CELEX: 62021CJ0571
Ennakkoratkaisupyyntö
Energiatuotteiden ja sähkön verotus
Direktiivi 2003/96/EY
14 artiklan 1 kohdan a alakohta
21 artiklan 3 kohdan toinen ja kolmas virke
Sähkön tuottamiseen ja sähköntuotantokyvyn säilyttämiseen käytettävä sähkö
Verovapautus
Ulottuvuus
Avokaivokset
Polttoainesäiliöiden ja kuljetusvälineiden käyttöön käytettävä sähkö

Ennakkoratkaisupyyntö koskee energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY (EUVL 2003, L 283, s. 51) 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 21 artiklan 3 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat RWE Power Aktiengesellschaft  ja Hauptzollamt Duisburg (Duisburgin päätullitoimipaikka, Saksa) ja jossa on kyse siitä, että kyseinen viranomainen kieltäytyi vapauttamasta verosta sähköä, jota RWE Power oli käyttänyt vuosina 2003 ja 2004 avokaivoksillaan ja sähkövoimaloissaan sähköntuotantotoiminnassa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Direktiivin 2003/96 johdanto-osan 2–5 ja 24 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(2)      Sellaisten yhteisön säännösten puuttuminen, joiden mukaisesti sähköön ja muihin energiatuotteisiin kuin kivennäisöljyihin sovelletaan vähimmäisverokantaa, voi haitata sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa.
(3)      Sisämarkkinoiden moitteeton toiminta ja yhteisön muiden politiikkojen tavoitteiden toteutuminen edellyttävät, että useimpien energiatuotteiden osalta, sähkö, maakaasu ja hiili mukaan luettuina, vahvistetaan verotuksen vähimmäistasot yhteisön tasolla.
(4)      Merkittävät erot jäsenvaltioiden energiaverotuksen osalta soveltamien kansallisten verotasojen välillä voivat osoittautua haitallisiksi sisämarkkinoiden moitteettomalle toiminnalle.
(5)      Kansallisissa verotasoissa nykyisin esiintyviä eroja voidaan tasoittaa vahvistamalla asianmukaiset yhteisön vähimmäisverotasot.
– –
(24)      Jäsenvaltioiden on syytä antaa soveltaa eräitä muita vapautuksia tai alhaisempia verotasoja, kun se ei haittaa sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa eikä saa aikaan kilpailun vääristymiä.”
Kyseisen direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kannettava energiatuotteista ja sähköstä veroa tämän direktiivin mukaisesti.”
Mainitun direktiivin 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan ”energiatuotteilla” tarkoitetaan direktiivissä muun muassa tuotteita, jotka kuuluvat yhdistetyn nimikkeistön (CN) koodiin 2702, johon kuuluu ”ruskohiili, myös yhteenpuristettu, ei kuitenkaan gagaatti”.
Tämä saman direktiivin 14 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      ”Sen lisäksi, mitä [valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 25.2.1992 annetussa neuvoston] direktiivissä 92/12/ETY [(EYVL 1992, L 76, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 20.7.2000 annetulla neuvoston direktiivillä 2000/47/EY (EYVL 2000, L 193, s. 73),] säädetään veronalaisten tuotteiden vapauttamisesta verosta tiettyjen käyttötarkoitusten perusteella ja sanotun kuitenkaan rajoittamatta yhteisön muiden säännösten soveltamista, jäsenvaltioiden on vapautettava verosta jäljempänä luetellut tuotteet edellytyksin, jotka jäsenvaltioiden on vahvistettava verovapautuksien oikean ja selkeän soveltamisen varmistamiseksi ja veropetosten, veron kiertämisen tai muiden väärinkäytösten estämiseksi:
a)      energiatuotteet ja sähkö, joita käytetään sähkön tuottamiseen, sekä sähkö, jota käytetään sähköntuotantokyvyn säilyttämiseen. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin ympäristöpoliittisista syistä määrätä näille tuotteille veroja ilman, että niiden tarvitsee noudattaa tässä direktiivissä vahvistettuja vähimmäisverotasoja. Tällöin näiden tuotteiden verotusta ei oteta huomioon 10 artiklassa tarkoitetun vähimmäistason noudattamista laskettaessa.
