CELEX: 62022CJ0068
Överklagande
Personalmål
Europeiska investeringsbankens (EIB) personal
Begreppet invaliditet
Förklaring om arbetsförmåga
Omotiverad frånvaro
Talan om ogiltigförklaring och skadestånd

Europeiska investeringsbanken (EIB) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 24 november 2021, KL/EIB (
T‑370/20
,
EU:T:2021:822
) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogiltigförklarade tribunalen EIB:s beslut av den 8 februari och den 8 mars 2019 att förklara att KL har arbetsförmåga och har varit olovligt frånvarande från arbetet sedan den 18 februari 2019 och EIB:s ordförandes beslut av den 16 mars 2020 att vidhålla ovannämnda beslut (nedan gemensamt kallade de omtvistade besluten). Tribunalen förpliktade dessutom EIB att till KL betala en invaliditetspension från och med den 1 februari 2019 samt dröjsmålsränta på denna pension, med avdrag för de belopp som betalats ut till KL såsom lön under samma period och som KL inte hade rätt till på grund av invaliditetspensionen.
Tillämpliga bestämmelser
Övergångsbestämmelserna
I artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna till pensionsbestämmelserna för EIB:s anställda (nedan kallade övergångsbestämmelserna) föreskrivs följande:
”Vid tillämpningen av dessa bestämmelser ska en berörd person anses vara invalidiserad om det styrks att denne, till följd av sjukdom, olycksfall eller handikapp, är fysiskt eller mentalt oförmögen att varaktigt utföra sitt arbete eller andra arbetsuppgifter på motsvarande nivå och vars invaliditet erkänns i enlighet med artikel 48 nedan.”
I artikel 48–1 i övergångsbestämmelserna föreskrivs att invaliditet ska erkännas av en läkare som valts av EIB eller, i händelse av tvist, av den invaliditetskommitté som avses i artikel 13–1 i samma bestämmelser.
Artikel 51–1 i övergångsbestämmelserna har följande lydelse:
”Invaliditetspensionen ska minskas om den invalidiserade personen förvärvsarbetar i vinstsyfte, i den mån summan av invaliditetspensionen, barnpensioner och inkomster från detta förvärvsarbete överstiger nettolönen för den tjänstekategori och löneklass som den försäkrade hade, med samma familjesituation, vid den tidpunkt då denne invalidförklarades.”
Tjänsteföreskrifterna
I artikel 78 första stycket i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen, i deras lydelse vid tidpunkten för omständigheterna i förevarande mål (nedan kallade tjänsteföreskrifterna), föreskrivs följande:
”En tjänsteman ska på de villkor som föreskrivs i artiklarna 13–16 i bilaga VIII ha rätt till invaliditetsersättning vid total bestående invaliditet som hindrar honom att utföra de arbetsuppgifter som en tjänst i hans tjänstegrupp omfattar.”
Bakgrund till tvisten
Bakgrunden till tvisten, såsom den beskrivs i punkterna 1–39 i den överklagade domen, kan med avseende på förevarande mål sammanfattas enligt följande.
KL var anställd vid EIB från och med den 1 september 2001.
Efter att KL under flera perioder hade varit frånvarande från EIB, underrättade banken den 22 maj 2017 KL om att dess förtroendeläkare hade rekommenderat att KL skulle förklaras vara tillfälligt arbetsoförmögen (motsvarande 50 procent) under en period på sex månader från och med den 1 juni 2017.
Den 1 juni 2017 invände KL mot rekommendationen från EIB:s förtroendeläkare och gjorde gällande att han borde ha förklarats fullkomligt oförmögen att återinträda i tjänst. Han begärde följaktligen att det skulle inledas ett sådant medicinskt skiljeförfarande som föreskrivs i artikel 4 i bilaga X till de administrativa bestämmelser som är tillämpliga på EIB:s personal och som antagits för genomförande av EIB:s personalföreskrifter (nedan kallade de administrativa bestämmelserna).
Den 18 oktober 2017 undersöktes KL av den oberoende läkare som hade utsetts av EIB, som bekräftade utlåtandet från EIB:s förtroendeläkare. Denna slutsats meddelades EIB och KL.
