CELEX: 62021CJ0494
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Elektronické komunikačné siete a služby
Univerzálna služba a práva užívateľov
Smernica 2002/22/ES (smernica univerzálnej služby)
Článok 12
Kalkulácia nákladov a financovanie záväzkov univerzálnej služby
Jediný poskytovateľ univerzálnej služby a viacerí poskytovatelia telekomunikačných služieb pôsobiaci na trhu
Určenie nespravodlivého zaťaženia

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) (
Ú. v. ES L 108, 2002, s. 51
; Mim. vyd. 13/029, s. 367).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Eircom Limited, ktorá bola v roku 2003 určená ako jediný operátor na poskytovanie univerzálnej služby v Írsku, a Commission for Communications Regulation (Regulačný úrad pre oblasť telekomunikácií, Írsko) (ďalej len „regulačná komisia“) týkajúceho sa toho, že táto komisia odmietla poskytnúť spoločnosti Eircom financovanie na úhradu údajne nespravodlivého zaťaženia, ktoré pre túto spoločnosť predstavujú čisté náklady znášané z dôvodu jej záväzkov univerzálnej služby.
Právna úprava
Právo Únie
Odôvodnenia 4, 18 a 21 smernice univerzálnej služby znejú:
„(4)
Zabezpečenie univerzálnej služby (t. z. poskytovanie vymedzeného minimálneho súboru služieb koncovým užívateľom za prijateľné ceny) môže zahŕňať poskytovanie niektorej služby niektorým koncovým užívateľom za ceny, ktoré sa odchyľujú od cien vyplývajúcich z bežných trhových podmienok. Kompenzácia pre podniky, určené na poskytovanie takýchto služieb, však za týchto okolností nemusí vyústiť do deformácie hospodárskej súťaže za predpokladu, že určeným podnikom sa uhradia vyvolané špecifické čisté náklady a za predpokladu, že čisté nákladové zaťaženie sa uhrádza konkurenčne neutrálnym spôsobom;
…
(18)
členské štáty by v prípade potreby mali vytvoriť mechanizmy financovania čistých nákladov povinnosti univerzálnej služby v prípadoch, keď sa preukáže, že povinnosť môže byť splnená len so stratou alebo s čistými nákladmi, ktoré ležia mimo normálnych obchodných noriem. Je dôležité zabezpečiť, aby boli čisté náklady povinností univerzálnej služby primerane kalkulované a aby akékoľvek financovanie bolo uskutočnené s minimálnym účinkom na trh a podniky a aby bolo kompatibilné s ustanoveniami článkov [107 a 108 ZFEÚ];
…
(21)
keď povinnosť poskytnúť univerzálnu službu predstavuje neobjektívne zaťaženie podniku, je primerané povoliť členským štátom vytvoriť mechanizmus efektívnej úhrady čistých nákladov. Úhrada z verejných fondov predstavuje jednu z metód krytia čistých nákladov na povinnosť poskytovať univerzálnu službu. Je tiež vhodné, aby sa na úhrade čistých nákladov podieľali všetci užívatelia transparentným spôsobom prostredníctvom poplatkov pre podniky. Členské štáty by mali byť schopné financovať čisté náklady rôznych prvkov univerzálnej služby pomocou rôznych mechanizmov, a/alebo financovať čisté náklady niektorých alebo všetkých prvkov pomocou jedného mechanizmu alebo kombináciou mechanizmov. V prípade úhrady nákladov prostredníctvom poplatkov uložených podnikom by členské štáty mali zabezpečiť, aby bol spôsob alokácie založený na objektívnych a nediskriminačných kritériách a bol v súlade s princípom proporcionality. Tento princíp nebráni členským štátom, aby poskytli výnimky novým poskytovateľom, ktorí ešte nedosiahli významný podiel na trhu. Každý finančný mechanizmus by mal zabezpečiť, aby účastníci trhu prispievali len na financovanie univerzálnej služby a nie na ostatné činnosti, ktoré nie sú priamo spojené s povinnosťou poskytovať univerzálnu službu. Mechanizmus úhrady by mal v každom prípade rešpektovať princípy práva [S]poločenstva a najmä v prípade mechanizmov zdieľania, princípy nediskriminácie a proporcionality. …“
Článok 1 tejto smernice, nazvaný „Rozsah pôsobnosti a ciele“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
„V rámci smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 2002/21/ES [zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (
Ú. v. EÚ L 108, 2002, s. 33
)] sa táto smernica vzťahuje na poskytovanie elektronických komunikačných sietí a služieb koncovým užívateľom. Cieľom je zaručiť prístupnosť kvalitných verejných služieb v celom [S]poločenstve prostredníctvom účinnej hospodárskej súťaže a výberu a zaoberať sa okolnosťami, za ktorých nie sú potreby koncových užívateľov na trhu dostatočne uspokojované.“
V článku 3 uvedenej smernice, nazvanom „Dostupnosť univerzálnej služby“, sa v jeho odseku 2 uvádza:
„Členské štáty stanovia najefektívnejší a najprimeranejší prístup k zabezpečeniu implementácie univerzálnej služby, pričom budú rešpektovať princípy objektivity, transparentnosti, nediskriminácie a proporcionality. Budú sa snažiť o minimalizáciu skresľovania trhu, a to najmä u poskytovania služieb za ceny alebo iné podmienky, ktoré sa odchyľujú od bežných obchodných podmienok, pričom budú rešpektovať verejný záujem.“
Článok 8 tejto smernice, nazvaný „Určenie podnikov“, stanovuje:
„1.   Členské štáty môžu určiť jeden alebo viac podnikov, ktoré budú zodpovedné za poskytovanie univerzálnej služby podľa článkov 4, 5, 6 a 7 a prípadne článku 9 ods. 2 tak, aby mohlo byť pokryté celé územie štátu. Členské štáty môžu určiť rôzne podniky alebo skupinu podnikov, ktoré budú zabezpečovať rôzne prvky univerzálnej služby a/alebo pokrývať rôzne časti územia štátu.