– –
c)      energiatuotteet, jotka toimitetaan käytettäviksi moottoripolttoaineina laivaliikenteeseen (kalastus mukaan lukien) yhteisön aluevesillä muutoin kuin yksityisillä huvialuksilla, ja aluksilla tuotettavaan sähköön.
– –
2.      Jäsenvaltiot voivat rajoittaa 1 kohdan b ja c alakohdassa säädettyjen vapautusten soveltamisen kansainväliseen ja yhteisön sisäiseen liikenteeseen. Lisäksi jos jäsenvaltio on tehnyt toisen jäsenvaltion kanssa kahdenvälisen sopimuksen, se voi olla soveltamatta tämän artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa säädettyjä vapautuksia. Tällaisissa tapauksissa ne voivat soveltaa tässä direktiivissä säädettyä vähimmäistasoa alempaa verotasoa.”
Kyseisen direktiivin 21 artiklan 3 kohdan sanamuoto on seuraava:
”Energiatuotteiden kulutusta energiatuotteita tuottavan laitoksen alueella ei pidetä verotettavana tapahtumana, jos kulutus muodostuu kyseisen laitoksen alueella tuotetuista energiatuotteista. Jäsenvaltiot voivat myös katsoa, etteivät muualla kuin tällaisen laitoksen alueella tuotetun sähkön ja muiden energiatuotteiden kulutus ja energiatuotteiden ja sähkön kulutus sähköntuotantoon käytettäviä polttoaineita tuottavan laitoksen alueella ole verotettavia tapahtumia. Jos tämä kulutus kuitenkin tapahtuu muussa tarkoituksessa kuin energiatuotteiden tuottamiseksi ja erityisesti ajoneuvojen käyttämiseksi, sitä on pidettävä verotettavana tapahtumana.”
Mainitun direktiivin 21 artiklan 5 kohdan kolmannessa alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Yksikköä, joka tuottaa sähköä omaan käyttöönsä, pidetään jakelijana. Poiketen siitä, mitä 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat myöntää tällaisille pienille sähköntuottajille verovapautuksen edellyttäen, että ne verottavat kyseisen sähkön tuottamiseen käytettyjä energiatuotteita.”

Saksan oikeus
Sähköveroa säännellään Saksassa etenkin sähköverosta 24.3.1999 annetulla lailla (Stromsteuergesetz; BGBl. 1999 I, s. 378 ja BGBl. 2000 I, s. 147), sellaisena kuin se on muutettuna 23.12.2002 annetulla lailla (BGBl. 2002 I, s. 4602) ja 29.12.2003 annetulla lailla (BGBl. 2003 I, s. 3076), joita sovelletaan verovuosiin 2003 ja 2004 (jäljempänä StromStG).
StromStG:n 9 §:n 1 momentin 2 kohdassa säädetään, että sähkön tuottamiseen käytettävä sähkö on vapautettu sähköverosta.
StromStG:n 11 §:ssä annetaan liittovaltion valtiovarainministeriölle valtuudet antaa asetuksella muun muassa StromStG:n 9 §:ssä säädettyjen veroetuuksien täytäntöönpanosäännöksiä.
Kyseisen ministeriön vastaavan asetuksen eli sähköverolain täytäntöönpanosta 31.5.2000 annetun asetuksen (Verordnung zur Durchführung des Stromsteuergesetzes; BGBl. 2000 I, s. 794) 12 §:n 1 momentin 1 kohdassa säädetään, että StromStG:n 9 §:n 1 momentin 2 kohdassa tarkoitettu sähkön tuottamiseen käytettävän sähkön käsite kattaa sähkön, jota sähköntuotantolaitoksen oheis- ja apulaitoksissa käytetään sähkön tuottamiseen sen teknisessä merkityksessä, etenkin vedenkäsittelyyn, höyryntuotannon vedensyöttöön, ulkoilman syöttöön, polttoaineen syöttöön tai savukaasujen puhdistukseen.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
RWE Powerilla oli Reinin ruskohiilialueella kolme erillään sijaitsevaa avokaivosta, joista se louhi ruskohiiltä enimmäkseen sähkövoimaloidensa sähköntuotantoa varten ja joista saatavasta hiilestä noin 10 prosenttia käytettiin ruskohiilibrikettien ja ‑pölyn tuotantoon sen tehtaissa.
