotą prieigą prie jų, kaip numatyta Sprendime Nr. 138/2013.
Atsižvelgdamas į šios direktyvos nuostatas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad garantuota prieiga prie tinklų suteikiama tik energijai, pagamintai iš atsinaujinančių išteklių. Todėl jis mano, kad garantuota prieiga suteikta
CE Hunedoara
ir
CE Oltenia
pagamintai elektros energijai gali būti Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalies pažeidimas.
Šiomis aplinkybėmis
Curtea de Apel Bucureşti
(Bukarešto apeliacinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
<…> [A]r Rumunijos valstybės priimtu teisės aktu, kuriame dviem bendrovėms, kurių kapitalo didžioji dalis priklauso valstybei, numatyta:
a)
taikyti pirmenybinį dispečerinį valdymą ir nustatyti perdavimo sistemos operatoriaus pareigą iš tų bendrovių pirkti papildomas paslaugas; ir
b)
suteikti garantuotą prieigą prie elektros tinklų tų dviejų bendrovių pagamintai elektros energijai ir taip užtikrinti jų tęstinę veiklą,
buvo suteikta valstybės pagalba, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnį, t. y. priemonė, kurią finansuoja valstybė arba kuri finansuojama iš valstybės išteklių, yra atrankiojo pobūdžio ir gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą? Jeigu atsakymas teigiamas, ar apie šią valstybės pagalbą reikia pranešti pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį? <…>
2.
<…> [A]r tai, kad Rumunijos valstybė suteikia garantuotą prieigą prie elektros tinklo dviem bendrovėms, kurių kapitalo didžioji dalis priklauso valstybei, ir taip užtikrina jų tęstinę veiklą, atitinka [Direktyvos 2009/72] 15 straipsnio 4 dalies nuostatas?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tam tikriems elektros energijos gamintojams, kurių įrenginiai naudoja vietinius degiuosius pirminės energijos šaltinius, suteikiama garantuota prieiga prie perdavimo tinklų, siekiant užtikrinti elektros energijos tiekimo saugumą.
Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalyje nurodyta, kad siekdama užtikrinti tiekimo saugumą valstybė narė gali nustatyti, kad pirmenybė būtų teikiama gamybos įrenginiams, kuriems naudojami vietiniai pirminiai energijos šaltiniai neviršijant 15 % visos pirminės energijos kiekio, reikalingo atitinkamoje valstybėje narėje suvartojamai elektros energijai pagaminti per kalendorinius metus, valdyti.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos medžiagos matyti, kad Įstatymo Nr. 123/2012 5 straipsnio 3 dalies tikslas – perkelti į Rumunijos teisę Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalį. Taigi, kaip teigia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, Įstatymo Nr. 123/2012 5 straipsnio 3 dalyje nurodomi tie patys gamybos įrenginiai, naudojantys vietinius degiuosius pirminius energijos šaltinius, ir tokia pati riba kaip ir Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalyje. Vis dėlto šioje nacionalinės teisės nuostatoje numatyta ne galimybė suteikti teisę į pirmenybinį dispečerinį valdymą, bet galimybė pagamintai elektros energijai suteikti garantuotą prieigą prie elektros tinklų. Nors Direktyvoje 2009/72 nėra jokios aiškios nuorodos į tokią garantuotą prieigą, reikia konstatuoti, kad, pirma, jos 15 straipsnio 3 dalyje daroma nuoroda į Direktyvos 2009/28 16 straipsnį, kurio 2 dalies b punkte, be kita ko, elektros energijai, pagamintai iš atsinaujinančių energijos išteklių, numatyta garantuota prieiga prie tinklo, ir, antra, Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 1 dalyje nustatytas laisvos trečiųjų asmenų prieigos prie tinklų principas.
Šiomis aplinkybėmis, siekiant naudingai atsakyti į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą, reikia išaiškinti Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 3 ir 4 dalis, 32 straipsnio 1 dalį ir Direktyvos 2009/28 16 straipsnio 2 dalies b punktą.
