CELEX: 62018CJ0317
Zahtjev za prethodnu odluku
Direktiva 2001/23/EZ
Prijenosi poduzeća
Zadržavanje prava zaposlenika
Pojam ,zaposlenik’
Znatna promjena u radnim uvjetima na štetu zaposlenika

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 2. UEU‑a i članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (
SL 2001., L 82, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Cátie Correia Moreira i Municípia de Portimão (Općina Portimão, Portugal) povodom zakonitosti prestanka njezina ugovora o radu.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2001/23 kodificira Direktivu Vijeća 77/187/EEZ od 14. veljače 1977. o usklađivanju prava država članica o zaštiti prava zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (
SL 1977., L 61, str. 26
.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 98/50/EZ od 29. lipnja 1998. (
SL 1998., L 201, str. 88
.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 77/187).
Uvodne izjave 3. i 8. Direktive 2001/23 glase:
„(3)
Treba osigurati zaštitu zaposlenika u slučaju promjene poslodavca, posebno kako bi se osigurala zaštita njihovih prava.
[…]
(8)
Radi pravne sigurnosti i transparentnosti trebalo je pojasniti pravni koncept prijenosa s obzirom na sudsku praksu Suda. Takvo pojašnjenje nije promijenilo opseg Direktive [77/187] kako ga tumači Sud.”
Člankom 1. stavkom 1. Direktive 2001/23 propisuje se:
„(a)
Ova se Direktiva primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.
(b)
Podložno podstavku (a) i sljedećim odredbama ovog članka, prijenosom se u smislu ove Direktive smatra prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna.
(c)
Ova se Direktiva primjenjuje na javna i privatna poduzeća koja se bave gospodarskim djelatnostima bez obzira na to rade li za dobit ili ne. Administrativna reorganizacija javnih upravnih tijela, ili prijenos upravnih funkcija između javnih upravnih tijela, ne smatra se prijenosom u smislu ove Direktive.”
Člankom 2. te direktive predviđa se:
„1.   Za potrebe ove Direktive:
[…]
(d)
‚zaposlenik’ znači svaka osoba koja je u dotičnoj državi članici zaštićena kao zaposlenik prema nacionalnim propisima koji se odnose na zapošljavanje.
2.   Ova Direktiva ne dovodi u pitanje nacionalno pravo u pogledu definicije ugovora o radu ili radnog odnosa.
[…]”
Člankom 3. stavkom 1. prvim podstavkom navedene direktive propisuje se:
„Prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.”
Člankom 4. iste direktive određuje se:
„1.   Prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona sam po sebi prenositelju ili preuzimatelju ne daje temelje za otpuštanje s radnoga mjesta. Ova odredba ne sprečava moguća otpuštanja iz gospodarskih, tehničkih ili organizacijskih razloga, radi kojih su potrebne promjene u radnoj snazi.
Države članice mogu odrediti da se prvi podstavak ne primjenjuje na neke specifične kategorije zaposlenika koji nisu obuhvaćeni zakonima ili praksom država članica u pogledu zaštite od otpuštanja.
2.   Ako se ugovor o radu ili radni odnos prekinu zato što prijenos uključuje znatnu promjenu u radnim uvjetima na štetu zaposlenika, smatra se da je poslodavac odgovoran za prestanak ugovora o radu ili radnog odnosa.”
Tekst članka 1. stavka 1. Direktive 2001/23 u biti je jednak onom članka 1. stavka 1. Direktive 77/187.
Portugalsko pravo
Člankom 8. stavkom 4. Ustava propisuje se:
„Ugovori Europske unije i odredbe koje donesu njezine institucije u okviru njihovih nadležnosti primjenjuju se u unutarnjem poretku, u skladu s pravom Unije, uz poštovanje temeljnih demokratskih načela.”
Člankom 47. stavkom 2. Ustava predviđa se:
„Svaki građanin ima pravo biti primljen u javne službe, u uvjetima jednakosti i slobode, u pravilu putem natječaja.”