Den 14 december 2017 informerade EIB KL om att diskussioner pågick för att göra det möjligt för honom att återgå till arbetet på deltid under en period på tre månader, med andra arbetsuppgifter än han tidigare haft. Vidare angavs att han mellan den 1 januari 2018 och hans återinträde i tjänst inte behövde inställa sig på arbetsplatsen.
Den 28 december 2017 bestred KL:s ombud de slutsatser som EIB hade för avsikt att dra av det medicinska skiljeförfarandet och hävdade att det förfarande som borde ha genomförts var invaliditetskommittéförfarandet enligt artikel 13–1 i övergångsbestämmelserna.
Efter det att EIB hade gått med på att inleda ett förfarande vid invaliditetskommittén, avgav invaliditetskommittén den 9 november 2018 en slutsats (nedan kallad invaliditetskommitténs slutsats av den 9 november 2018) som hade följande lydelse:
”På grund av sitt psykiska problem är [KL] oförmögen att återvända till sina senaste arbetsuppgifter och till sin tidigare arbetsgivare. Han är således invalidiserad i förhållande till EIB, men han är inte invalidiserad i förhållande till den allmänna arbetsmarknaden. [Invaliditetskommittén] är enhällig i denna fråga.”
Samma slutsats återfinns i ett utlåtande från den läkare som i enlighet med artikel 13–1 i övergångsbestämmelserna i samförstånd hade utsetts av de två andra läkare som ingår i invaliditetskommittén. Detta utlåtande hade rubriken ”Medicinskt expertutlåtandet inom ramen för invaliditetskommittén av den 9 november 2018”).
På grundval av tre formulär som hade lämnats in av de läkare som ingår i invaliditetskommittén, i vilka fältet ”
not invalid
” (icke ogiltig) hade kryssats (nedan kallade formulären av den 16 och den 23 januari 2019), meddelade denna kommitté den 23 januari 2019 EIB sitt enhälliga beslut, enligt vilket KL inte var invalidiserad.
Genom beslut av den 8 februari och den 8 mars 2019 förklarade EIB att KL hade arbetsförmåga och varit olovligt från arbetet sedan den 18 februari 2019, vilket är den dag då den ansåg att KL borde ha återupptagit sitt arbete.
Den 16 mars 2020, efter att det förlikningsförfarande som hade inletts på KL:s begäran hade misslyckats, sammanfattade EIB:s ordförande förlikningskommissionens slutsatser i detta avseende. EIB:s ordförande fastställde följaktligen besluten av den 8 februari och den 8 mars 2019.
Talan vid tribunalen och den överklagade domen
KL väckte, genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 11 juni 2020, talan om ogiltigförklaring av de omtvistade besluten. Den första grunden avsåg åsidosättande av artiklarna 46–1 och 48–1 i övergångsbestämmelserna och av artiklarna 11.1 och 11.3 i de administrativa bestämmelserna samt uppenbart oriktig bedömning. Den andra grunden avsåg åsidosättande av omsorgsplikten. Endast den första grunden är relevant för förevarande överklagande.
Genom denna grund kritiserar KL banken för att i de omtvistade besluten ha ansett att han hade arbetsförmåga och varit olovligt från arbetet sedan den 18 februari 2019. KL har i detta avseende påpekat att enligt invaliditetskommitténs slutsats av den 9 november 2018 och det medicinska expertutlåtandet inom ramen för nämnda kommitté ansågs han vara invalidiserad i förhållande till EIB. Han gjorde gällande att denna slutsats var tillräcklig för att han ska anses vara invalidiserad, i den mening som avses i artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna. EIB hävdade däremot att övergångsbestämmelserna endast erkänner en typ av invaliditet, nämligen invaliditet i förhållande till den allmänna arbetsmarknaden, och att invaliditetskommitténs yttrande hade uttryckts i formulären av den 16 och den 23 januari 2019, i vilka det förklarades att KL inte var invalidiserad.
För det första, vad gäller de handlingar som invaliditetskommitténs utlåtande bestod av, fann tribunalen, i punkterna 58–73 i den överklagade domen, att bedömningen av huruvida de omtvistade besluten var lagenliga inte endast skulle göras mot bakgrund av formulären av den 16 och den 23 januari 2019, utan även med beaktande av invaliditetskommitténs slutsats av den 9 november 2018, vilken hade bekräftats av det medicinska expertutlåtandet inom ramen för nämnda kommitté.