Pirma, aiškinant Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalį, reikia išnagrinėti, ką reiškia tai, kad „pirmenybė būtų teikiama gamybos įrengini[ams] <…> valdy[ti]“.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš vienodo Sąjungos teisės taikymo ir lygybės principo reikalavimų matyti, kad, kai Sąjungos teisės nuostatoje aiškiai nedaroma nuorodos į valstybių narių teisę, norint nustatyti šios nuostatos prasmę ir apimtį, jos reikšmė visoje Sąjungoje paprastai turi būti aiškinama autonomiškai ir vienodai, atsižvelgiant ne tik į nuostatos formuluotę, bet ir į jos kontekstą ir nagrinėjamu teisės aktu siekiamą tikslą (2021 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Vėlesnis tarptautinės apsaugos prašymas),
C‑18/20
,
EU:C:2021:710
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kadangi Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalyje nėra jokios nuorodos į valstybių narių nacionalinę teisę, šioje nuostatoje vartojami terminai turi būti aiškinami autonomiškai ir vienodai.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog dispečerinis valdymas leidžia elektros energijos tinklo operatoriui atlikti valdyti gamybos įrenginių, esančių apibrėžtoje teritorijoje, dispečerinį valdymą tam, kad, be kita ko, galėtų nusipirkti elektros energijos, kuri naudojama jų sistemoje patiriamiems energijos nuostoliams padengti ir atsarginiams pajėgumams sukaupti, taip pat subalansuoti šią sistemą ir užtikrinti gerą elektros energijos vidaus rinkos veikimą (šiuo klausimu žr. 2018 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Solvay Chimica Italia ir kt.,
C‑262/17, C‑263/17 ir C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
punktą).
Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad tokiu atveju gamybos įrenginių dispečerinis valdymas vyksta remiantis kriterijais, kurie turi būti objektyvūs, paskelbti ir taikomi nediskriminuojant, visų pirma laikantis ekonominio pirmumo tvarkos.
Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalyje vartojama sąvoka „pirmenybė“ rodo, kad pirmenybiniu dispečeriniu valdymu nukrypstama nuo tos pačios direktyvos 15 straipsnio 2 dalyje įtvirtintų dispečerinio valdymo taisyklių. Taigi, kaip savo išvados 29 punkte pažymėjo generalinis advokatas, pirmenybinio dispečerinio valdymo metu perdavimo sistemos operatorius gamybos įrenginius valdo remdamasis kitais kriterijais nei ekonominė pirmumo teisė.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 3 ir 4 dalyse Sąjungos teisės aktų leidėjas nustatė du prioritetinio dispečerinio valdymo tipus: pirma, pirmenybinį dispečerinį gamybos įrenginių, naudojančių atsinaujinančius energijos šaltinius, bei įrenginių, gaminančių šilumą ir elektros energiją pagal šios direktyvos 15 straipsnio 3 dalį, valdymą, grindžiamą aplinkosaugos tikslu, ir, antra, pirmenybinį dispečerinį gamybos įrenginių, naudojančių vietinius degiuosius pirminius energijos šaltinius pagal minėtos direktyvos 15 straipsnio 4 dalį, valdymą, grindžiamą elektros tiekimo saugumo tikslu.
Antra, kalbant apie Direktyvos 2009/28 16 straipsnio 2 dalies b punkto aiškinimą, pagal kurį valstybės narės įpareigojamos arba nustatyti pirmenybę elektros energijos, pagamintos iš atsinaujinančių energijos išteklių, gamintojams naudotis elektros tinklų sistema, arba užtikrinti prieigą prie sistemos, reikia konstatuoti, kad šioje nuostatoje nėra jokios aiškios nuorodos į valstybių narių teisę, siekiant nustatyti jos prasmę ir apimtį. Taigi šioje nuostatoje esančios sąvokos Sąjungos teritorijoje turi būti aiškinamos autonomiškai ir vienodai, remiantis šio sprendimo 52 punkte priminta jurisprudencija.
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad prieiga prie tinklo suprantama kaip teisė naudotis elektros energijos tinklu (pagal analogiją žr. 2008 m. spalio 9 d. Sprendimo Sabatauskas ir kt.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
,
punktą).
Vis dėlto ši prieiga nėra neribota, nes priklauso nuo maksimalių perdavimo tinklo pajėgumų.
Direktyvos 2009/28 60 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad jeigu elektros energija iš atsinaujinančių energijos šaltinių yra integruota į vidaus rinką, garantuota prieiga užtikrina, kad visai parduotai ir paremtai elektros energijai bus suteikta prieiga prie tinklo, sudarant sąlygas pasinaudoti kuo didesniu kiekiu elektros energijos iš atsinaujinančių energijos išteklių iš įrenginių, sujungtų su tinklu. Iš to matyti, kad, kaip savo išvados 35 punkte pažymėjo generalinis advokatas, garantuota prieiga, kaip nurodyta šioje 60 konstatuojamojoje dalyje, yra mechanizmas, užtikrinantis gamybos įrenginių, naudojančių atsinaujinančius energijos šaltinius, prieigą prie tinklų, siekiant perduoti pagamintą elektros energiją.