2.   Keď členské štáty určia podniky na časti štátneho územia alebo na celom území, ktorým boli uložené povinnosti týkajúce sa poskytovania univerzálnej služby, urobia tak s použitím efektívneho, objektívneho, transparentného a nediskriminačného mechanizmu, pričom žiadny podnik nie je vopred vylúčený z tejto možnosti. Také metódy určenia zabezpečia, aby sa univerzálna služba poskytovala nákladovo efektívnym spôsobom a aby sa mohla využiť ako prostriedok stanovenia čistých nákladov záväzku univerzálnej služby v súlade s článkom 12.“
V článku 12 smernice univerzálnej služby, nazvanom „Kalkulácia nákladov záväzkov univerzálnej služby“, sa uvádza:
„1.   Ak národné regulačné orgány usúdia, že poskytovanie univerzálnej služby podľa článkov 3 až 10 môže predstavovať nespravodlivé zaťaženie podnikov určených na poskytovanie univerzálnej služby, budú kalkulovať čisté náklady za jej poskytovanie.
Na tento účel národné regulačné orgány:
a)
vykalkulujú čisté náklady na plnenie záväzku univerzálnej služby, berúc do úvahy každú trhovú výhodu, ktorá vyplynie pre podnik určený na poskytovanie univerzálnej služby, v súlade s prílohou IV, časť A; alebo
b)
použijú čisté náklady za poskytovanie univerzálnej služby identifikovanej mechanizmom určovania v súlade s článkom 8 ods. 2[.]
2.   Čiastky a/alebo ďalšie informácie slúžiace ako základňa pre kalkuláciu čistých nákladov záväzkov univerzálnej služby podľa odseku 1 písm. a) kontroluje alebo overuje národný regulačný orgán alebo orgán nezávislý na príslušných stranách a schvaľuje národný regulačný orgán. Výsledky kalkulácie nákladov a závery auditu sú verejne dostupné.“
Článok 13 tejto smernice, nazvaný „Financovanie záväzkov univerzálnej služby“, znie:
„1.   Ak na základe kalkulácie čistých nákladov uvedených v článku 12 národný regulačný orgán zistí, že podnik znáša neprimerané zaťaženie, členské štáty na žiadosť určeného podniku rozhodnú o:
a)
zavedení mechanizmu, ktorým sa podniku za transparentných podmienok uhradia stanovené čisté náklady z verejných fondov; a/alebo
b)
rozdelení čistých nákladov záväzkov univerzálnej služby medzi poskytovateľov elektronických komunikačných sietí a služieb.
2.   Ak sú čisté náklady rozdelené podľa odseku 1 písm. b), členské štáty vytvoria rozdeľovací mechanizmus spravovaný národným regulačným orgánom alebo orgánom nezávislým na užívateľoch, ktorý je pod dohľadom národného regulačného orgánu. Financovať sa môžu len čisté náklady stanovené v súlade s článkom 12, ktoré sa týkajú povinností uvedených v článkoch 3 až 10.
3.   Mechanizmus rozdeľovania rešpektuje princípy transparentnosti, čo najmenšej deformácie trhu, nediskriminácie a proporcionality, v súlade so zásadami prílohy IV časť B. Členské štáty nemusia vyžadovať príspevky od podnikov, ktorých tuzemský obrat je menší než stanovený limit.
4.   Všetky poplatky v súvislosti s rozdeľovaním čistých nákladov záväzku univerzálnej služby sú neviazané a určené samostatne pre každý podnik. Také poplatky sa neukladajú alebo nevyberajú od podnikov, ktoré neposkytujú služby na území členského štátu, ktorý mechanizmus rozdeľovania ustanovil.“
Príloha IV k tejto smernici, nazvaná „Kalkulácia prípadných čistých nákladov záväzkov univerzálnej služby a zavedenie mechanizmu úhrady alebo rozdelenia v súlade s článkami 12 a 13“, obsahuje časť A s názvom „Kalkulácia čistých nákladov“, ktorá stanovuje:
„Záväzky univerzálnej služby sa vzťahujú k tým povinnostiam, ktoré uložil podnikom členský štát a týkajú sa zabezpečenia siete a služby v špecifikovanej geografickej oblasti, vrátane, ak sa to vyžaduje, priemerných cien v uvedenej geografickej oblasti za poskytnutie uvedenej služby alebo poskytnutie špecifickej tarifnej voľby pre spotrebiteľov s nízkymi príjmami alebo s osobitnými sociálnymi potrebami.
Národné regulačné orgány uvážia všetky prostriedky na zabezpečenie primeraných stimulov pre podniky (určené alebo nie), aby tieto záväzky univerzálnej služby plnili nákladovo efektívne. Pri kalkulácii nákladov sa čisté náklady univerzálnej služby vypočítajú ako rozdiel medzi čistými nákladmi určeného podniku s povinnosťou poskytovania univerzálnej služby a podniku bez tejto povinnosti. … Náležitá pozornosť sa venuje správnemu posúdeniu nákladov, ktorým by sa určený podnik mohol vyhnúť, keby nemal žiadne povinnosti týkajúce sa poskytovania univerzálnej služby. Kalkulácia čistých nákladov by mala zhodnotiť prínosy vrátane nehmotného prospechu pre operátora univerzálnej služby.
Kalkulácia ja založená na nákladoch vzťahujúcich sa k:
i)
prvkom identifikovanej služby, ktorá sa môže poskytovať so stratou alebo za nákladových podmienok, ktoré spadajú mimo rámca bežných hospodárskych noriem.
Táto kategória môže zahŕňať prvky služby, ako je prístup k tiesňovým telefónnym službám, zabezpečenie určitých verejných mincových a kartových telefónov, poskytovanie určitých služieb alebo vybavenia pre ľudí so zdravotným postihnutím, atď.
ii)
špecifickým koncovým užívateľom alebo skupinám koncových užívateľov, ktoré, berúc do úvahy náklady na zabezpečenie špecifikovanej siete a služby, vytvorené príjmy a akékoľvek geografické spriemerovanie cien uložených členským štátom, môžu byť obsluhované len so stratou alebo za nákladových podmienok, ktoré spadajú mimo rámca bežných hospodárskych noriem.