För det andra, fann tribunalen, i punkterna 74–81 i den överklagade domen, att enligt invaliditetskommitténs yttrande, såsom det framgår av de handlingar som nämns i punkt 20 i förevarande dom, kunde KL inte längre utföra sina arbetsuppgifter vid EIB, men han kunde fortfarande utöva yrkesverksamhet på den allmänna arbetsmarknaden.
För det tredje, slog tribunalen, i punkterna 83–85 i den överklagade domen, fast att begreppet ”invaliditet” för en anställd vid EIB, i den mening som avses i artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna och artikel 11.1 i de administrativa bestämmelserna, ska bedömas mot bakgrund av den anställdes förmåga att återgå till ”sitt arbete eller andra arbetsuppgifter på motsvarande nivå”, varvid dessa arbetsuppgifter också ska vara interna för EIB.
För att komma fram till denna bedömning slog tribunalen, för det första, fast i punkterna 86–89 i den överklagade domen, att nämnda bestämmelser i EIB:s regelverk, i analogi med artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, hänvisar till arbetsuppgifter vid detta organ. För det andra, underströk tribunalen, i punkterna 90–93 i den överklagade domen, att de invaliditetskommittéer som EIB har inrättat är dess egna interna organ och att de har således inte någon rättslig behörighet att bedöma bankens anställdas förmåga att utföra arbetsuppgifter utanför EIB. För det tredje, underkände tribunalen, i punkterna 94–99 i den överklagade domen, EIB:s tolkning av artikel 51–1 i övergångsbestämmelserna, enligt vilken dessa bestämmelser endast avser de ovanliga situationer där en person som förklarats vara invalidiserad inom EIB utövar en annan verksamhet utanför EIB än den som vederbörande utövade inom EIB.
I punkterna 100 och 101 i den överklagade domen slog tribunalen fast att eftersom invaliditetskommittén hade förklarat att KL inte kunde utföra arbetsuppgifter vid EIB och eftersom begreppet invaliditet, i den mening som avses i artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna och artikel 11.1 i de administrativa föreskrifterna, endast ska bedömas i förhållande till detta organ, var EIB skyldig att invalidförklara KL. Tribunalen fann därför att EIB hade åsidosatt dessa bestämmelser genom att i de angripna besluten förklara att KL hade arbetsförmåga och hade varit olovligt frånvarande från arbetet sedan den 18 februari 2019. Tribunalen biföll följaktligen KL:s talan på den första grunden och ogiltigförklarade dessa beslut.
Parternas yrkanden i domstolen
EIB yrkar att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
för det fall att den anser att målet är färdigt för avgörande, bifalla EIB:s yrkanden i första instans, och
–
förplikta KL att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanser.
KL har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta EIB att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
EIB har åberopat två grunder till stöd för sitt överklagande. Den första grunden, som avser en felaktig tolkning av begreppet invaliditet, består av fyra delar, varav den första och den fjärde ska prövas tillsammans. Den andra grunden, som består av två delar, vilka ska prövas tillsammans, avser en missuppfattning av de faktiska omständigheterna, såsom de beskrivits i punkterna 58–81 i den överklagade domen.
Den första grundens första och fjärde del
Parternas argument
Genom den första grundens första del har EIB gjort gällande att tribunalen, genom att i punkterna 83–85 i den överklagade domen slå fast att de ”andra arbetsuppgifter på motsvarande nivå” som en anställd måste vara oförmögen att utföra för att anses vara invalidiserad, i den mening som avses i artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna och artikel 11.1 i de administrativa bestämmelserna, måste förekomma inom EIB, har tolkat begreppet ”invaliditet” på ett sätt som strider mot detta organs interna bestämmelser.