Direktyvos 2009/28 16 straipsnio 2 dalies b punkte numatyta garantuota prieiga siekiama įtraukti atsinaujinančius energijos šaltinius į elektros energijos vidaus rinką užtikrinant, kad visai elektros energijai, pagamintai iš atsinaujinančių energijos šaltinių, būtų suteikta prieiga prie tinklų, o tai leidžia naudoti maksimalų elektros energijos, pagamintos iš atsinaujinančių energijos šaltinių, kiekį.
Vis dėlto to paties 16 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad garantuota elektros energijos, pagamintos iš atsinaujinančių energijos šaltinių, prieiga nėra besąlygiška. Iš tiesų šioje nuostatoje numatyta tokia garantuota prieiga elektros energijai, pagamintai iš atsinaujinančių energijos šaltinių, jeigu laikomasi tinklo patikimumo ir saugumo reikalavimų, grindžiamų kompetentingų nacionalinių institucijų apibrėžtais skaidriais ir nediskriminaciniais kriterijais.
Taigi iš Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalies ir Direktyvos 2009/28 16 straipsnio 2 dalies b punkto aiškinimo matyti, kad, kaip savo rašytinėse pastabose ir per posėdį Teisingumo Teisme iš esmės nurodė Europos Komisija, dispečerinio valdymo taisyklėse nustatoma, kurie elektros energijos gamybos įrenginiai tam tikru dienos momentu gamina elektros energiją, o prieigos taisyklėse numatyta, kuris gamintojas turi prieigą prie elektros tinklo fizinės tinklo perkrovos atveju, kai pajėgumai yra nepakankami.
Kadangi Direktyvos 2009/72 15 straipsnio 4 dalyje numatyta tik galimybė suteikti teisę į pirmenybinį dispečerinį valdymą, ši nuostata negali būti teisinis pagrindas valstybėms narėms, siekiant įtvirtinti garantuotos prieigos prie perdavimo tinklų teisę. Direktyvos 2009/28 16 straipsnio 2 dalies b punkte, žinoma, minima galimybė „užtikrin[ti] prieigą“, tačiau tik kiek tai susiję su ekologiška elektros energija. Taigi šis punktas taip pat negali būti teisinis nacionalinės teisės nuostatų, kuriomis siekiama neatsinaujinančios energijos gamybos įrenginiams nustatyti garantuotą prieigą, pagrindas.
Vis dėlto, trečia, siekiant nustatyti, ar nacionalinės teisės aktuose gali būti nustatyta garantuota prieiga prie perdavimo tinklų elektros energijai, pagamintai iš degiųjų vietinių pirminių energijos šaltinių, reikia atsižvelgti į Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 1 dalyje numatytą trečiųjų šalių prieigą prie tinklo. Šioje nuostatoje numatyta, kad iš esmės valstybės narės turi pareigą įgyvendinti paskelbtais tarifais grindžiamą sistemą, suteikiančią trečiosioms šalims prieigą prie perdavimo ir skirstymo sistemų ir taikomą visiems reikalavimus atitinkantiems vartotojams, ir užtikrinti, kad ši sistema būtų taikoma objektyviai, nediskriminuojant atitinkamo tinklo naudotojų.
Kaip jau ne kartą nurodė Teisingumo Teismas, laisva trečiųjų asmenų prieiga prie šių tinklų, įtvirtinta Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 1 dalies pirmame ir antrame sakiniuose, yra viena iš esminių priemonių, kurias valstybės narės privalo įgyvendinti, kad būtų užbaigtas elektros energijos vidaus rinkos kūrimas (2018 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Solvay Chimica Italia ir kt.,
C‑262/17, C‑263/17 ir C‑273/17
,
EU:C:2018:961
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Iš tiesų, kaip matyti iš Direktyvos 2009/72 3 konstatuojamosios dalies, šia direktyva siekiama sukurti visiškai atvirą rinką, kuri leistų visiems vartotojams laisvai pasirinkti savo tiekėjus, o tiekėjams – laisvai tiekti savo vartotojams.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nediskriminacinė ir skaidri prieiga prie elektros energijos skirstymo ir perdavimo sistemų už teisingą kainą yra būtina tinkamai veikti konkurencijai ir ypač svarbi (2019 m. spalio 17 d. Sprendimo Elektrorazpredelenie Yug,
C‑31/18
,
EU:C:2019:868
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 1 dalis, pagal kurią reikalaujama, kad valstybės veiksmai suteikiant prieigą prie tinklo būtų nediskriminaciniai, yra ypatinga bendro lygybės principo išraiška (pagal analogiją žr. 2016 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją nediskriminavimo principas reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, nebent toks vertinimas yra pateisinamas objektyviomis priežastimis (2016 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nevienodas požiūris yra pateisinamas, jeigu pagrįstas objektyviu ir tinkamu kriterijumi, t. y. jeigu jis susijęs su nagrinėjamu teisės aktu siekiamu teisėtu tikslu ir jei toks nevienodas vertinimas yra proporcingas tokiu vertinimu siekiamam tikslui (2016 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar nevienodas požiūris, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje, yra pateisinamas, vis dėlto Teisingumo Teismas turi šiuo tikslu pateikti jam visapusišką Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris leistų jam priimti sprendimą.