Táto kategória zahŕňa tých koncových užívateľov alebo skupiny koncových užívateľov, ktorých by neobsluhoval obchodný podnik, ktorý nemá povinnosť poskytovať univerzálnu službu.
Kalkulácia čistých nákladov špecifických aspektov záväzkov univerzálnej služby sa vykonáva oddelene, a tak, aby sa vyhlo dvojitému zaúčtovaniu ktorýchkoľvek priamych alebo nepriamych výnosov a nákladov. Celkové čisté náklady záväzkov univerzálnej služby pre každý podnik sa vypočítajú ako suma čistých nákladov vyplývajúcich zo špecifických komponentov záväzkov univerzálnej služby, berúc do úvahy akýkoľvek nehmotný prínos [akýkoľvek nehmotný prospech –
neoficiálny preklad
]. Národný regulačný orgán je zodpovedný za overenie čistých nákladov.“
Článok 1 ods. 1 a 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/136/ES z 25. novembra 2009, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 2002/22, smernica 2002/58/ES týkajúca sa spracovávania osobných údajov a ochrany súkromia v sektore elektronických komunikácií a nariadenie (ES) č. 2006/2004 o spolupráci medzi národnými orgánmi zodpovednými za vynucovanie právnych predpisov na ochranu spotrebiteľa (
Ú. v. EÚ L 337, 2009, s. 11
), nazvaný „Zmeny a doplnenia smernice [2002/22] (smernica o univerzálnej službe)“, stanovuje:
„Smernica 2002/22/ES (smernica o univerzálnej službe) sa týmto mení a dopĺňa takto:
1. Článok 1 sa nahrádza takto:
‚Článok 1
Predmet úpravy a rozsah pôsobnosti
1.   V rámci smernice [2002/21] (rámcová smernica) sa táto smernica vzťahuje na poskytovanie elektronických komunikačných sietí a služieb koncovým užívateľom. Cieľom je zaručiť dostupnosť kvalitných verejne dostupných služieb v celom Spoločenstve prostredníctvom účinnej hospodárskej súťaže a výberu a zaoberať sa okolnosťami, za ktorých sa potreby koncových užívateľov na trhu dostatočne neuspokojujú. Táto smernica obsahuje aj ustanovenia, ktoré sa týkajú určitých aspektov koncových zariadení, vrátane ustanovení, ktorých účelom je uľahčiť prístup užívateľom so zdravotným postihnutím.
…‘
…
7.   V článku 8 sa dopĺňa tento odsek:
,3. Ak má podnik určený v súlade s odsekom 1 v úmysle predať všetky svoje aktíva lokálnej siete alebo ich podstatnú časť samostatnej právnickej osobe s inou vlastníckou štruktúrou, je povinný v predstihu a včas o tom informovať národný regulačný orgán, aby tomuto orgánu umožnil posúdiť účinok zamýšľanej transakcie na poskytovanie prístupu na pevnom mieste a na poskytovanie telefónnych služieb podľa článku 4. Národný regulačný orgán môže uložiť, zmeniť a doplniť alebo zrušiť špecifické povinnosti v súlade s článkom 6 ods. 2 smernice 2002/20/ES (smernica o povolení).‘
…“
Článok 4 smernice 2009/136, nazvaný „Transpozícia“, vo svojom odseku 1 prvom pododseku stanovuje:
„Členské štáty prijmú a do 25. mája 2011 uverejnia zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou. [Európskej k]omisii bezodkladne oznámia znenie týchto ustanovení.“
Treba poznamenať, že zmeny a doplnenia vykonané článkom 1 ods. 1 a 7 smernice 2009/136 v článku 1 ods. 1 a článku 8 smernice univerzálnej služby nemajú dôsledky pre odpoveď na otázku položenú vnútroštátnym súdom.
Írske právo
European Communities (Electronic Communications Networks and Services) (Universal Service and Users’ Rights) Regulations 2011 [nariadenia preberajúce právo Európskych spoločenstiev o elektronických komunikačných sieťach a službách (univerzálna služba a práva užívateľov) z roku 2011] (S.I. č. 337, ďalej len „vnútroštátne nariadenie univerzálnej služby“) obsahuje § 11, nazvaný „Kalkulácia nákladov záväzkov univerzálnej služby“, ktorý stanovuje:
„1.   V prípade, že podnik určený ako podnik, ktorý má záväzok [univerzálnej služby], chce získať financovanie na čisté náklady súvisiace s plnením tohto záväzku, môže predložiť regulačnému orgánu písomnú žiadosť na účel získania takéhoto financovania.
2.   Ku každej žiadosti podanej na základe odseku 1 sa prikladajú informácie na podporu tejto žiadosti, ktoré môže regulačný orgán odôvodnene požadovať na účely odseku 3. Údaje sa môžu vzťahovať na každé obdobie, ktoré môže určiť regulačný orgán.
3.   Regulačný orgán na základe informácií, vrátane informácií predložených podľa odseku 2, ktoré považuje za dostatočné na to, aby bolo možné pristúpiť k rozhodnutiu vedenému v tomto odseku, rozhodne, či záväzok uvedený v odseku 1 môže pre dotknutý podnik predstavovať nespravodlivé zaťaženie.
4.   Pokiaľ regulačný orgán rozhodne, že záväzok uvedený v odseku 1 môže predstavovať nespravodlivé zaťaženie, vypočíta čisté náklady na splnenie tohto záväzku na základe:
a)
čistých nákladov, berúc do úvahy prípadnú trhovú výhodu, ktorú podnik získava, vypočítaných v súlade s údajmi uvedenými v prílohe 2 časti A,
alebo
b)
prípadne čistých nákladov stanovených metódou určenia v súlade s § 7 ods. 3.
5.   Určený podnik uvedený v odseku 1 poskytne informácie, ktoré regulačný orgán odôvodnene požaduje na účely odseku 4.
6.   V prípade, že regulačný orgán rozhodne, že záväzok uvedený v odseku 1 nepredstavuje nespravodlivé zaťaženie, oznámi toto rozhodnutie, ako aj dôvody tohto rozhodnutia, dotknutému podniku hneď, ako je to odôvodnene možné, po tom, ako dospel k tomuto rozhodnutiu.