EIB anser, för det första, att det i artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna, genom användningen av orden ”sitt arbete eller andra arbetsuppgifter på motsvarande nivå”, inte görs någon åtskillnad mellan arbetsuppgifter som utförs inom EIB och arbetsuppgifter som utförs utanför EIB och det hänvisas inte heller till EIB:s interna tjänstebeskrivningar. I det formulär som invaliditetskommittén ska fylla i görs det inte heller någon åtskillnad vad gäller frågan huruvida invaliditeten är specifik för EIB eller i stället borde bedömas i förhållande till den allmänna arbetsmarknaden, vilket innebär att tribunalen ändrade ordalydelsen i nämnda interna bestämmelser genom att införa en sådan åtskillnad.
För det andra, skulle tribunalens tolkning innebära att man inte gör någon åtskillnad mellan begreppet ”invaliditet”, som handlar om det skydd som ska ges en person som har blivit oförmögen att arbeta i allmänhet, och begreppet ”arbetsoförmåga”, såsom det förekommer i de flesta av de nationella rättsordningarna, och där det handlar om skyddet för en person som har blivit oförmögen att arbeta för en viss arbetsgivare.
För det tredje, skulle denna tolkning strida mot syftet med invaliditetspensionen. En sådan pension utgör en social skyddsåtgärd, som består i att kompensera en anställds inkomstförlust på grund av dennes bestående arbetsoförmåga. Att slå fast att en anställd är invalidiserad vad gäller att arbeta vid EIB samtidigt som denne anses kunna utföra ett likvärdigt arbete utanför EIB skulle uppenbart strida mot detta syfte. Denna tolkning får dessutom allvarliga konsekvenser för den ekonomiska jämvikten i EIB:s pensionssystem och medför problem vad avser användningen och förvaltningen av allmänna medel.
Genom den första grundens fjärde del har EIB gjort gällande att tribunalen, i punkterna 98–100 i den överklagade domen, misstolkat artikel 51–1 i övergångsbestämmelserna, i vilken det föreskrivs att invaliditetspensionen ska minskas om den invalidiserade personen förvärvsarbetar i vinstsyfte, som att denna bestämmelse endast avser situationer där en person som förklarats vara invalidiserad inom EIB utövar någon som helst yrkesverksamhet. Vid förhandlingen vid tribunalen gjorde EIB gällande att denna bestämmelse endast avser de sällsynta fall då en invalidförklarad person, utanför EIB, utövar en annan verksamhet än den som vederbörande har utövat inom EIB.
Till att börja med har EIB hävdat att tribunalens tolkning är motsägelsefull, eftersom tribunalen underströk att artikel 51–1 i övergångsbestämmelserna är formulerad i allmänna ordalag, utan att det görs någon åtskillnad vad gäller arten av den externa verksamheten, samtidigt som den fann att artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna, som även den är avfattad i allmänna ordalag, avser begreppet ”invaliditet”, varvid denna definieras i förhållande till de arbetsuppgifter som utförs vid EIB.
Detta organ har vidare gjort gällande att begreppet invaliditet ska tolkas på samma sätt, oavsett om det rör sig om artikel 51–1 eller artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna. Sistnämnda bestämmelse hänvisar emellertid inte bara till arbetsuppgifter som utförs vid EIB, utan även till uppgifter som utförs utanför EIB. Det skulle således vara motsägelsefullt att tolka artikel 51–1 i övergångsbestämmelserna så, att den avser en person som invalidförklarats och som utanför EIB utför ett arbete av samma art och omfattning som det arbete som denne utförde inom detta organ, samtidigt som nämnda artikel ska anses hänföra sig till en annan typ av arbete.
Slutligen, och för fullständighetens skull, anser EIB att tribunalens tolkning av artikel 51–1 i övergångsbestämmelserna skulle leda till en obehörig vinst. När en invalidiserad anställd uppbär invaliditetspension från EIB samtidigt som denne arbetar heltid utanför detta organ på en lika krävande tjänst, uppstår nämligen frågor om denna persons faktiska arbetsförmåga.
KL har bestritt EIB:s argument.
Domstolens bedömning
Genom den första och den fjärde delen av den första grunden har EIB gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den tolkade begreppet ”invaliditet”, såsom det förekommer bland annat i artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna, mot bakgrund av dess lydelse, det sammanhang i vilket denna bestämmelse ingår samt syftet med att bevilja en invaliditetspension. EIB anser i synnerhet att tribunalen gjorde en felaktig bedömning när den fann att uttrycket ”andra arbetsuppgifter på motsvarande nivå”, i den mening som avses i denna bestämmelse, endast avser arbetsuppgifter som utförs inom EIB.