Nagrinėjamu atveju iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad pagal Sprendimą Nr. 138/2013 garantuota prieiga suteikiama tik elektros energijai, pagamintai dviejų įrenginių, naudojančių degiuosius vietinius pirminės energijos šaltinius. Tas sprendimas netaikomas kitiems elektros energijos gamintojams, naudojantiems degiuosius vietinius pirminės energijos šaltinius, arba elektros energijos gamintojams, naudojantiems atsinaujinančius energijos šaltinius, ir juo yra nustatomas nevienodas požiūris, nes, viena vertus, pastarųjų elektros energijos gamintojų ir, kita vertus, tame sprendime nurodytų elektros energijos gamintojų padėtis yra panaši, kiek tai susiję su prieiga prie perdavimo tinklų.
Dėl galimo tokio nevienodo požiūrio pateisinimo reikia pažymėti, kad Sprendimu Nr. 138/2013 buvo siekiama užtikrinti tiekimo saugumą. Iš tiesų iš Teisingumo Teismui pateiktos informacijos matyti, kad priemonės, kurių imtasi pagal tą sprendimą, buvo skirtos užtikrinti tinklo tinkamumui, sukuriant rezervinius pajėgumus piko vartojimo laikotarpiams, ir buvo būtinos siekiant išspręsti tinklo pusiausvyros problemas, kylančias dėl padidėjusių gamybos iš atsinaujinančių energijos šaltinių pajėgumų, taip pat reaguoti į tarpvalstybinės prekybos masto augimą. Juo taip pat buvo siekiama užtikrinti, kad gaminant elektros energiją būtų naudojamas skirtingas kuras, suteikiant ypatingą reikšmę vidaus energetikos išteklių naudojimui pirmenybės tvarka, kad būtų užtikrinta energetikos nepriklausomybė.
Nekyla abejonių dėl tikslo, susijusio su tiekimo saugumu, teisėtumo. Iš tiesų, kaip matyti iš Direktyvos 2009/72 5 konstatuojamosios dalies, saugumas itin svarbus Europos visuomenės vystymuisi, tvarios klimato kaitos politikos įgyvendinimui ir konkurencingumo vidaus rinkoje skatinimui.
Kalbant apie objektyvų ir tinkamą diferencijavimo kriterijų atsižvelgiant į siekiamą tikslą, šiuo atveju reikia pažymėti, kad iš Teisingumo Teismui pateiktos informacijos nematyti kriterijaus, leidžiančio atskirti du įrenginius, kuriems suteikta garantuota prieiga prie perdavimo tinklų, nuo įrenginių, kurie tokios prieigos neturi. Atsižvelgdamas į tai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar kiti toje pačioje geografinėje zonoje esantys gamintojai, naudojantys degiuosius pirminės energijos šaltinius ar kitus energijos šaltinius, būtų buvę tinkamesni sudarant gamybos pajėgumus ir suteikiant prieigą prie perdavimo tinklų.
Be to, reikia patikrinti, ar garantuota prieiga prie perdavimo tinklų yra pagal proporcingumo principą tinkama norint užtikrinti, kad būtų pasiektas tikslas, ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (šiuo klausimu žr. 2016 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Essent Belgium,
C‑492/14
,
EU:C:2016:732
,
punktą).