RWE Power käytti vuonna 2004 avokaivoksissa yhteensä 2 847 925,939 megawattituntia (MWh) sähköä, jota se käytti pääasiallisesti ensinnäkin vesipumpuissa pohjavedenpinnan korkeuden alentamiseen, toiseksi suurissa laitteissa, kuten kauhapyöräkaivinkoneissa, jotka kaivoivat ruskohiiltä ja louhintajätettä, ja hihnakuljettimella varustetuissa koneissa, jotka täyttivät avokaivosta toisaalla louhintajätteellä, kolmanneksi avokaivoksen valaisemiseen ja neljänneksi ruskohiilen kuljettamiseen sähkökäyttöisillä, omilla raiteilla kulkevilla tavarajunilla ja sähkökäyttöisillä hihnakuljettimilla, jotka kuljettivat sekä raakahiiltä että louhintajätettä.
RWE Powerin sähkövoimaloiden toiminta perustui keskeytyksettömään sähköntuotantoon. Tämän sähköntuotannon turvaamiseksi RWE Powerilla oli ruskohiilivarastoja, joista hiiltä kuljetettiin vähitellen voimaloiden kattiloihin. Ruskohiili varastoitiin kussakin avokaivoksessa olevaan varastoon. Se kuljetettiin tämän jälkeen näistä kaivoksista voimaloiden varastoihin hihnakuljettimella tai yrityksen omalla sähkörautatiellä. Varastoista hiili lastattiin sähkökäyttöisillä hiilen kuormauskoneilla hihnalle, joka kuljetti ruskohiilen hiilimurskaimiin. Lopuksi murskattu hiili siirrettiin kattilan säiliöön.
Duisburgin päätullitoimipaikan määräämän verotarkastuksen yhteydessä todettiin 20.5.2009 päivätyssä kertomuksessa, että ruskohiilen jalostusta oli pidettävä polttoaineen valmistuksena ja siitä oli näin ollen kannettava sähkövero. Veronalaista on myös kaikki sähkö, jota käytetään ruskohiilen louhimiseen ja kuljettamiseen, joten myös hiilen kuormauskoneiden, kuljetushihnojen ja myllynpyörien käyttöön käytetystä sähköstä oli maksettava sähkövero.
Oikaisuvaatimus, jonka RWE Power teki verotarkastuksen jälkeen Duisburgin päätullitoimipaikan 8.10.2009 tekemästä verotuspäätöksestä, hylättiin, minkä  jälkeen RWE Power nosti kanteen Finanzgericht Düsseldorfissa (Düsseldorfin verotuomioistuin, Saksa), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
RWE Power toisti kyseisessä tuomioistuimessa näkemyksensä, jonka mukaan verovapautuksen on direktiivin 2003/96 nojalla katettava koko sähköntuotantotoimeen tarvittava sähkö. Sähköverosta vapauttamisen on lähtökohtaisesti koskettava kaikkia oheis- ja apulaitoksia, joita ilman sähköntuotantolaitos ei voi toimia. RWE Powerin mukaan ruskohiiltä on pidettävä polttoaineena, joten sähkön käyttö sen louhimiseen ja kuljettamiseen avokaivoksessa on myös vapautettava sähköverosta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn vapautuksen täsmällisestä ulottuvuudesta.
Finanzgericht Düsseldorf on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Voidaanko direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäistä virkettä, siltä osin kuin siinä säädetään, että sähkön tuottamiseen käytettävä sähkö vapautetaan verosta, tulkita tämän direktiivin 21 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen valossa siten, että tämä vapautus käsittää myös toimet, joilla avokaivoksessa tuotetaan energiatuotteita ja näistä energiatuotteista tehdään voimaloissa paremmin voimalakäyttöön soveltuvia esimerkiksi murskaamalla, erottamalla vierasaineet ja pilkkomalla kokoon, jota laitoksen kattilassa käytetään?
2)      Voidaanko direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäistä virkettä, siltä osin kuin siinä säädetään, että sähköntuotantokyvyn säilyttämiseen käytettävä sähkö vapautetaan verosta, tulkita direktiivin 2003/96 21 artiklan 3 kohdan kolmannen virkkeen valossa siten, että verosta on vapautettava myös sähkön käyttö sellaisten varastointilaitosten ja kuljetusvälineiden käyttämiseen, jotka ovat tarpeellisia voimaloiden jatkuvan toiminnan kannalta?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäistä virkettä, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 21 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen kanssa, tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä säädetty verovapautus, joka koskee sähkön tuottamiseen käytettävää sähköä, kattaa sähkön, jota käytetään ruskohiilen kaltaisen energiatuotteen louhinnassa avokaivoksesta sekä tämän energiatuotteen myöhemmässä jalostuksessa ja käsittelyssä sähkövoimaloissa sähkön tuottamista varten.
Direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisen virkkeen mukaan jäsenvaltioiden on vapautettava verosta edellytyksin, jotka niiden on vahvistettava verovapautusten oikean ja selkeän soveltamisen varmistamiseksi ja veropetosten, veron kiertämisen tai muiden väärinkäytösten estämiseksi, energiatuotteet ja sähkö, joita käytetään sähkön tuottamiseen, sekä sähkö, jota käytetään sähköntuotantokyvyn säilyttämiseen.
Direktiivin 2003/96 21 artiklan 3 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan energiatuotteiden kulutusta energiatuotteita tuottavan laitoksen alueella ei pidetä energiatuotteista kannettavan veron verotettavana tapahtumana, jos kulutus muodostuu kyseisen laitoksen alueella tuotetuista energiatuotteista. Kyseisen kohdan toisessa virkkeessä täsmennetään, että jäsenvaltiot voivat myös katsoa, etteivät muualla kuin tällaisen laitoksen alueella tuotetun sähkön ja muiden energiatuotteiden kulutus ja energiatuotteiden ja sähkön kulutus sähköntuotantoon käytettäviä polttoaineita tuottavan laitoksen alueella ole verotettavia tapahtumia.
Aluksi on muistutettava, että direktiivin 2003/96 tarkoituksena on, kuten sen johdanto-osan kolmannesta, neljännestä ja viidennestä perustelukappaleesta sekä 1 artiklasta ilmenee, energiatuotteiden ja sähkön sellaisen yhdenmukaisen verotusjärjestelmän vahvistaminen, jossa sääntönä on niiden verottaminen tässä direktiivissä vahvistettujen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti (tuomio 3.12.2020, Repsol Petróleo, C-44/19, EU:C:2020:982, 21 kohta).
Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vapautuksia koskevia direktiivin 2003/96 säännöksiä on tulkittava itsenäisesti niiden sanamuoto sekä kyseisen direktiivin systematiikka ja kyseisellä direktiivillä tavoitellut päämäärät huomioon ottaen (tuomio 7.3.2018, Cristal Union, C-31/17, EU:C:2018:168, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensinnäkin direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisen virkkeen sanamuodosta on todettava, että kyseisessä säännöksessä olevasta ilmauksesta ”energiatuotteet ja sähkö, joita käytetään sähkön tuottamiseen”, ilmenee, että sähkön käyttöä luonnehditaan kahdella tavalla.
Yhtäältä sähkön käytön on tapahduttava sähköntuotannon yhteydessä siten, että sillä vaikutetaan suoraan sähköntuotannon tekniseen prosessiin (ks. vastaavasti tuomio 3.12.2020, Repsol Petróleo, C-44/19, EU:C:2020:982, 34 kohta  oikeuskäytäntöviittauksineen). Tästä seuraa, kuten julkisasiamies on pääasiallisesti todennut ratkaisuehdotuksensa 53–55 kohdassa, että sähkön käyttö ruskohiilen kaltaisen energiatuotteen jalostukseen ja käsittelyyn, kuten murskaamiseen, vierasainesten poistamiseen, jauhamiseen ja kuivaamiseen, voi kuulua direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetyn vapautuksen piiriin, kun nämä toimet ovat sähköntuotantoprosessin kannalta välttämättömiä ja siihen suoraan tarkoitettuja. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 39 kohdassa, kyseisen säännöksen mukainen verovapautus ei sitä vastoin kata pelkästään sähköntuotantotoimen yhteydessä käytettävää sähköä, kuten muun muassa sähkönkulutusta sähköntuotantolaitoksen hallintorakennuksissa.
Toisaalta verovapautus edellyttää, että sähköä käytetään sähkön tuottamiseen eikä ruskohiilen kaltaisen energiatuotteen valmistamiseen. Tästä seuraa, kuten julkisasiamies on huomauttanut ratkaisuehdotuksensa 50 ja 51 kohdassa, että siltä osin kuin sähköä käytetään ruskohiilen tuotantotoimissa ja erityisesti sen louhintaa ja kuljetusta koskevissa toimissa ruskohiilen  varastoimiseksi, tämä kulutus ei kuulu direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetyn vapautuksen piiriin.