…“
Podľa § 12 vnútroštátneho nariadenia univerzálnej služby, nazvaného „Financovanie záväzkov univerzálnej služby“, sa stanovuje:
„1.   V prípade, že regulačný orgán na základe kalkulácie čistých nákladov upravenej v § 11 usúdi, že čisté náklady na splnenie záväzku [univerzálnej služby] predstavujú pre podnik nespravodlivé zaťaženie, rozdelí čisté náklady záväzku univerzálnej služby medzi poskytovateľov elektronických telekomunikačných sietí a služieb.
2.   Regulačný orgán zavedie mechanizmus rozdeľovania, ktorý spravuje on sám alebo orgán nezávislý od určených podnikov, pričom predmetný orgán je pod dohľadom regulačného orgánu. Predmetom financovania môžu byť len čisté náklady záväzkov [univerzálnej služby] vypočítané v súlade s § 11.
3.   Mechanizmus rozdeľovania zavedený v súlade s odsekom 2 rešpektuje princípy transparentnosti, čo najmenšej deformácie trhu, nediskriminácie a proporcionality… Regulačný orgán sa môže rozhodnúť, že nebude požadovať príspevky od podnikov, ktorých overený vnútroštátny obrat je nižší ako akákoľvek suma, ktorú môže regulačný orgán podľa potreby určiť, berúc do úvahy prípadné stanoviská, ktoré sa s ním vymieňajú v rámci prípadných konzultácií uskutočnených v súlade s § 26.
…“
Dňa 31. mája 2011 uverejnila regulačná komisia rozhodnutie 04/11 pozostávajúce zo série očíslovaných rozhodnutí, ktoré stanovujú zásady a metódy kalkulácie čistých nákladov a príjmov zo záväzku univerzálnej služby, zásady a metódy kalkulácie ostatných príjmov z tejto povinnosti, ako aj prístup, ktorý sa má zvoliť na účely rozhodnutia o tom, či poskytovateľ univerzálnej služby znášal z dôvodu čistých nákladov nespravodlivé zaťaženie.
Rozhodnutia očíslované 38 až 41 znejú takto:
„38. Na to, aby [poskytovateľ univerzálnej služby] znášal nespravodlivé zaťaženie, musia byť splnené tri kumulatívne podmienky:
i.
musia existovať priame, overiteľné a overené čisté náklady;
ii.
zisk zo [záväzku univerzálnej služby] nesmie presiahnuť čisté náklady (to znamená, že sa konštatovali kladné čisté náklady);
iii.
tieto kladné čisté náklady sú a) v porovnaní s administratívnymi nákladmi mechanizmu rozdeľovania výrazné a b) spôsobujú značnú konkurenčnú nevýhodu pre [poskytovateľa univerzálnej služby].
39. Ak sú kladné čisté náklady relatívne nízke, [regulačný orgán] na základe overených nákladov [záväzku univerzálnej služby] rozhodne, či financovanie [záväzku univerzálnej služby] je alebo nie je odôvodnené, berúc do úvahy administratívne náklady na zriadenie a prevádzkovanie mechanizmu rozdeľovania (v porovnaní s kladnými čistými nákladmi [univerzálnej služby]) a zohľadniac neprimeranú povahu týchto nákladov vo vzťahu k akémukoľvek čistému prevodu na [poskytovateľa univerzálnej služby].
40. Ak kladné čisté náklady nie sú relatívne nízke, [regulačný orgán] posúdi, či tieto čisté náklady významne ovplyvňujú ziskovosť [poskytovateľa univerzálnej služby] a/alebo jeho schopnosť dosiahnuť spravodlivú mieru návratnosti investovaného kapitálu; a
41. Ak kladné čisté náklady významne ovplyvňujú ziskovosť [poskytovateľa univerzálnej služby], [regulačný orgán] posúdi, či takéto čisté náklady významne ovplyvňujú schopnosť [poskytovateľa univerzálnej služby] zúčastňovať sa v budúcnosti na hospodárskej súťaži za rovnocenných podmienok vo vzťahu ku svojim konkurentom.“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Spoločnosť Eircom je historický monopolný operátor na írskom telekomunikačnom trhu. Regulačná komisia označila tento podnik za jediného poskytovateľa univerzálnej služby v roku 2003. Podľa vnútroštátneho súdu je Eircom do dnešného dňa jediným operátorom v Írsku, ktorý poskytuje prístup na pevnom mieste, ako aj hlasové služby a služby platených verejných telefónnych automatov.
V nadväznosti na žiadosti o financovanie čistých nákladov záväzku univerzálnej služby, ktoré podala Eircom na základe § 11 vnútroštátneho nariadenia univerzálnej služby a ktorých cieľom bolo to, aby v súlade s § 12 tohto vnútroštátneho nariadenia boli náklady záväzkov univerzálnej služby rozdelené medzi jednotlivých operátorov prítomných na trhu, prijala regulačná komisia 18. apríla 2019 päť rozhodnutí (ďalej len „sporné rozhodnutia“), v ktorých dospela k záveru, že čisté náklady znášané spoločnosťou Eircom na základe jej záväzkov univerzálnej služby od roku 2010 do roku 2015 nepredstavujú pre túto spoločnosť nespravodlivé zaťaženie. Regulačný úrad preto spornými rozhodnutiami odmietol použiť mechanizmus rozdeľovania uvedený v tomto § 12.
Vnútroštátny súd, na ktorý bola podaná žaloba proti sporným rozhodnutiam, konštatoval, že z týchto rozhodnutí vyplýva, že regulačná komisia uskutočnila kalkuláciu, podľa ktorej boli za predmetných 5 rokov čisté náklady záväzkov univerzálnej služby, zaťažujúce spoločnosť Eircom, takmer 43 miliónov eur. Zisk tohto podniku za skúmané obdobie pred úrokmi a zdanením bol vo vzťahu k činnostiam pevných liniek vo výške 1,397 miliardy eur.