Till att börja med framgår det visserligen inte av ordalydelsen i artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna att denna bestämmelse uttryckligen avser andra arbetsuppgifter på motsvarande nivå som utförs inom EIB. Icke desto mindre kan denna artikel, genom att det talas om den anställdes oförmåga att utföra ”sitt arbete eller andra arbetsuppgifter på motsvarande nivå”, tolkas så – på grund av att ordet ”fonction” upprepas (”sa fonction ou une autre fonction de niveau équivalent”) – att den, förutom den berörda anställdes aktuella tjänst, även avser en annan tjänst inom EIB.
Denna tolkning stöds av den omständigheten att ordet ”fonction”, som används i artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna, utgör ett rättsligt begrepp av normativ karaktär. Det kan vidare konstateras att artikel 46‑1 i övergångsbestämmelserna inte innehåller ett vidare begrepp, såsom begreppet ”förvärvsarbetar i vinstsyfte”, som används i artikel 51–1 i övergångsbestämmelserna, som hänvisar till en anställning på den allmänna arbetsmarknaden.
Vad därefter beträffar det sammanhang i vilket artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna ingår, gjorde EIB en riktig bedömning när den fann att begreppet invaliditet, i den mening som avses i artiklarna 46–1 och 51–1 i övergångsbestämmelserna, ska tolkas på samma sätt. Av detta kan emellertid inte slutsatsen dras att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkterna 96–98 i den överklagade domen, slog fast att sistnämnda artikel, med hänsyn till att den är formulerad i allmänna ordalag, inte kan förstås så, att den endast avser en verksamhet som utövas utanför EIB och som skiljer sig från den verksamhet som den invalidförklarade personen har utövat inom detta organ, utan ska tolkas så, att den avser all verksamhet, oavsett slag, som utövas utanför EIB och som är likvärdig med den verksamhet som den invalidförklarade personen har utövat inom detta organ.
Domstolen avfärdar därför EIB:s påstående att tribunalens tolkning av artiklarna 46–1 och 51–1 i övergångsbestämmelserna är motsägelsefull på grund av att dessa bestämmelser, enligt EIB, båda är formulerade i allmänna ordalag, medan tribunalen endast grundade sig på den omständigheten att den andra bestämmelsen är formulerad i allmänna ordalag. Såsom framgår av punkt 39 i förevarande dom används i artikel 51–1 i övergångsbestämmelserna det allmänna begreppet ”förvärvsarbetar i vinstsyfte”, medan begreppet ”tjänst” används i artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna, vilket, såsom framgår av punkt 39, hänvisar till de bestämmelser som är tillämpliga på personalen vid en viss institution eller ett specifikt organ.
Tribunalens tolkning av artikel 51–1 i övergångsbestämmelserna är vidare förenlig med att tolka artikel 46–1 i samma övergångsbestämmelser som att uttrycket ”andra arbetsuppgifter på motsvarande nivå” syftar på en annan tjänst inom EIB. Det skulle nämligen vara motsägelsefullt att anse att en person, med tillämpning av artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna, ska förklaras vara invalidiserad på grund av att denne är oförmögen att utföra sitt arbete eller andra arbetsuppgifter på motsvarande nivå på den allmänna arbetsmarknaden samtidigt som det medges att denne, med tillämpning av artikel 51–1 i samma övergångsbestämmelser, kan utöva en sådan verksamhet.
För det andra, kan domstolen inte godta EIB:s argument att tolkningen av begreppet invaliditet ska motsvara betydelsen av detta begrepp i olika nationella rättsordningar, medan den tolkning som tribunalen har gjort motsvarar betydelsen av begreppet ”arbetsoförmåga” i dessa rättsordningar. I detta avseende räcker det att påpeka, i likhet med vad EIB har gjort i sitt överklagande, att övergångsbestämmelserna och de administrativa bestämmelserna ingår i EIB:s regelverk, vilka är specifika för EIB och skiljer sig från de nationella bestämmelserna.