Tältä osin on merkityksetöntä, että ruskohiilen kaltainen raaka-aine louhitaan kaivoksesta, jotta sitä voidaan myöhemmin käyttää integroidussa sähköntuotantoprosessissa, joka tapahtuu samassa tuotantopaikassa tai ainakin louhimispaikan läheisyydessä, joten ruskohiilen louhinta ja kuljetus ovat tähän erityiseen sähköntuotantomenetelmään olennaisesti kuuluvia välivaiheita. Jo se seikka, että käytetty sähkö johtaa sähköntuotantoon ainoastaan sellaisen energiatuotteen välityksellä, joka lähtökohtaisesti kuuluu itsessään direktiivissä 2003/96 säädetyn verotuksen piiriin, osoittaa, ettei kyseinen sähkö vaikuta ”suoraan” sähköntuotannon tekniseen  prosessiin, toisin kuin tämän tuomion 27 kohdassa edellytetään.
Toiseksi direktiivin 2003/96 systematiikasta on muistutettava, ettei sillä pyritä ottamaan käyttöön yleisluonteisia vapautuksia. Koska direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdassa luetellaan tyhjentävästi jäsenvaltioille määrätyt pakolliset vapautukset energiatuotteiden ja sähkön verotuksen osalta, sen säännöksiä ei näin ollen voida tulkita laajentavasti viemättä kyseisellä direktiivillä käyttöön otetulta yhdenmukaistetulta verotukselta kaikkea tehokasta vaikutusta (tuomio 7.3.2018, Cristal Union, C-31/17, EU:C:2018:168, 24 ja 25 kohta ja tuomio 7.11.2019, Petrotel-Lukoil, C-68/18, EU:C:2019:933, 40 kohta).
Vaikka siis on mahdollista katsoa, että kaikella sähkönkulutuksella on riippumatta siitä, missä sähköntuotantovaiheessa se tapahtuu, yhteys lopulta tuotettuun sähköön, on kuitenkin niin, että jotta verovapautuksen poikkeuksellisen luonteen tehokas vaikutus voidaan säilyttää, on katsottava, että ainoastaan käyttö, joka suoraan vaikuttaa sähköntuotannon tekniseen prosessiin, kuuluu kyseisen säännöksen mukaisen verovapautuksen soveltamisalaan, lukuun ottamatta erityisesti kaikkea sähköntuotantoa, jota tapahtuu  aiemmassa vaiheessa sellaisen energiavälituotteen valmistamiseksi, jota puolestaan käytetään myöhemmin sähkön tuottamiseksi.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että unionin tuomioistuin on todennut direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetystä verovapautuksesta, jonka mukaan verosta vapautetaan energiatuotteet, jotka toimitetaan käytettäviksi moottoripolttoaineina yhteisön aluevesillä (kalastus mukaan lukien) muutoin kuin yksityisillä huvialuksilla, ja aluksilla tuotettava sähkö, että kyseisen vapautuksen soveltaminen edellyttää, että laivaliikennetoimia käytetään välittömästi vastikkeellisten palveluiden suorittamiseen eikä millään muulla tavalla (ks. vastaavasti tuomio 13.7.2017, Vakarų Baltijos laivų statykla, C‑151/16, EU:C:2017:537, 29 ja 30 kohta).
Tätä tulkintaa tukevat direktiivin 2003/96 21 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen säännökset, joiden mukaan jäsenvaltiot voivat muun muassa poikkeuksellisesti katsoa, etteivät muualla kuin energiatuotteita tuottavan laitoksen alueella tuotetun sähkön kulutus ja sähkön kulutus sähköntuotantoon käytettäviä polttoaineita tuottavan laitoksen alueella ole verotettavia tapahtumia.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 59 kohdassa, tämä valinnainen verovapautus menettäisi nimittäin tehokkaan vaikutuksen, jos sähkö, jota käytetään sellaisen energiatuotteen valmistukseen, jota puolestaan käytetään sähkön tuottamiseen, kuuluisi jo kyseisen direktiivin 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetyn pakollisen verovapautuksen piiriin pelkästään näiden kahden tuotantopaikan läheisyyden vuoksi. Nyt käsiteltävässä asiassa Saksan liittotasavalta ei ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvien tietojen mukaan kuitenkaan ole käyttänyt kyseisen 21 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä säädettyä mahdollisuutta.