Regulačná komisia sa v každom zo sporných rozhodnutí opierala o
Unfair burden report
(správa o nespravodlivom zaťažení), ktorú vyhotovila na jej žiadosť poradenská spoločnosť. Podľa týchto správ, pokiaľ ide o podmienky uvedené v rozhodnutí 38, Eircom znáša kladné čisté náklady za každý z posudzovaných rokov, pričom zisk, ktorý pre tento podnik vyplýva z jeho záväzkov univerzálnej služby, nepresahuje čisté náklady týchto záväzkov a kladné čisté náklady sú v porovnaní s administratívnymi nákladmi mechanizmu rozdeľovania výrazné.
Z týchto správ vyplýva, že pokiaľ ide o posúdenie vyžadované rozhodnutím 40, ziskovosť spoločnosti Eircom a jej schopnosť dosiahnuť spravodlivú mieru návratnosti investovaného kapitálu neboli počas relevantného obdobia významne ovplyvnené čistými nákladmi na plnenie jej záväzkov univerzálnej služby.
Referenčné kritérium použité v uvedených správach a potvrdené regulačnou komisiou na účely posúdenia schopnosti spoločnosti Eircom dosiahnuť spravodlivú mieru návratnosti, spočívalo v porovnaní opatrenia návratnosti investovaného kapitálu (ďalej len „ROCE“) finančných výnosov spoločnosti Eircom s regulovanými váženými priemernými nákladmi na kapitál, čo sú náklady, ktoré predtým stanovila regulačná komisia. Napríklad pokiaľ ide o činnosti pevnej telefónnej siete spoločnosti Eircom, pri zohľadnení čistých nákladov jej záväzkov univerzálnej služby, ROCE prekročila regulované vážené priemerné náklady na kapitál za každý skúmaný rok. So zreteľom na zistenia s tým súvisiace z týchto správ vyplýva, že pokiaľ ide o obdobie, ktorého sa týkali žiadosti spoločnosti Eircom o financovanie, zaťaženie v podobe čistých nákladov, ktoré táto spoločnosť znášala, nebolo neprimerané vzhľadom na jej schopnosť ich znášať.
Podľa vnútroštátneho súdu vyššie uvedená poradenská spoločnosť vyhlásila, že v dôsledku toho v rámci vypracovania správ týkajúcich sa skúmaného obdobia neposudzovala na základe rozhodnutia 41 to, či čisté náklady záväzkov univerzálnej služby spoločnosti Eircom mali vplyv na jej schopnosť zúčastňovať sa v budúcnosti na hospodárskej súťaži na dotknutom trhu za rovnocenných podmienok vo vzťahu ku svojim konkurentom.
Regulačná komisia však v sporných rozhodnutiach konštatovala, že neexistencia významného vplyvu na ziskovosť spoločnosti Eircom a jej schopnosť dosiahnuť primeranú mieru ROCE preukazujú, že čisté náklady na plnenie jej záväzkov univerzálnej služby nespôsobili tomuto podniku významnú konkurenčnú nevýhodu. Táto regulačná komisia tak usúdila, že nie je potrebné uskutočniť preskúmanie skreslenia hospodárskej súťaže, tak ako je uvedené v tomto rozhodnutí 41.
Vnútroštátny súd konštatuje, že tak uvedené správy, ako aj sporné rozhodnutia, sa sústreďujú len na charakteristické vlastnosti spoločnosti Eircom, pričom ani regulačná komisia, ani uvedená poradenská spoločnosť nevykonali posúdenie postavenia konkurentov spoločnosti Eircom na trhu.
Poukazuje tiež na to, že v období rokov 2010 – 2014 trhový podiel spoločnosti Eircom, pokiaľ ide o uzatváranie zmlúv na pevné telefónne linky so zákazníkmi, klesol zo 74,5 na 47,2 %, zatiaľ čo jeden z konkurentov spoločnosti Eircom napríklad v priebehu tohto obdobia zvýšil svoj podiel na vnútroštátnom trhu z 5 na 21,7 %. Z analýzy trhu, ktorú v priebehu roka 2014 vykonala regulačná komisia v rámci prieskumu uskutočneného u domácností počas roka 2013 v Dubline (Írsko), vyplýva, že podiel tohto konkurenta na trhu bol 42 % oproti 44 % v prípade spoločnosti Eircom.
Vnútroštátny súd v tejto súvislosti zdôrazňuje, že je nesporné, že charakteristickým znakom konkurenčného telekomunikačného trhu je to, že poskytovatelia služieb, ktorým nie sú zverené záväzky univerzálnej služby, „majú prospech z toho, že majú zákazníkov pripojených k sieti, ktorí by inak zostali bez služby (‚pozitívne externality‘), alebo že je tiež uznávanou črtou takýchto konkurenčných trhov, že si všetci poskytovatelia služieb môžu teoreticky vyberať len tie geografické centrá, ktoré sú výnosnejšie“.
Za týchto okolností vnútroštátny súd konštatuje, že medzi účastníkmi konania existuje nezhoda, pokiaľ ide o dosah rozsudku Súdneho dvora zo 6. októbra 2010, Base a i. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
), a uplatňovanie kritérií, ktoré z neho vyplývajú, týkajúcich sa posúdenia existencie nespravodlivého zaťaženia v prípade, akým je prípad spoločnosti Eircom, v ktorom sú záväzky univerzálnej služby zverené jedinému podniku.
Podľa vnútroštátneho súdu sa Eircom konkrétne domnieva, že tento rozsudok treba vykladať s prihliadnutím na legislatívny kontext veci, v ktorej bol vydaný, a že relatívna schopnosť podniku, ktorému boli zverené záväzky univerzálnej služby, znášať čisté náklady týchto záväzkov sa musí posudzovať tak, že sa vezmú do úvahy nielen jeho charakteristické vlastnosti, ale aj vlastnosti jeho konkurentov. V prípade neuskutočnenia takéhoto posúdenia existuje značné riziko toho, že všetky hospodárske subjekty budú mať prospech z pozitívnych externalít takéhoto podniku, ale že jedine tento podnik bude znášať náklady na ne, hoci však jeho situácia v porovnaní so situáciou jeho konkurentov nie je výrazne lepšia.