Člankom 53. Ustava određuje se:
„Zaposlenicima se jamči sigurnost zaposlenja. Neopravdani otkazi ili otkazi koji se temelje na političkim ili ideološkim razlozima su zabranjeni.”
Člankom 11. Códiga do Trabalho (Zakon o radu) propisuje se:
„Na temelju ugovora o radu obvezuje se fizička osoba za plaću obaviti posao drugoj osobi ili osobama u okviru njihove organizacije i pod njihovim nadzorom.”
Člankom 161. Zakona o radu određuje se:
„Može se putem ugovora o pružanju stručnih usluga popuniti radno mjesto upravljanja ili istovjetno radno mjesto, radno mjesto vodstva ili zapovjedništva koje izravno ovisi o upravi ili glavnom ravnatelju ili istovjetnoj službi, dužnost osobnog tajnika nositelja bilo kojeg od tih radnih mjesta ili, kad se to predviđa instrumentom kolektivnog uređenja radnih odnosa, dužnost čija priroda također pretpostavlja odnos povjerenja s nositeljem tih radnih mjesta i zapovjedne dužnosti.”
Člankom 162. stavcima 1., 2. i 5. Zakona o radu predviđa se:
„1.   Radno mjesto ili dužnosti može putem pružanja stručnih usluga popuniti zaposlenik poduzetnika ili druga osoba zaposlena u tu svrhu.
2.   U slučaju zapošljavanja zaposlenika za izvršavanje dužnosti u sustavu pružanja stručnih usluga, može ga se nakon kraja pružanja stručnih usluga trajno zaposliti.
[…]
5.   Razdoblje službe ostvareno u sustavu pružanja stručnih usluga uračunava se u radni staž zaposlenika kao da ga je stekao u razredu čiji je nositelj.”
Člankom 163. stavcima 1. i 2. Zakona o radu utvrđuje se:
„1.   Svaka stranka može pisanim putem otkazati pružanje stručnih usluga s otkaznim rokom od minimalno 30 ili 60 dana, ovisno o trajanju pružanja stručnih usluga, odnosno do dvije godine ili u duljem trajanju.
2.   Do prestanka pružanja stručnih usluga može doći i ako se ne poštuje otkazni rok, ali stranka koja ne poštuje otkazni rok dužna je protivnoj stranci naknaditi štetu u skladu s člankom 401.”
Člankom 285. Zakona o radu propisuje se:
„1.   U slučaju prijenosa, po bilo kojoj osnovi, vlasništva nad poduzećem, pogonom ili dijelom poduzeća ili pogona koji čini gospodarsku jedinicu, na preuzimatelja se prenose prava i obveza poslodavca u okviru ugovora o radu dotičnih zaposlenika te odgovornost za plaćanje kazni izrečenih u slučaju povrede radnog prava.
2.   Prenositelj solidarno odgovara za obveze dospjele do datuma prijenosa, tijekom godine koja ga slijedi.
3.   Odredbe prethodnih stavaka također se primjenjuju na prijenos, ustup ili preuzimanje izravnog upravljanja djelatnosti poduzeća, pogona ili gospodarske jedinice i, u slučaju prijenosa ili preuzimanja izravnog upravljanja djelatnosti, solidarno je odgovoran onaj tko je prethodno iskorištavao poduzeće.
4.   Odredbe prethodnih stavaka ne primjenjuju se u slučaju zaposlenika kojeg je prenositelj prije prijenosa prenio u drugi pogon ili gospodarsku jedinicu, u smislu članka 194., zadržavajući ga u svojoj službi, osim što se tiče odgovornosti preuzimatelja u pogledu plaćanja kazni izrečenih u slučaju povreda radnog prava.
5.   Gospodarskom jedinicom smatraju se sva sredstva organizirana s ciljem obavljanja glavne ili sporedne gospodarske djelatnosti.