Kolmanneksi on huomautettava direktiivin 2003/96 tavoitteista ensinnäkin, että kun kyseisellä direktiivillä säädetään energiatuotteiden ja sähkön yhdenmukaistetusta verotusjärjestelmästä, sillä pyritään direktiivin johdanto-osan 2–5 ja 24 perustelukappaleesta ilmenevän mukaisesti edistämään sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa energia-alalla välttämällä muun muassa kilpailun vääristymistä (tuomio 7.3.2018, Cristal Union, C-31/17, EU:C:2018:168, 29 kohta).
Tätä varten Euroopan unionin lainsäätäjä on päättänyt sähköntuotannon osalta – kuten muun muassa energiatuotteiden verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta annettavaa neuvoston direktiiviä koskevan ehdotuksen (EYVL 1997, C 139, s. 14) sivulta 5 ilmenee – velvoittaa jäsenvaltiot direktiivin 2003/96 1 artiklasta ilmenevän mukaisesti verottamaan tuotettua sähköä, jolloin sen tuotannossa käytettävät energiatuotteet on vastaavasti vapautettava verosta sähkön kaksinkertaisen verotuksen estämiseksi (ks. vastaavasti tuomio 7.3.2018, Cristal Union, C-31/17, EU:C:2018:168, 30 kohta).
Siitä, ettei sähköä, jota käytetään pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tuotantolaitoksessa sähkön tuottamiseksi, vapautettaisi verosta direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisen virkkeen nojalla, aiheutuisi juuri kaksinkertaisen verotuksen riski, koska kyseisen direktiivin 1 artiklan mukaan myös näin tuotettua sähköä verotettaisiin.
Direktiivillä 2003/96 ei tosin poisteta kokonaan kaksinkertaisen verotuksen riskiä, sillä jäsenvaltio voi kyseisen direktiivin 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisen virkkeen nojalla verottaa sähkön tuottamiseen käytettäviä energiatuotteita ympäristöpoliittisista syistä (ks. vastaavasti tuomio 4.6.2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems, C-5/14, EU:C:2015:354, 51 kohta).
Kuten pääasian vastaaja ja Euroopan komissio ovat kuitenkin perustellusti väittäneet, on kuitenkin niin, että jos ruskohiilen louhintaan ja kuljetukseen käytettävästä sähköstä ei kanneta veroa muulloin kuin direktiivin 2003/96 21 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitetuissa tapauksissa, erilainen verorasitus voisi johtaa erilaiseen kohteluun yhtäältä RWE Powerin kaltaisen sähkövoimaloita käyttävien ja ruskohiiltä sähköntuotantoa varten louhivien yritysten ja toisaalta niiden yritysten välillä, jotka hankkivat ruskohiiltä kolmansilta osapuolilta sähköntuotantoa varten,  mistä aiheutuisi kilpailun vääristymiä (ks. vastaavasti tuomio 27 juin 2018, Turbogás, C-90/17, EU:C:2018:498, 42 kohta).
RWE Power väittää tosin, että ruskohiilellä toimiva voimala voi toimia vain, jos se sijaitsee avokaivoksen läheisyydessä, koska kansallisia ja kansainvälisiä ruskohiilen toimitusmarkkinoita ei ole olemassa. Koska ruskohiiltä ei toimiteta pitkien etäisyyksien päähän, taloudellisesti tehokas hyödyntäminen edellyttäisi nimittäin integroidun prosessin käsitteeseen perustuvaa hyödyntämismallia, johon sisältyy ruskohiilen louhinta ja kuljetus raaka-aineena kattiloiden lämmitystä varten  sekä  tähän perustuva sähköntuotanto.
Vaikka nämä seikat pitäisivätkin paikkansa, niillä ei kuitenkaan voida kyseenalaistaa tämän tuomion 39 kohdassa esitettyä arviointia, koska ruskohiilen tuotantoon käytettävän sähkön vapauttaminen verosta niin, että suositaan RWE Powerin kaltaisia integroituja yrityksiä, johtaisi joka tapauksessa kilpailun vääristymiseen sähkömarkkinoilla.