Regulačná komisia zase podľa vnútroštátneho súdu usudzuje, že z uvedeného rozsudku vyplýva, že na účely posúdenia toho, či čisté náklady záväzku univerzálnej služby, ktoré zaťažujú operátora, predstavujú nespravodlivé zaťaženie, je potrebné sa zamerať na schopnosť tohto operátora znášať tieto náklady s ohľadom na jeho charakteristické vlastnosti. Posúdenie existencie nespravodlivého zaťaženia na základe analýzy trhu nie je požiadavkou, ktorá by vyplývala buď z regulačného rámca, alebo z judikatúry Súdneho dvora.
Za týchto podmienok High Court (Vrchný súd, Írsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Za okolností, keď:
i)
bol telekomunikačný trh liberalizovaný a pôsobí na ňom viacero poskytovateľov telekomunikačných služieb;
ii)
jeden poskytovateľ služieb… bol vybraný zo strany národného regulačného orgánu (ďalej len ,NRO‘), aby plnil povinnosti týkajúce sa poskytovania univerzálnej služby…;
iii)
NRO stanovil, že s plnením [záväzkov univerzálnej služby] sú spojené kladné čisté náklady…; a
iv)
zo strany NRO bolo určené, že čisté náklady [záväzkov univerzálnej služby] sú podstatné v porovnaní s administratívnymi nákladmi na zriadenie mechanizmu rozdeľovania čistých nákladov [záväzkov univerzálnej služby] medzi účastníkmi trhu;
ak je NRO povinný na základe svojich povinností podľa smernice univerzálnej služby posúdiť, či sú čisté náklady [záväzkov univerzálnej služby] vzhľadom na schopnosť [poskytovateľa univerzálnej služby] ich znášať nadmerné, s prihliadnutím na všetky charakteristiky tohto [poskytovateľa univerzálnej služby], najmä kvalitu jeho zariadenia, jeho ekonomickú a finančnú situáciu a jeho podiel na trhu (ako sa uvádza v bode 42 rozsudku [zo 6. októbra 2010, Base a i. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
)]), je podľa smerníc prípustné, aby NRO vykonával toto posúdenie výlučne s prihliadnutím na charakteristiky/situáciu [poskytovateľa univerzálnej služby], alebo sa od neho vyžaduje posúdenie charakteristík/situácie [poskytovateľa univerzálnej služby] vo vzťahu k jeho konkurentom na relevantnom trhu?“
O prejudiciálnej otázke
Hneď na úvod treba uviesť, že hoci z formálneho hľadiska vnútroštátny súd nenaformuloval svoju prejudiciálnu otázku s odkazom na osobitné ustanovenia smernice univerzálnej služby, táto skutočnosť nebráni tomu, aby Súdny dvor poskytol vnútroštátnemu súdu všetky prvky výkladu, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie veci, ktorú prejednáva, či už na ne v predložených otázkach odkázal, alebo nie. V tejto súvislosti prináleží Súdnemu dvoru získať zo všetkých informácií, ktoré poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia jeho návrhu na začatie prejudiciálneho konania, prvky práva Únie, ktoré si vyžadujú výklad so zreteľom na predmet sporu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. novembra 2021, Governor of Cloverhill Prison a i.,
C‑479/21 PPU
,
EU:C:2021:929
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
V predmetnom prípade z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či sa články 12 a 13 smernice univerzálnej služby majú vykladať v tom zmysle, že na účely posúdenia, či čisté náklady záväzkov univerzálnej služby predstavujú pre operátora, ktorému boli takéto záväzky zverené, neprimerané zaťaženie, ukladajú príslušnému NRO povinnosť preskúmať charakteristické vlastnosti tohto operátora, berúc do úvahy jeho situáciu v porovnaní so situáciou jeho konkurentov na dotknutom trhu.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že účelom smernice univerzálnej služby je vytvoriť harmonizovaný regulačný rámec, ktorý v odvetví elektronických komunikácií zaručí poskytovanie univerzálnej služby, t. j. vymedzeného minimálneho súboru služieb všetkým koncovým užívateľom za prijateľnú cenu. Podľa článku 1 ods. 1 tejto smernice je jedným z jej cieľov zaručiť prístupnosť kvalitných verejných služieb v celej Únii prostredníctvom účinnej hospodárskej súťaže a možnosti výberu (rozsudok zo 6. októbra 2010, Base a i.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Podľa článku 3 ods. 2 smernice univerzálnej služby členské štáty stanovia najefektívnejší a najprimeranejší prístup k zabezpečeniu implementácie univerzálnej služby, pričom budú rešpektovať princípy objektivity, transparentnosti, nediskriminácie a proporcionality a budú sa snažiť o minimalizáciu skresľovania trhu a súčasne chrániť verejný záujem (rozsudok zo 6. októbra 2010, Base a i.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Ako uvádza odôvodnenie 4 smernice univerzálnej služby, zabezpečenie univerzálnej služby môže zahŕňať poskytovanie niektorých služieb niektorým koncovým užívateľom za ceny, ktoré sa odchyľujú od cien vyplývajúcich z obvyklých trhových podmienok. Preto normotvorca Únie stanovil, ako vyplýva z odôvodnenia 18 tejto smernice, že členské štáty by v prípade potreby mali vytvoriť mechanizmy financovania čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby v prípadoch, keď sa preukáže, že tieto záväzky možno plniť len so stratou alebo s čistými nákladmi, ktoré sa nachádzajú mimo obvyklých obchodných noriem (rozsudok zo 6. októbra 2010, Base a i.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Podľa článku 12 ods. 1 prvého pododseku smernice univerzálnej služby, ak NRO usúdia z tejto smernice, že poskytovanie univerzálnej služby, tak ako je stanovené v článkoch 3 až 10 tejto smernice, môže predstavovať nespravodlivé zaťaženie podnikov určených na poskytovanie univerzálnej služby, musia uskutočniť kalkuláciu čistých nákladov za jej poskytovanie.