6.   Nepoštovanje pravila utvrđenih u stavku 1. i u prvom dijelu gornjeg stavka 3. teška su povreda.”
Člankom 62. Leija n.° 50/2012 aprova o regime jurídico da actividade empresarial local e das participações locais e revoga as Leis n
o
s
53–F/2006, de 29 de dezembro, e 55/2011, de 15 de novembro (Zakon br. 50/2012 o odobravanju pravnog uređenja lokalnih poduzetničkih djelatnosti i udjela i o stavljanju izvan snage Zakona br. 53-F/2006 od 29. prosinca i 55/2001 od 15. studenoga) od 31. kolovoza 2012. (
Diário da República
, 1. serija, br. 169, od 31. kolovoza 2012.), u verziji primjenjivoj u glavnom postupku, koji se odnosi na prestanak djelatnosti lokalnih poduzeća, propisuje se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 35. Zakona o trgovačkim društvima, o lokalnim poduzećima obvezno se donosi odluka o prestanku djelatnosti, u roku od šest mjeseci, ako nastupi neka od sljedećih situacija:
[…]
5.   Na osobe koje stvarno izvršavaju dužnosti u lokalnim poduzećima koja se nalaze u nekoj od situacija predviđenih stavkom 1. i koja nisu obuhvaćena instrumentima mobilnosti predviđenima Zakonom br. 12–A/2008, od 27. veljače 2008. primjenjuje se sustav ugovora o radu, ne dovodeći u pitanje sljedeći stavak.
6.   Lokalna poduzeća u postupku likvidacije mogu prenijeti javnim subjektima koji u njima imaju udjele svoje zaposlenike vezane ugovorom o radu, u skladu s člankom 58. Zakona br. 12-A/2008, od 27. veljače 2008., jedino ako su oni raspoređeni i potrebni za obavljanje djelatnosti koja se integrira ili internalizira.
[…]
11.   Stavci 6. do 10. primjenjuju se isključivo na zaposlenike koji imaju ugovor o radu na neodređeno vrijeme sklopljen barem godinu dana prije datuma odluke o prestanku djelatnosti lokalnog poduzeća i za koje se u slučaju uspostave pravne veze zapošljavanjem u javnoj službi na neodređeno vrijeme ne duguje nikakva naknada zbog ukidanja prethodnog radnog mjesta.
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
C. Correia Moreira sklopila je 19. travnja 2005. s društvom Expo Arade, Animação e Gestão do Parque de Feiras e Exposições de Portimão EM ugovor o stručnom osposobljavanju na radnom mjestu.
C. Correia Moreira sklopila je 2. siječnja 2006. s navedenim poduzećem ugovor o radu na određeno vrijeme od godine dana za izvršavanje dužnosti tehničara za ljudske resurse.
C. Correia Moreira sklopila je 1. studenoga 2008. s društvom Portimão Urbis EM SA (u daljnjem tekstu: Portimão Urbis) ugovor o pružanju stručnih usluga za izvršavanje dužnosti načelnice odjela administrativnog poslovanja i ljudskih resursa. Taj je ugovor trajao do 30. lipnja 2010.
C. Correia Moreira sklopila je 1. srpnja 2010. s društvom Portimão Urbis novi ugovor o pružanju stručnih usluga za izvršavanje istih dužnosti. Stranke su taj ugovor raskinule 1. srpnja 2013.
Istog je datuma s društvom Portimão Urbis sklopila novi ugovor o pružanju stručnih usluga za izvršavanje dužnosti upravitelja odjela administrativnog poslovanja i ljudskih resursa, ali uz smanjenje njezine bruto plaće.
Općina Portimão odobrila je 15. listopada 2014. prestanak postojanja i likvidaciju društva Portimão Urbis u okviru plana kojim se predviđa internalizacija dijela djelatnosti tog poduzetnika u općini i eksternalizacija ostalih djelatnosti drugom općinskom poduzetniku, odnosno društvu Empresa Municipal de Águas e Resíduos de Portimão EM SA (u daljnjem tekstu: EMARP).
Općina Portimão i EMARP zadržali su na snazi sva prava povezana s ugovorima o radu koje je sklopilo društvo Portimão Urbis.