Nagrinėjamu atveju matyti, kad Sprendime Nr. 138/2013 nurodyti du įrenginiai, naudojantys vietinius degiuosius pirminės energijos šaltinius, galėjo nuolat veikti, nes turėjo garantuotą prieigą prie elektros tinklų, taikomą kartu su pirmenybiniu dispečeriniu valdymu, o tai leido jiems dalyvauti sudarant gamybos pajėgumus, leidžiančius užtikrinti elektros energijos tiekimo saugumą. Taigi garantuota prieiga kartu su kitomis Sprendimu Nr. 138/2013 priimtomis priemonėmis, atrodo, yra tinkama užtikrinti tiekimo saugumą; tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Atsižvelgdamas į tai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti, ar garantuotos prieigos prie perdavimo tinklų suteikimas, laikantis Sprendime Nr. 138/2013 numatytų sąlygų, neviršija to, kas tinkama, ir yra būtina priemonė numatytam tikslui – užtikrinti tiekimo saugumą – pasiekti. Šiuo klausimu jam reikės išsiaiškinti, ar šio tikslo nebuvo galima pasiekti kitomis priemonėmis, kurios mažiau pažeistų laisvos trečiųjų asmenų prieigos prie tinklo principą, numatytą Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 1 dalyje.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2009/72 32 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiama valstybei narei suteikti teisę į garantuotą prieigą prie perdavimo tinklų tam tikriems elektros energijos gamintojams, kurių įrenginiai naudoja vietinius degiuosius pirminės energijos šaltinius, siekiant užtikrinti elektros energijos tiekimo saugumą, jeigu ši teisė į garantuotą prieigą yra pagrįsta objektyviais ir tinkamais kriterijais ir yra proporcinga siekiamam teisėtam tikslui; tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 107 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad vyriausybės sprendime nustatytos priemonės, kurias sudaro perdavimo tinklo operatoriaus atliekamas pirmenybinis tam tikrų elektros energijos gamintojų pagamintos elektros energijos dispečerinis valdymas, garantuota šių gamintojų įrenginių pagamintos elektros energijos prieiga prie perdavimo tinklų ir minėtų gamintojų pareiga teikti papildomas paslaugas tinklo operatoriui, laikantis tam tikro megavatų kiekio, gali būti kvalifikuojami kaip „valstybės pagalba“, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, ir, jeigu atsakymas būtų teigiamas, ar tokioms priemonėms taikomas SESV 108 straipsnyje numatytas reikalavimas pranešti.
Pirmiausia reikia priminti, kad Teisingumo Teismas negali spręsti dėl nacionalinės priemonės atitikties Sąjungos teisei. Be to, jis negali priimti sprendimo dėl pagalbos priemonės ar pagalbos sistemos suderinamumo su bendrąja rinka, nes šio suderinamumo vertinimas priklauso išimtinei Europos Komisijos, kuri veikia kontroliuojama Sąjungos teismo, kompetencijai (2015 m. liepos 16 d. Sprendimo BVVG,
C‑39/14
,
EU:C:2015:470
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Vis dėlto Teisingumo Teismas yra kompetentingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti nuorodų dėl Sąjungos teisės išaiškinimo, kurios šiam gali būti naudingos vertinant nacionalinės priemonės atitiktį minėtai teisei, kad galėtų priimti sprendimą nagrinėjamoje byloje. Valstybės pagalbos srityje jis gali, be kita ko, pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui nuorodų dėl teisės aiškinimo, kurios leistų nustatyti, ar nacionalinė priemonė gali būti laikoma „valstybės pagalba“, kaip tai suprantama pagal Sąjungos teisę (2015 m. liepos 16 d. Sprendimo BVVG,
C‑39/14
,
EU:C:2015:470
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Iš tiesų nacionaliniai teismai gali nagrinėti bylas, kuriose jie privalo išaiškinti ir taikyti SESV 107 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą pagalbos sąvoką, ypač kad nustatytų, ar valstybės priemonei taikytina SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatyta išankstinio patikrinimo procedūra, ir prireikus patikrintų, ar atitinkama valstybė narė įvykdė šią pareigą (2015 m. kovo 19 d. Sprendimo OTP Bank,
C‑672/13
,
EU:C:2015:185
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taip pat primintina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją, norint priemonę kvalifikuoti kaip „valstybės pagalbą“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, reikia, kad būtų įvykdytos visos toliau nurodomos sąlygos. Visų pirma tai turi būti valstybės arba iš valstybinių išteklių suteikta pagalba. Antra, tokia priemonė turi galėti paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą. Trečia, ja pagalbos gavėjui turi būti suteiktas atrankusis pranašumas. Ketvirta, ji turi iškraipyti konkurenciją arba galėti ją iškraipyti (2020 m. spalio 21 d. Sprendimo Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Dėl pirmos sąlygos reikia priminti, jog tam, kad nauda galėtų būti laikoma „pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, pirma, ji turi būti tiesiogiai arba netiesiogiai suteikta iš valstybės išteklių ir, antra, ji turi būti priskirtina valstybei (2020 m. spalio 21 d. Sprendimo Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Siekiant įvertinti, ar priemonė gali būti priskirta valstybei, pirmiausia reikia išnagrinėti, ar valstybės institucijos dalyvavo priimant tą priemonę (2020 m. spalio 21 d. Sprendimo Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad nagrinėjamos priemonės buvo nustatytos įstatymais ir kitais teisės aktais, t. y. Įstatymu Nr. 123/2012, kuriuo grindžiamas Sprendimas Nr. 138/2013. Taigi šios priemonės turi būti laikomos priskiriamomis valstybei, kaip tai suprantama pagal pirmesniame šio sprendimo punkte nurodytą jurisprudenciją.