Ensimmäiseen kysymykseen on siis vastattava, että direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäistä virkettä, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 21 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen kanssa, on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä säädetty verovapautus, joka koskee sähkön tuottamiseen käytettävää sähköä, ei kata sähköä, jota käytetään ruskohiilen kaltaisen energiatuotteen louhinnassa avokaivoksesta, kun tätä sähköä ei käytetä sähköntuotannon teknisessä prosessissa vaan energiatuotteen valmistusta varten. Tämä verovapautus voi sitä vastoin kattaa kyseisen energiatuotteen myöhemmän jalostuksen ja käsittelyn sähkövoimaloissa sähkön  tuottamista varten, kunhan nämä toimet ovat sähköntuotannon teknisen prosessin kannalta välttämättömiä ja siihen suoraan tarkoitettuja.


Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäistä virkettä, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 21 artiklan 3 kohdan kolmannen virkkeen kanssa, tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä säädetty verovapautus, joka koskee sähköntuotantokyvyn säilyttämiseksi käytettävää sähköä, kattaa sähkön, joka on tarkoitettu ruskohiilen kaltaisen energiatuotteen varastointilaitosten toimintaan ja sellaisten kuljetusvälineiden käyttöön, joilla kyseisen tuote voidaan kuljettaa avokaivoksista sähkövoimaloihin.
Tästä on aluksi todettava, että sähköntuotantokyvyn säilyttämiseen käytettävää sähköä  koskeva verovapautus mainitaan direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisessä virkkeessä samalla tavalla kuin sähkön tuottamiseen käytettäviä energiatuotteita ja sähköä koskeva verovapautus.
Näin ollen on katsottava, että tässä säännöksessä säädetään kahdesta tapauksesta, joiden soveltamisaloja ei pidä sekoittaa toisiinsa, sillä muuten jompikumpi näistä tapauksista menettää tehokkaan vaikutuksensa.
Lisäksi on niin, kuten julkisasiamies on selittänyt ratkaisuehdotuksensa 67 kohdassa, että direktiivin 2003/96 syntyhistoria tukee tätä tulkintaa.  Komission alkuperäisessä ehdotuksessa ehdotettiin nimittäin vain lähinnä ensimmäistä tilannetta vastaavaa verovapautusta (ks. komission ehdotuksen (EYVL 1997, C 139  s. 14) 13 artiklan 1 kohdan b alakohta). Euroopan unionin neuvosto lisäsi jälkimmäisen tapauksen vasta lainsäädäntömenettelyn myöhemmässä vaiheessa. Tästä on pääteltävä, että unionin lainsäätäjä on halunnut tällä lisäyksellä luoda toisenkin verovapautustapauksen, joka koskee ensiksi mainitun tapauksen kattamasta tilanteesta eroavaa tilannetta.
Tästä seuraa, että jälkimmäisessä tapauksessa säädetty verovapautus ei koske sähköntuotantotoimintoja vaan sähkön käyttöä, joka edeltää tai seuraa tätä tuotantoa, kun kyseisen käytön tarkoituksena on säilyttää sähköntuotantokyky.
Vastaavasti tämän tuomion 26–42 kohdassa ensimmäisen tapauksen osalta todetun tavoin on katsottava sähköntuotantokyvyn säilyttämiseen käytettävää sähköä koskevasta verovapautuksesta, että myös tätä vapautusta on tulkittava suppeasti, joten sen soveltaminen edellyttää, että sähköä käytetään suoraan sähköntuotannon teknisen prosessin kapasiteetin säilyttämiseen.
Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että RWE Powerin sähkövoimaloiden toiminta perustui keskeytyksettömään sähköntuotantoon. Tällaisen sähköntuotannon turvaamiseksi RWE Powerilla oli ruskohiilivarastoja, joita oli kolmea eri kokoa ja joita käytettiin eri tehtäviin ja joista ruskohiiltä kuljetettiin vähitellen voimaloiden kattiloihin. Tarkemmin sanoen ruskohiiltä varastoitiin ensin kussakin avokaivoksessa olevassa varastossa, jonka kapasiteetti riitti enintään voimalan kuuden päivän tarpeisiin, minkä jälkeen se kuljetettiin voimaloiden varastoihin, joiden kapasiteetti riitti enintään voimalan kahden päivän tarpeisiin.