C. Correia Moreira nalazila se na popisu „internaliziranih” zaposlenika Općine Portimão, koji su s njom sklopili sporazum o prijenosu u javnom interesu, i ona je bila raspoređena u administrativne službe i upravljanje ljudskim resursima. Između 1. siječnja 2015. i 20. travnja 2017. izvršavala je dužnosti višeg tehničara u području funkcionalne djelatnosti ljudskih resursa u Općini Portimão.
U srpnju 2015. Općina Portimão obavijestila je zaposlenike koji su bili obuhvaćeni planom internalizacije, među kojima se nalazila C. Correia Moreira, da će njihova prijava na predviđeni natječaj uključivati, pod uvjetom da su uspješni kandidati, njihovo zapošljavanje u prvom stupnju javne službe, uz obvezu da tamo ostanu najmanje deset godina. Na zaposlenike koji su „eksternalizirani” u EMARP nije se primjenjivao takav natječajni postupak.
Otvoren je natječaj, na koji se C. Correia Moreira prijavila. Na dan njegova isteka i premda je bila rangirana na prvo mjesto na popisu, rekli su joj da će njezina plaća biti niža od one koju je primala u društvu Portimão Urbis, što ona nije prihvatila.
Društvo Portimão Urbis je C. Correiju Moreiru 26. travnja 2017. obavijestilo o raskidu njezina ugovora o radu zbog zatvaranja poduzeća.
Zaključenje postupka likvidacije društva Portimão Urbis upisano je 2. siječnja 2018. u sudski registar.
C. Correia Moreira zahtijevala je od Tribunala Judicial da Comarca de Faro (Sud sudskog okruga Faro, Portugal) da utvrdi da je izvršen prijenos njezina ugovora o radu s društvom Portimão Urbis na Općinu Portimão, od 1. siječnja 2015., zbog prijenosa pogona u kojem je radila. S obzirom na taj prijenos, ona od suda koji je uputio zahtjev zahtijeva da utvrdi da je raskid ugovora o radu koji je uslijedio nezakonit i da je treba uključiti među zaposlenike Općine Portimão pod istim uvjetima koji su se na nju primjenjivali u društvu Portimão Urbis od 1. siječnja 2015.
Usto zahtijeva da naloži Općini Portimão da joj isplati razliku u plaći između one koje joj je općina trebala isplatiti od tog prijenosa i one koja joj je stvarno isplaćena. Konačno zahtijeva da naloži Općini Portimão da joj isplati naknadu neimovinske štete.
Općina Portimão protivi se zahtjevima C. Correije Moreire, ističući, kao prvo, da nije došlo do prijenosa pogona jer je općinsko poduzeće prestalo postojati na temelju zakona, pri čemu je općina samo preuzela nadležnosti koje su joj prvotno dodijeljene, kao drugo, da je C. Correia Moreira dužnosti izvršavala u okviru pružanja stručnih usluga i stoga nije imala svojstvo zaposlenika u društvu Portimão Urbis i, kao treće, da je Općina Portimão samo poštovala zakonski sustav koji proizlazi iz članka 62. Zakona br. 50/2012 od 31. kolovoza 2012., u svojoj verziji primjenjivoj na glavni postupak, prema kojem se svi dužnosnici općina zapošljavaju prema posebnim modalitetima te se na njih primjenjuje načelo jednakosti kad je riječ o pristupu javnoj službi zajamčenom člankom 47. stavkom 2. Ustava.
U tim je okolnostima Tribunal Judicial da Comarca de Faro (Sud sudskog okruga Faro) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Uzimajući u obzir činjenicu da se ‚zaposlenikom’ treba smatrati svaka osoba koja je kao takva u dotičnoj državi članici zaštićena nacionalnim radnim zakonodavstvom, može li se smatrati da je osoba koja je s prenositeljem sklopila ugovor o pružanju stručnih usluga zaposlenik u smislu članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive Vijeća 2001/23 i da, slijedom toga, uživa zaštitu koju pruža dotično zakonodavstvo?
2.