Hoci ustanovenia článku 12 ods. 1 druhého pododseku, ako aj prílohy IV časti A k smernici univerzálnej služby obsahujú pravidlá, podľa ktorých treba vypočítať čisté náklady na poskytovanie univerzálnej služby, pokiaľ NRO usúdili, že jej poskytovanie môže predstavovať nespravodlivé zaťaženie, ani z tohto článku 12 ods. 1, ani z nijakého iného ustanovenia tejto smernice nevyplýva, že by normotvorca Únie mal v úmysle sám stanoviť podmienky, za ktorých sa NRO majú už vopred domnievať, že poskytovanie tejto služby môže predstavovať také nespravodlivé zaťaženie. Z ustanovení článku 13 smernice univerzálnej služby naopak vyplýva, že iba na základe výpočtu čistých nákladov na poskytovanie univerzálnej služby, ktorý je upravený v článku 12 tejto smernice, môžu NRO konštatovať, že podnik určený za poskytovateľa univerzálnej služby skutočne znáša nespravodlivé zaťaženie, a členské štáty potom musia na žiadosť tohto podniku rozhodnúť o prijatí pravidiel náhrady z dôvodu týchto nákladov (rozsudok zo 6. októbra 2010, Base a i.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
, body
a
).
Pokiaľ ide o pojem „nespravodlivé zaťaženie“, tento pojem smernica univerzálnej služby nevymedzuje. Ako už mal Súdny dvor príležitosť konštatovať vo svojom rozsudku zo 6. októbra 2010, Base a i. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
, bod
), z odôvodnenia 21 smernice univerzálnej služby vyplýva, že normotvorca Únie zamýšľal naviazať mechanizmy náhrady čistých nákladov, ktoré môžu podniku vzniknúť na základe poskytovania univerzálnej služby, s existenciou nadmerného zaťaženia pre tento podnik. Normotvorca Únie, ktorý sa domnieval, že čisté náklady na univerzálnu službu nepredstavujú nevyhnutne nadmerné zaťaženie pre všetky dotknuté podniky, chcel v tejto súvislosti vylúčiť, aby akékoľvek čisté náklady na univerzálnu službu automaticky viedli ku vzniku práva na náhradu. Súdny dvor na základe uvedeného dospel k záveru, že je nespravodlivým zaťažením, ktorého existenciu musí NRO konštatovať pred poskytnutím akejkoľvek náhrady, zaťaženie, ktoré je pre každý z dotknutých podnikov nadmerné, pokiaľ ide o jeho schopnosť znášať ho s ohľadom na súhrn vlastností podniku, najmä na úroveň jeho vybavenia, jeho ekonomickú a finančnú situáciu, ako aj jeho podiel na trhu.
Je síce úlohou NRO, aby všeobecne a neosobne stanovil kritériá umožňujúce určiť hranicu, pri ktorej prekročení možno s ohľadom na vlastnosti podniku uvedené v predchádzajúcom bode považovať zaťaženie za nadmerné, keďže smernica univerzálnej služby v tomto ohľade neobsahuje nijaké spresnenie, NRO však môže na účely uplatnenia článku 13 tejto smernice konštatovať, že zaťaženie spojené s poskytovaním univerzálnej služby je nespravodlivé, len pod podmienkou, že vykoná konkrétne preskúmanie situácie každého dotknutého podniku z hľadiska týchto kritérií (rozsudok zo 6. októbra 2010, Base a i.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
, bod
).
Pokiaľ NRO konštatuje, že jeden alebo viacero z podnikov určených za poskytovateľov univerzálnej služby znáša nespravodlivé zaťaženie a tento podnik alebo tieto podniky požiadajú o náhradu za toto zaťaženie, prináleží potom členskému štátu zaviesť mechanizmy potrebné na tento účel v súlade s článkom 13 smernice univerzálnej služby (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2010, Base a i.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
, bod
).
So zreteľom na to, čo bolo pripomenuté vyššie, Súdny dvor vo svojom rozsudku zo 6. októbra 2010, Base a i. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
, bod
), dospel k záveru, že členské štáty nemôžu konštatovať, že poskytovanie univerzálnej služby skutočne predstavuje nespravodlivé zaťaženie, za ktoré možno poskytnúť náhradu, bez toho, aby predtým vypočítali čisté náklady, ktoré toto poskytovanie predstavuje pre každý z podnikov, ktorý má túto službu poskytovať, a posúdili, či tieto náklady predstavujú pre uvedený podnik nadmerné zaťaženie, a napokon tiež nemôžu prijať systém náhrad, v rámci ktorého by náhrada nebola úmerná uvedeným čistým nákladom, lebo inak by porušili povinnosti vyplývajúce zo smernice univerzálnej služby.
V tejto súvislosti treba na úvod konštatovať, že akékoľvek zohľadnenie trhového podielu poskytovateľa univerzálnej služby si vyžaduje, aby proces určovania prípadného nespravodlivého zaťaženia tohto poskytovateľa z dôvodu jeho záväzkov univerzálnej služby zahŕňal inherentný porovnávací komponent, ktorý NRO musí vziať do úvahy. Len samotné konštatovanie skutočností týkajúcich sa trhového podielu uvedeného poskytovateľa, posudzované samostatne, totiž neumožňuje vyvodiť užitočné závery v prípade neexistencie porovnania s trhovými podielmi jeho konkurentov. Tieto závery sa môžu líšiť v závislosti od počtu konkurentov prítomných na trhu, od väzieb, ktoré medzi nimi prípadne existujú, alebo aj od jednotlivých odvetví dotknutého trhu, v ktorých títo konkurenti pôsobia.
V dôsledku uvedeného, tak ako uvádzajú Eircom, česká vláda a Komisia, z relevantných ustanovení smernice univerzálnej služby vyplýva, že príslušný NRO musí v rámci tohto procesu zohľadniť situáciu poskytovateľa univerzálnej služby v porovnaní so situáciou jeho konkurentov na dotknutom trhu.