Även om beviljandet av en invaliditetspension svarar mot ett socialt syfte, eftersom det syftar till att säkerställa att en person som är fysiskt eller mentalt oförmögen att varaktigt utföra sitt arbete eller andra arbetsuppgifter på motsvarande nivå kan få sina behov tillgodosedda, är den aktuella tolkningen av artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna, enligt vilken dessa andra arbetsuppgifter måste finnas inom EIB, förenlig med nämnda syfte, med hänsyn till övergångsbestämmelsernas systematik.
Den mekanism som föreskrivs i artikel 51–1 i övergångsbestämmelserna, genom vilken invaliditetspensionen minskas om den invalidiserade personen förvärvsarbetar i vinstsyfte, i den mån summan av invaliditetspensionen, barnpensioner och inkomster från detta förvärvsarbete överstiger nettolönen för den tjänstekategori och löneklass som den försäkrade hade vid den tidpunkt då denne invalidförklarades, får nämligen till följd att utbetalningen av invaliditetspensionen upphör när den berörde återupptar en verksamhet som ger en ersättning åtminstone motsvarar den lön som han uppbar när han eller hon arbetade vid EIB.
Denna mekanism syftar också till att undvika obehörig vinst för den person som invalidförklarats och att undvika de negativa konsekvenser för den ekonomiska balansen i EIB:s pensionssystem som banken har nämnt.
Härav följer att de argument som EIB har anfört inom ramen för den första grundens första och fjärde del inte kan visa att tribunalens tolkning i den överklagade domen av begreppet ”invaliditet” i artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna bygger på felaktig rättstillämpning. Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den första och den fjärde delen av denna grund.
Den första grundens andra del
Parternas argument
Genom den första grundens andra del har EIB gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkterna 90–93 i den överklagade domen slog fast att de invaliditetskommittéer som inrättats av detta organ endast har behörighet att uttala sig om EIB:s personals förmåga att arbeta inom banken. EIB har i detta avseende hävdat att en sådan invaliditetskommitté gör medicinska konstateranden som ska anses vara slutgiltiga när de har avgetts på ett korrekt sätt. Uppdraget för de läkare som är ledamöter i denna kommitté är endast att avge ett läkarutlåtande och inte att uttala sig om arbetsmiljön.
EIB har gjort gällande att det i artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna inte görs någon åtskillnad mellan invaliditet vad gäller att arbeta inom EIB och invaliditet i förhållande till den allmänna arbetsmarknaden, och att det inte heller fastställs någon strikt gräns för behörigheten hos de invaliditetskommittéer som har till uppgift att undersöka hälsotillståndet för personer som kan komma att invalidförklaras.
Enligt EIB är den risk som tribunalen har hänvisat till för motstridighet mellan den bedömning som en invaliditetskommitté vid EIB gör och den bedömning som de invaliditetskommittéer som inrättats av andra unionsinstitutioner eller nationella myndigheter skulle kunna ge upphov måste anses vara hypotetisk. Eftersom en medicinsk bedömning är av teknisk karaktär, kan man anta att annan hälso- och sjukvårdspersonal delar samma bedömning, om inga nya uppgifter har tillkommit. Invaliditetskommitténs behörighet kan inte begränsas av möjligheten att andra läkare drar andra slutsatser.
KL anser att EIB:s argumentation saknar grund.
Domstolens bedömning
Såsom framgår av punkterna 37–47 i förevarande dom gjorde tribunalen en riktig bedömning när den, i punkt 100 i den överklagade domen, slog fast att begreppet invaliditet, i den mening som avses i artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna och artikel 11.1 i de administrativa föreskrifterna ska tolkas så, att det avser en anställd vid EIB som av en invaliditetskommitté som EIB har upprättat förklaras vara oförmögen att återgå till sina arbetsuppgifter eller att utföra motsvarande arbetsuppgifter vid detta organ.
Härav följer med nödvändighet att de invaliditetskommittéer som inrättats av nämnda organ, vilka i enlighet med artikel 48–1 i övergångsbestämmelserna är behöriga att fastställa invaliditet vid bestridande, endast utövar sin behörighet i fråga om den berörda personens förmåga att utföra sitt arbete eller andra arbetsuppgifter på motsvarande nivå inom EIB.