Protivi li se zakonodavstvu Unije – a osobito Direktivi 2001/23, u vezi s člankom 4. stavkom 2. UEU‑a – nacionalni propis koji i u slučaju prijenosa obuhvaćenog područjem primjene navedene direktive zahtijeva da zaposlenici svakako moraju proći postupak javnog natječaja i dobivaju novu osnovu svojeg radnopravnog odnosa s preuzimateljem, zato što je riječ o općini?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2001/23 i osobito njezin članak 2. stavak 1. točku (d) tumačiti na način da se može smatrati da je osoba koja je s prenositeljem sklopila ugovor o pružanju stručnih usluga, u smislu nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, „zaposlenik” i da, slijedom toga, uživa zaštitu koju daje ta direktiva.
Uvodno valja istaknuti da se sud koji je uputio zahtjev u svojem zahtjevu za prethodnu odluku izričito poziva na presudu od 20. srpnja 2017., Piscarreta Ricardo (
C‑416/16
,
EU:C:2017:574
, t.
46.
) u kojoj je Sud u biti presudio da članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da je područjem primjene te direktive obuhvaćena situacija u kojoj su djelatnosti općinskog poduzeća prenesene na općinu, pod uvjetom da je to poduzeće zadržalo identitet nakon prijenosa, što treba utvrditi sud koji je uputio zahtjev.
Ovaj zahtjev za prethodnu odluku podnio je isti sud koji se je obratio sudu u predmetu u kojem je donesena presuda navedena u prethodnoj točki i odnosi se na transakciju iste vrste poput one koja se u tom predmetu razmatrala.
Čini se da, kad je riječ o uvjetu zadržavanja identiteta prenesenog poduzeća, sud koji je uputio zahtjev ne opaža u predmetu u glavnom postupku nikakav konkretan problem, s obzirom na to da polazi od pretpostavke da transakcija o kojoj je riječ u glavnom postupku može biti obuhvaćena područjem primjene Direktive 2001/23.
No, sud koji je uputio zahtjev pita se može li se smatrati, u kontekstu prijenosa poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, da je osoba poput tužiteljice u glavnom postupku, „zaposlenik” u smislu članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive Vijeća 2001/23 uzevši u obzir posebnu prirodu njezina ugovora s prenositeljem.
Valja u tom pogledu podsjetiti da članak 2. stavak 1. točka (d) Direktive 2001/23 „zaposlenika” definira kao svaku osobu koja je u dotičnoj državi članici zaštićena kao zaposlenik prema nacionalnim propisima koji se odnose na zapošljavanje.
K tomu, člankom 2. stavkom 2. prvim podstavkom te direktive određuje se da navedena direktiva ne dovodi u pitanje nacionalno pravo u pogledu definicije ugovora o radu ili radnog odnosa.
Iz tih dviju odredbi proizlazi, unatoč tomu što je cilj Direktive 2001/23 zaštititi zaposlenike, da su države članice te koje moraju definirati zaposlenika te njegov ugovor o radu ili radni odnos u svojim zakonodavstvima.
Iako Sud nije nadležan za tumačenje nacionalnog prava (rješenje od 21. listopada 2015., Kovozber,
C‑120/15
, neobjavljeno,
EU:C:2015:730
, t.
32.
i navedena sudska praksa), s obzirom na to da je za to nadležan sud koji je uputio zahtjev, valja istaknuti da u ovom slučaju on u svojoj odluci kojom se upućuje zahtjev navodi da se ugovor o pružanju stručnih usluga koji je sklopljen s osobom koja je već zaposlenik ili koja nema nikakav prethodni radni odnos kvalificira kao ugovor o radu.
Stoga je razvidno da se može smatrati da je osoba poput tužiteljice u glavnom postupku „zaposlenik”, u smislu članka 2. stavka 1. točke (d) Direktive 2001/23 i da se može smatrati da je njezin ugovor o pružanju stručnih usluga ugovor o radu, u smislu članka 2. stavka 2. prvog podstavka te direktive.
No, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da se zaštita dodijeljena toj vrsti zaposlenika razlikuje od one dodijeljene ostalim zaposlenicima s obzirom na to da se dotičnim nacionalnim zakonodavstvom omogućuje ugovor o pružanju stručnih usluga otkazati jednostavno pisanim putem uz otkazni rok koji je relativno kratak a pritom se ne traži nikakav opravdani razlog.
U tom pogledu se člankom 2. stavkom 1. točkom (d) Direktive 2001/23 samo zahtijeva da osoba kao zaposlenik bude zaštićena u okviru dotičnog nacionalnog zakonodavstva a da se njime pritom ne inzistira na određenom sadržaju ili određenoj kvaliteti zaštite.
Naime, kada bi se razlike između zaposlenika učinile relevantnima, ovisno o sadržaju ili kvaliteti njihove zaštite na temelju nacionalnog zakonodavstva, Direktivu 2001/23 bi se djelomično lišilo njezina korisnog učinka.
Osim toga, valja istaknuti da Direktiva 2001/23 nastoji, kao što to proizlazi iz njezine uvodne izjave 3., osigurati zadržavanje prava zaposlenika u slučaju promjene poslodavca, a ne, ovisno o slučaju, proširiti njihova prava. Zato se tom direktivom samo jamči da se zaštita na koju osoba ima pravo na temelju dotičnog nacionalnog zakonodavstva ne pogorša zbog same činjenice prijenosa.
Naime, cilj je navedene direktive zajamčiti, koliko je to moguće, nastavak ugovora ili radnih odnosa, bez izmjena, s preuzimateljem u svrhu sprečavanja toga da se dotični zaposlenici stave u nepovoljniji položaj zbog same činjenice prijenosa (presuda od 6. travnja 2017., Unionen,
C‑336/15
,
EU:C:2017:276
, t.
18.
i navedena sudska praksa).
Iz toga proizlazi da Direktiva 2001/23 osigurava da će se posebna zaštita, koja je predviđena nacionalnim zakonodavstvom, zadržati a da se neće utjecati na njezin sadržaj ili kvalitetu.
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da Direktivu 2001/23 i osobito njezin članak 2. stavak 1. točku (d) treba tumačiti na način da se može smatrati da je osoba koja je s prenositeljem sklopila ugovor o pružanju stručnih usluga, u smislu nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, „zaposlenik” i da, slijedom toga, uživa zaštitu koju daje ta direktiva, ali pod uvjetom da je tim propisom zaštićena kao zaposlenik i da ima ugovor o radu na dan prijenosa, što sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2001/23 u vezi s člankom 4. stavkom 2. UEU‑a tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis kojim se predviđa da, u slučaju prijenosa u smislu te direktive i kad je preuzimatelj općina, s jedne strane, dotični zaposlenici svakako moraju proći postupak javnog natječaja i, s druge strane, dobivaju novu osnovu svojeg radnopravnog odnosa s preuzimateljem.
Uvodno valja podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, to što je preuzimatelj pravna osoba javnog prava ne može isključiti postojanje prijenosa obuhvaćenog područjem primjene Direktive 2001/23, bez obzira na to je li ta pravna osoba javno poduzeće zaduženo za javnu uslugu ili općina. Tako je Sud prepoznao da to što je preuzimatelj općina nije samo po sebi prepreka za primjenu navedene direktive na prijenos djelatnosti poduzeća na općinu (vidjeti u tom smislu presudu od 20. srpnja 2017., Piscarreta Ricardo,
C‑416/16
,
EU:C:2017:574
, t.
30.
do
32.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, Sud je u odnosu na to pojasnio da iz teksta članka 1. stavka 1. točke (c) Direktive 2001/23 proizlazi da se, kako bi ona bila primjenjiva, prijenos mora odnositi na subjekt koji se bavi gospodarskim djelatnostima, bez obzira na to radi li za dobit ili ne, i da, u tom pogledu u njih načelno ne ulaze djelatnosti koje proizlaze iz izvršavanja javnih ovlasti (presuda od 20. srpnja 2017., Piscarreta Ricardo,
C‑416/16
,
EU:C:2017:574
, t.