Ako bolo totiž pripomenuté v bodoch 34 a 35 tohto rozsudku, podľa článku 1 ods. 1 tejto smernice je hlavným cieľom sledovaným touto smernicou zaručiť prístupnosť kvalitných verejných služieb v celej Únii prostredníctvom účinnej hospodárskej súťaže a možnosti výberu. Navyše pri vykonávaní univerzálnej služby sa členské štáty musia podľa článku 3 ods. 2 uvedenej smernice najmä snažiť o minimalizáciu skresľovania trhu, a to najmä pri poskytovaní služieb za ceny alebo iné podmienky, ktoré sa odchyľujú od bežných obchodných podmienok, pričom musia rešpektovať verejný záujem.
Okrem toho, pokiaľ ide konkrétne o kalkuláciu čistých nákladov na plnenie záväzkov univerzálnej služby, ako aj ich prípadné financovanie, v odôvodnení 4 tejto smernice sa uvádza, že kompenzácia pre podniky určené na poskytovanie niektorej služby niektorým koncovým užívateľom za ceny, ktoré sa odchyľujú od cien vyplývajúcich z bežných trhových podmienok, však za týchto okolností nemusí vyústiť do deformácie hospodárskej súťaže za predpokladu, že určeným podnikom sa uhradia vyvolané špecifické čisté náklady, a za predpokladu, že čisté nákladové zaťaženie sa uhrádza konkurenčne neutrálnym spôsobom.
Z toho vyplýva, že posúdenie stavu hospodárskej súťaže na dotknutom trhu je neoddeliteľnou súčasťou podmienok uplatnenia článkov 12 a 13 smernice univerzálnej služby (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. júna 2008, Komisia/Francúzsko,
C‑220/07
, neuverejnený,
EU:C:2008:354
, body
a
, ako aj z 21. decembra 2016, TDC,
C‑327/15
,
EU:C:2016:974
, bod
).
Okrem toho treba konštatovať, že posúdenie charakteristických vlastností týkajúcich sa poskytovateľa univerzálnej služby z hľadiska konkurenčného prostredia, v ktorom sa tento poskytovateľ vyvíja, je tiež v súlade s cieľmi stanovenými v smernici univerzálnej služby.
Platí to predovšetkým v prípade skutočností, ktoré sa týkajú ekonomickej a finančnej situácie poskytovateľa univerzálnej služby. Len samotné konštatovanie, že takýto poskytovateľ zostáva ziskovým napriek zaťaženiu, ktoré znáša z dôvodu čistých nákladov na plnenie jeho záväzkov univerzálnej služby, totiž neumožňuje vyvodiť závery o dôsledkoch týchto čistých nákladov na schopnosť tohto poskytovateľa konkurovať iným operátorom prítomným na rozvíjajúcom sa trhu. Nemožno vylúčiť, že zaťaženie, ktoré pre takého poskytovateľa predstavujú čisté náklady záväzkov univerzálnej služby, sťažuje alebo komplikuje financovanie investícií do nových technológií alebo súvisiacich trhov, t. j. investícií, ktoré by mohli prípadne uskutočniť jeho konkurenti a ktoré sú z tohto dôvodu spôsobilé poskytnúť týmto konkurentom významné konkurenčné výhody.
Práve s prihliadnutím na situáciu poskytovateľa univerzálnej služby v porovnaní so situáciou jeho konkurentov tak má NRO možnosť posúdiť, či čisté náklady záväzkov univerzálnej služby, ktoré má povinnosť plniť, predstavujú pre tohto poskytovateľa z dôvodu výsledného skreslenia hospodárskej súťaže na dotknutom trhu v neprospech tohto poskytovateľa nespravodlivé zaťaženie v zmysle článkov 12 a 13 smernice univerzálnej služby.
V tejto súvislosti, tak ako už bolo pripomenuté v bode 45 tohto rozsudku, podľa článku 1 ods. 1 smernice univerzálnej služby predstavuje prístupnosť kvalitných verejných služieb v celej Únii prostredníctvom účinnej hospodárskej súťaže a možnosti výberu hlavný cieľ tejto smernice. Keďže by pritom zhoršenie konkurenčného postavenia poskytovateľa univerzálnej služby z dôvodu nespravodlivého zaťaženia, ktoré tento poskytovateľ znáša z dôvodu svojich záväzkov univerzálnej služby, narušilo účinnú hospodársku súťaž na dotknutom trhu, takáto okolnosť by mohla ohroziť podmienky poskytovania univerzálnej služby a v konečnom dôsledku aj dosiahnutie tohto cieľa.
V súlade s časťou A prílohy IV k smernici univerzálnej služby tak pri kalkulácii čistých nákladov, ktoré zaťažujú poskytovateľa univerzálnej služby, treba posúdiť náklady, ktorým by sa určený podnik vyhol, ak by mal možnosť neplniť záväzky univerzálnej služby. NRO musí práve v súvislosti so závermi, ktoré vyvodzuje z tohto procesu, zohľadniť situáciu tohto poskytovateľa v porovnaní so situáciou jeho konkurentov na dotknutom trhu.
V rámci tejto analýzy NRO, ktorému bola predložená taká žiadosť, aká je uvedená v článku 13 smernice univerzálnej služby, musí zohľadniť aj rozsah tejto žiadosti a dôkazy, na ktoré sa odvoláva poskytovateľ, ktorý sa snaží dosiahnuť zmenu podmienok financovania čistých nákladov záväzkov univerzálnej služby.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že články 12 a 13 smernice univerzálnej služby sa majú vykladať v tom zmysle, že na účely posúdenia, či čisté náklady záväzkov univerzálnej služby predstavujú pre operátora, ktorému boli takéto záväzky zverené, neprimerané zaťaženie, ukladajú príslušnému NRO povinnosť preskúmať charakteristické vlastnosti tohto operátora, berúc do úvahy jeho situáciu v porovnaní so situáciou jeho konkurentov na dotknutom trhu.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

Články 12 a 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby)

sa majú vykladať v tom zmysle, že:

na účely posúdenia, či čisté náklady záväzkov univerzálnej služby predstavujú pre operátora, ktorému boli takéto záväzky zverené, neprimerané zaťaženie, ukladajú príslušnému národnému regulačnému orgánu povinnosť preskúmať charakteristické vlastnosti tohto operátora, berúc do úvahy jeho situáciu v porovnaní so situáciou jeho konkurentov na dotknutom trhu.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.