Tämän tosiseikkojen kuvauksen perusteella vaikuttaa siltä, että jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkistuksista muuta johdu, ainoastaan sähkövoimalassa tapahtuneiden ruskohiilen varastointi- ja kuljetustoimien voidaan katsoa olevan sähköntuotannon teknisen prosessin kapasiteetin säilyttämisen kannalta välttämättömiä ja siihen suoraan tarkoitettuja, sillä näitä toimia tarvitaan turvaamaan keskeytyksettömän sähköntuotantokyvyn säilyttäminen, mistä syystä tällaiset toimet voidaan vapauttaa verosta direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisen virkkeen nojalla.
Ruskohiilen välivarastointitoimet avokaivoksissa sen sijaan vaikuttavat pikemminkin liittyvän ruskohiilen louhintaan kuin sähköntuotannon tekniseen prosessiin, mikä on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkistettava. Ruskohiilen kyseisiin kaivoksiin varastoimiseksi käytettävä sähkö ei tältä osin kuulu tämän verovapautuksen soveltamisalaan.
Tässä yhteydessä on vielä täsmennettävä, että käsiteltävässä asiassa merkitystä ei ole ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemalla direktiivin 2003/96 21 artiklan 3 kohdan kolmannella virkkeellä, jonka mukaan sähkön kulutusta muussa tarkoituksessa kuin energiatuotteiden tuottamiseksi, kuten erityisesti ajoneuvojen käyttämiseksi, pidetään verotettavana tapahtumana. Siltä osin kuin kyseisen 21 artiklan 3 kohdan kolmannessa virkkeessä on kyse tämän säännöksen toisessa virkkeessä tarkoitetusta sähkön käytöstä, ensiksi mainittu virke koskee nimittäin valinnaista järjestelmää, jota – kuten tämän tuomion 34 kohdassa on todettu – Saksan liittotasavalta ei ole ottanut käyttöön. Lisäksi mainitun kolmannen virkkeen ainoana tarkoituksena on rajoittaa sen ensimmäisessä ja toisessa virkkeessä mainittujen verovapautusten soveltamisalaa.
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäistä virkettä on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä säädetty verovapautus, joka koskee sähköntuotantokyvyn säilyttämiseksi käytettävää sähköä, voi kattaa sähkön, joka on tarkoitettu ruskohiilen kaltaisen energiatuotteen varastointilaitosten toimintaan ja sellaisten kuljetusvälineiden käyttöön, joilla kyseistä tuotetta voidaan kuljettaa, kun nämä toimet tapahtuvat sähkövoimaloissa ja  kunhan ne ovat sähköntuotannon teknisen prosessin kapasiteetin säilyttämisen kannalta välttämättömiä ja siihen suoraan tarkoitettuja siksi, että tällaisia toimia tarvitaan turvaamaan keskeytyksettömän sähköntuotantokyvyn säilyttäminen.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)

Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäistä virkettä, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 21 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen kanssa,
on tulkittava siten, että
kyseisessä säännöksessä säädetty verovapautus, joka koskee sähkön tuottamiseen käytettävää sähköä, ei kata sähköä, jota käytetään ruskohiilen kaltaisen energiatuotteen louhinnassa avokaivoksesta, kun tätä sähköä ei käytetä sähköntuotannon teknisessä prosessissa vaan energiatuotteen valmistusta varten. Tämä verovapautus voi sitä vastoin kattaa kyseisen energiatuotteen myöhemmän jalostuksen ja käsittelyn sähkövoimaloissa sähkön tuottamista varten, kunhan nämä toimet ovat sähköntuotannon teknisen prosessin kannalta välttämättömiä ja siihen suoraan tarkoitettuja.
2)

Direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäistä virkettä
on tulkittava siten, että
kyseisessä säännöksessä säädetty verovapautus, joka koskee sähköntuotantokyvyn säilyttämiseksi käytettävää sähköä, voi kattaa sähkön, joka on tarkoitettu ruskohiilen kaltaisen energiatuotteen varastointilaitosten toimintaan ja sellaisten kuljetusvälineiden käyttöön, joilla kyseistä tuotetta voidaan kuljettaa, kun nämä toimet tapahtuvat sähkövoimaloissa ja kunhan ne ovat sähköntuotannon teknisen prosessin kapasiteetin säilyttämisen kannalta välttämättömiä ja siihen suoraan tarkoitettuja siksi, että tällaisia toimia tarvitaan turvaamaan keskeytyksettömän sähköntuotantokyvyn säilyttäminen.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.