33.
i
34.
te navedena sudska praksa).
Iz čitanja drugog pitanja proizlazi da sud koji je uputio zahtjev smatra da je prijenos o kojem je riječ u glavnom postupku obuhvaćen Direktivom 2001/23 i da dakle djelatnosti koje su predmet tog prijenosa nisu obuhvaćene izvršavanjem javnih ovlasti.
Dakle, isključivo na temelju te pretpostavke, koju mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, Sud odgovara na drugo pitanje.
U tom pogledu, na temelju članka 3. stavka 1. prvog podstavka Direktive 2001/23, prava i obveze prenositelja, koje proizlaze iz ugovora o radu ili radnog odnosa koji postoji na dan prijenosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.
Kao što se na to podsjeća u točki 49. ove presude, cilj je Direktive 2001/23 upravo spriječiti to da se dotični zaposlenici stave u nepovoljniji položaj zbog same činjenice prijenosa.
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da, na temelju mjerodavnog nacionalnog zakonodavstva, osoba poput tužiteljice u glavnom postupku zbog prijenosa, s jedne strane, mora proći postupak javnog natječaja i, s druge strane, dobiti novu osnovu svojeg radnopravnog odnosa s preuzimateljem. Osim toga, da je slijedom takvog postupka javnog natječaja tužiteljica u glavnom postupku bila primljena u javnu službu, to bi bilo pod uvjetom smanjenja njezine plaće tijekom razdoblja od najmanje deset godina.
Valja smatrati da su upravo takvi zahtjevi koji, s jedne strane, mijenjaju radne uvjete osobe poput tužiteljice u glavnom postupku, o kojima je ona s prenositeljem postigla sporazum, i s druge strane, koji mogu staviti zaposlenicu u nepovoljniji položaj od onog u kojem se nalazila prije prijenosa, protivni i članku 3. stavku 1. prvom podstavku Direktive 2001/23 i cilju te direktive.
Kad je riječ o pozivanju suda koji je uputio zahtjev na članak 4. stavak 2. UEU‑a, valja podsjetiti da se tom odredbom predviđa da Unija, među ostalim, poštuje nacionalne identitete, koji su neodvojivo povezani s temeljnim političkim i ustavnim strukturama država članica.
U tom pogledu, valja utvrditi da se navedenu odredbu ne može tumačiti na način da omogućava, u području u kojem su države članice prenijele svoje nadležnosti na Uniju, kao što je to u području zadržavanja prava zaposlenika u slučaju prijenosa poduzeća, lišavanje zaposlenika zaštite koju mu dodjeljuje pravo Unije na snazi u tom području.
S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti da Direktivu 2001/23 u vezi s člankom 4. stavkom 2. UEU‑a treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis kojim se predviđa da, u slučaju prijenosa u smislu te direktive i kad je preuzimatelj općina, s jedne strane, dotični zaposlenici svakako moraju proći postupak javnog natječaja i, s druge strane, da dobivaju novu osnovu svojeg radnopravnog odnosa s preuzimateljem.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

1.
Direktivu Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona, i osobito njezin članak 2. stavak 1. točku (d) treba tumačiti na način da se može smatrati da je osoba koja je s prenositeljem sklopila ugovor o pružanju stručnih usluga, u smislu nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, „zaposlenik” i da, slijedom toga, uživa zaštitu koju daje ta direktiva, ali pod uvjetom da je tim propisom zaštićena kao zaposlenik i da ima ugovor o radu na dan prijenosa, što sud koji je uputio zahtjev mora provjeriti.

2.
Direktivu 2001/23 u vezi s člankom 4. stavkom 2. UEU‑a treba tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis kojim se predviđa da, u slučaju prijenosa u smislu te direktive i kad je preuzimatelj općina, s jedne strane, dotični zaposlenici svakako moraju proći postupak javnog natječaja i, s druge strane, da dobivaju novu osnovu svojeg radnopravnog odnosa s preuzimateljem.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: portugalski