Be to, siekiant nustatyti, ar nauda buvo suteikta tiesiogiai, ar netiesiogiai iš valstybinių išteklių, reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 107 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas apima tiek valstybės tiesiogiai arba iš valstybinių išteklių suteiktą pagalbą, tiek pagalbą, kurią teikia viešosios arba privačios įstaigos, valstybės įsteigtos arba paskirtos tai pagalbai administruoti (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 21 d. Sprendimo Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šioje nuostatoje įtvirtintas skirtumas tarp „valstybės suteiktos pagalbos“ ir „iš valstybinių išteklių“ suteiktos pagalbos nereiškia, kad bet kokia valstybės suteikta nauda, nepaisant to, ar ji finansuojama iš valstybinių išteklių, ar ne, yra laikoma pagalba; tuo tik siekiama į šią sąvoką įtraukti tiek tiesiogiai valstybės, tiek tarpininkaujant viešajai ar privačiai įstaigai suteiktą naudą (2020 m. spalio 21 d. Sprendimo Eco TLC,
C‑556/19
,
EU:C:2020:844
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad priemonė, kurią konkrečiai sudaro pareiga pirkti elektros energiją, gali patekti į sąvoką „pagalba“, nors ir neapima valstybės išteklių perdavimo (2019 m. gegužės 15 d. Sprendimo Achema ir kt.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Iš tiesų SESV 107 straipsnio 1 dalis apima visas finansines priemones, kurias viešosios valdžios institucijos gali faktiškai panaudoti įmonėms remti, neatsižvelgiant į tai, ar tos priemonės yra nuolatinė valstybės turto dalis. Net jeigu valstybės iždas nuolat nedisponuoja nagrinėjamą pagalbą atitinkančiomis sumomis, to, kad jos nuolat yra kontroliuojamos valstybės, vadinasi, jomis disponuoja kompetentingos nacionalinės institucijos, pakanka, kad jos būtų laikomos „valstybiniais ištekliais“ (2019 m. gegužės 15 d. Sprendimo Achema ir kt.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Teisingumo Teismas jau konkrečiai nusprendė, kad lėšos, kurios surenkamos iš valstybės teisės aktuose nustatytų privalomų mokėjimų ir yra administruojamos bei paskirstomos remiantis šių teisės aktų nuostatomis, gali būti laikomos valstybės ištekliais pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, net jeigu jas administruoja nuo viešosios valdžios institucijų atskiri subjektai. Šiuo klausimu lemiamas aspektas yra tas, ar tokie subjektai turi valstybės pavedimą administruoti valstybės išteklius, o ne tiesiog pareigą pirkti iš nuosavų finansinių išteklių (2019 m. gegužės 15 d. Sprendimo Achema ir kt.,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
,
ir
punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad vienintelė perdavimo tinklo operatorė
Transelectrica
yra viešoji įmonė, kurios didžioji kapitalo dalis priklauso valstybei. Ši bendrovė privalo bet kuriuo metu užtikrinti nacionalinės energetikos sistemos pusiausvyrą, t. y. elektros energijos gamybos ir vartojimo pusiausvyrą. Tam
Transelectrica
perka papildomas paslaugas, remdamasi pirkimo procedūromis, grindžiamomis ekonominio pirmumo tvarka. Vis dėlto Sprendime Nr. 138/2013 numatyta, kad
Transelectrica
turi pirkti papildomas paslaugas iš dviejų elektros energijos gamintojų už ANRE nustatytą kainą, neatsižvelgdama į ekonominio pirmumo tvarką, dėl to šios papildomos paslaugos gali būti perkamos didesnėmis nei rinkos kainomis. Tai gali reikšti, kad
Transelectrica
tenka finansinė našta, kuri turi įtakos valstybės ištekliams.
Antra, dėl sąlygos, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos priemonės turi būti analizuojamos kaip pranašumo suteikimas jų gavėjui, iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad pagalba laikomos priemonės, kurios, kad ir kokia būtų jų forma, gali tiesiogiai ar netiesiogiai suteikti įmonėms pranašumą arba kurios turi būti laikomos ekonomine nauda, kurios įmonė gavėja nebūtų gavusi įprastomis rinkos sąlygomis (2020 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Compagnie des pêches de Saint-Malo,
C‑212/19
,
EU:C:2020:726
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi pagalba, be kita ko, laikomas kišimasis, kuris, būdamas įvairių formų, sumažina paprastai įmonės biudžetui tenkančią naštą ir kuris, nebūdamas subsidija tiesiogine žodžio prasme, yra tokio paties pobūdžio ir turi tokį patį poveikį (šiuo klausimu žr. 2017 m. birželio 27 d. Sprendimo Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
,
punktą).
Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Sprendime Nr. 138/2013 nustatytos priemonės sudaro išsamų priemonių rinkinį, skirtą dviem elektros energijos gamintojams
CE Hunedoara
ir
CE Oltenia
. Šios trys priemonės yra susijusios ir sudaro mechanizmą, leidžiantį nuolat veikti gamybos įrenginiams. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad abiejų Sprendime Nr. 138/2013 nurodytų įrenginių gamybos sąnaudos yra didelės, todėl jie paprastai neveikia nuolat. Kai šie įrenginiai neveikia, tai sumažina jų galimybes teikti papildomas paslaugas, nes įrenginių įjungimas ir paleidimas iš naujo yra lėtas ir sukelia didelių šių įrenginių paleidimo išlaidų. Leidžiant šiems įrenginiams nuolat veikti, pagrindinėje byloje nagrinėjamomis priemonėmis užtikrinama galimybė šiems įrenginiams tiekti tam tikrą kiekį elektros energijos ir teikti papildomas paslaugas, sutaupyti su įrenginių paleidimu iš naujo susijusias išlaidas ir taip gaminti elektros energiją geresne kaina, nes šios sąnaudos pašalinamos.
Atrodo, kad tokios priemonės, kokios numatytos Sprendime Nr. 138/2013, suteikia elektros energijos gamintojams ekonominį pranašumą, palyginti su jų konkurentais, kurio jie nebūtų gavę įprastomis rinkos sąlygomis. Taigi reikia konstatuoti, kad šiuo atveju gali būti įvykdyta atrankinio ekonominio pranašumo sąlyga.
Trečia, kalbant apie sąlygą, pagal kurią intervencija turi galėti paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir iškraipyti konkurenciją arba kelti grėsmę, kad ji bus iškraipyta, reikia priminti, kad, norint kvalifikuoti nacionalinę priemonę kaip valstybės pagalbą, nereikia įrodyti, kad pagalba padarė realų poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ar kad ji iš tikrųjų iškraipė konkurenciją; reikia tik išnagrinėti, ar ši pagalba gali daryti poveikį tokiai prekybai ir iškraipyti konkurenciją (2017 m. gegužės 18 d. Sprendimo Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Konkrečiai kalbant, kai valstybės narės suteikta pagalba sustiprina įmonės padėtį, palyginti su kitomis Sąjungos vidaus prekyboje konkuruojančiomis įmonėmis, reikia manyti, kad tokia pagalba turi įtakos pastarosioms įmonėms. Nebūtina, kad įmonės pagalbos gavėjos pačios dalyvautų vidaus prekyboje. Kai valstybė narė įmonei suteikia pagalbą, veiklos mastai valstybės viduje gali būti išlaikyti arba išaugti, dėl to kitose valstybėse narėse įsteigtų įmonių galimybė patekti į šios valstybės narės rinką gali sumažėti (šiuo klausimu žr. 2017 m. gegužės 18 d. Sprendimo Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
,
ir
punktus bei juose nurodytą jurisprudenciją)
Be to, reikia priminti, kad pagalba, kuria įmonę siekiama atleisti nuo išlaidų, kurių ji paprastai patirtų, tvarkydama einamuosius reikalus ar vykdydama įprastą veiklą, iš esmės iškraipo konkurencijos sąlygas (šiuo klausimu žr. 2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Arriva Italia ir kt.,
C‑385/18
,
EU:C:2019:1121
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju, kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, elektros energijos gamintojai savo veiklą vykdo konkurencijai ir prekybai tarp valstybių narių atviroje rinkoje, nes elektros energija yra tarpvalstybinės prekybos objektas.
Be to, kaip nurodyta šio sprendimo 98 punkte, atrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos priemonės leido ją gaunantiems įrenginiams nuolat veikti ir taip išvengti išlaidų, susijusių su įrenginių įjungimu ir paleidimu iš naujo, o tai jiems taip pat leido sumažinti jų siūlomos elektros energijos galutinę kainą.
Taigi priemonės, kaip antai nustatytos Sprendime Nr. 138/2013, iš principo gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipyti konkurenciją.
Darytina išvada, kad, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pagrindinėje byloje nagrinėjamos priemonės turi būti kvalifikuojamos kaip „valstybės pagalba“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat klausia Teisingumo Teismo, ar tuo atveju, jei šios priemonės būtų kvalifikuojamos kaip valstybės pagalba, joms turėjo būti taikoma SESV 108 straipsnio 3 dalyje nustatyta išankstinio patikrinimo procedūra.
Pagal šią nuostatą Komisija turi būti iš anksto informuota apie ketinamą teikti naują pagalbą, kuri negali būti įgyvendinta, kol nepriimtas galutinis sprendimas.
Pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją pagalbos priemonė, įgyvendinta pažeidžiant SESV 108 straipsnio 3 dalyje nustatytus įpareigojimus, yra neteisėta (2015 m. kovo 19 d. Sprendimo OTP Bank,
C‑672/13
,
EU:C:2015:185
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad darant prielaidą, jog prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kvalifikuos pagrindinėje byloje nagrinėjamas priemones kaip „valstybės pagalbą“, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, tokios priemonės turi būti traktuojamos kaip nauja pagalba, todėl joms turėjo būti taikoma išankstinio pranešimo Komisijai pareiga, vadovaujantis SESV 108 straipsnio 3 dalimi. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar atitinkama valstybė narė įvykdė šią pareigą.
Nagrinėjamu atveju iš Komisijos rašytinių pastabų matyti, kad ji negavo jokio pranešimo pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį dėl taikant Sprendimą Nr. 138/2013 suteiktos valstybės pagalbos
CE Hunedoara
ir
CE Oltenia
. Be to, reikia pažymėti, kad neatrodo, jog minėtos priemonės patenka į Sprendimo Nr. 138/2013 galiojimo metu taikytų 2008 m. rugpjūčio 6 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 800/2008, skelbiančio tam tikrų rūšių pagalbą suderinama su bendrąja rinka taikant [SESV 107 ir 108] straipsnius (Bendrasis bendrosios išimties reglamentas) (
OL L 214, 2008, p. 3
) ir 2014 m. birželio 17 d. Komisijos reglamento (ES) Nr. 651/2014, kuriuo tam tikrų kategorijų pagalba skelbiama suderinama su vidaus rinka taikant Sutarties 107 ir 108 straipsnius (
OL L 187, 2014, p. 1
), taikymo sritį, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: SESV 107 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad vyriausybės sprendime nustatytos priemonės, kurias sudaro perdavimo tinklo operatoriaus, kurio didžioji kapitalo dalis priklauso valstybei, atliekamas pirmenybinis tam tikrų elektros energijos gamintojų, kurių įrenginiai naudoja vietinius degiuosius pirminės energijos šaltinius, pagamintos elektros energijos dispečerinis valdymas, garantuota šių gamintojų įrenginių pagamintos elektros energijos prieiga prie perdavimo tinklų ir minėtų gamintojų pareiga teikti papildomas paslaugas tinklo operatoriui, laikantis tam tikro megavatų kiekio (dėl šio kiekio jiems suteikiama teisė teikti paslaugas iš anksto nustatytomis kainomis, kurios, kaip manoma, viršija rinkos kainas), gali būti kvalifikuojamos kaip „valstybės pagalba“, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Jei taip, tokios priemonės turi būti laikomos nauja pagalba, todėl joms taikoma išankstinio pranešimo Komisijai pareiga pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

1.
2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/72/EB dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančios Direktyvą 2003/54/EB, 32 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nedraudžiama, kad valstybė narė suteiktų teisę į garantuotą prieigą prie perdavimo tinklų tam tikriems elektros energijos gamintojams, kurių įrenginiai naudoja vietinius degiuosius pirminės energijos šaltinius, siekiant užtikrinti elektros energijos tiekimo saugumą, jeigu ši teisė į garantuotą prieigą yra pagrįsta objektyviais ir tinkamais kriterijais ir yra proporcinga siekiamam teisėtam tikslui; tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

2.
SESV 107 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad vyriausybės sprendime nustatytos priemonės, kurias sudaro perdavimo tinklo operatoriaus, kurio didžioji kapitalo dalis priklauso valstybei, atliekamas pirmenybinis tam tikrų elektros energijos gamintojų, kurių įrenginiai naudoja vietinius degiuosius pirminės energijos šaltinius, pagamintos elektros energijos dispečerinis valdymas, garantuota šių gamintojų įrenginių pagamintos elektros energijos prieiga prie perdavimo tinklų ir minėtų gamintojų pareiga teikti papildomas paslaugas tinklo operatoriui, laikantis tam tikro megavatų kiekio (dėl šio kiekio jiems suteikiama teisė teikti paslaugas iš anksto nustatytomis kainomis, kurios, kaip manoma, viršija rinkos kainas), gali būti kvalifikuojamos kaip „valstybės pagalba“, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį. Jei taip, tokios priemonės turi būti laikomos nauja pagalba, todėl joms taikoma išankstinio pranešimo Europos Komisijai pareiga pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: rumunų.