Det ska tilläggas att även om en sådan kommittés utlåtande visserligen är av medicinsk karaktär, kvarstår emellertid faktum att kommitténs bedömning, såsom KL har hävdat i sitt svaromål, måste beakta arbetsmiljön. Det går inte att se den berörda personens arbetsuppgifter isolerat från denna arbetsmiljö. Detta gäller i än högre grad när, såsom i förevarande fall, psykiska problem har orsakat invaliditeten.
Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den första grundens andra del.
Den första grundens tredje del
Parternas argument
Genom den första grundens tredje del har EIB gjort gällande att tribunalen, i punkterna 86–89 i den överklagade domen, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den tolkade artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna och artikel 11.1 i de administrativa bestämmelserna analogt med artikel 78 i tjänsteföreskrifterna. EIB har i detta avseende gjort gällande att en sådan analog tolkning förutsätter dels att det finns ett nära samband mellan de båda rättsordningarna i fråga, dels att det finns en lucka i det första systemet som är oförenligt med en allmän princip i unionsrätten. Tribunalen har emellertid inte nämnt förekomsten av några sådana omständigheter.
Dessutom görs det, i lydelsen av artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna, inte någon skillnad mellan de arbetsuppgifter som utförs vid EIB och de arbetsuppgifter som utförs utanför EIB, Förstnämnda bestämmelse innehåller inte heller, till skillnad från artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, någon hänvisning till interna tjänstebeskrivningar. Genom att grunda sig på likheter mellan dessa två bestämmelser bortsåg tribunalen från dessa skillnader.
EIB har tillagt att en analog tillämpning av artikel 78 i tjänsteföreskrifterna på EIB äventyrar autonomin hos EIB:s ”rättssystem” i förhållande till unionens övriga organ. För det andra skiljer sig EIB:s situation från situationen för unionens institutioner, på grund av EIB:s storlek men även på grund av att anställda vid EIB har så vitt skilda arbetsuppgifter.
KL har bestritt EIB:s argument.
Domstolens bedömning
Såsom framgår av punkterna 37–47 och 52 i förevarande dom gjorde tribunalen en riktig bedömning när den, i punkt 100 i den överklagade domen, slog fast att begreppet invaliditet, i den mening som avses i artikel 46–1 i övergångsbestämmelserna och artikel 11.1 i de administrativa föreskrifterna ska tolkas så, att det avser en anställd vid EIB som av en invaliditetskommitté som EIB har upprättat förklarats vara oförmögen att återgå till sina arbetsuppgifter eller att utföra motsvarande arbetsuppgifter vid detta organ.
Även om det antas att tribunalen gjort fel genom att delvis grunda denna slutsats på en analogi mellan nämnda bestämmelse och artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, såsom EIB har gjort gällande inom ramen för den första grundens tredje del, så ska denna delgrund följaktligen anses verkningslös.
Det följer nämligen av fast rättspraxis att när ett av de domskäl som tribunalen har angett är tillräckligt för att motivera domslutet, påverkar de fel som kan vidlåda ett annat argument, som också anges i den berörda domen, under alla omständigheter inte domslutet, vilket innebär att den grund varigenom dessa fel görs gällande är verkningslös och att talan inte kan bifallas såvitt avser den grunden (dom av den 17 oktober 2019, Alcogroup och Alcodis/kommissionen,
C‑403/18 P
,
EU:C:2019:870
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Under dessa omständigheter kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den första grundens tredje del, eftersom den är verkningslös, och följaktligen inte såvitt avser någon del av den första grunden.
Den andra grunden
Parternas argument
Som andra grund har EIB gjort gällande att tribunalen missuppfattade de faktiska omständigheterna i punkterna 58–81 i den överklagade domen genom att slå fast att invaliditetskommitténs slutsatser av den 9 november 2018 och det medicinska expertutlåtande som upprättats inom ramen för denna kommitté, samt formulären av den 16 och den 23 januari 2019, tillsammans ska ses som nämnda kommittés yttrande.
Genom den första delen av denna grund har EIB hävdat att tvärtemot vad tribunalen konstaterade kan invaliditetskommitténs slutsatser av den 9 november 2018 och det medicinska expertutlåtande som upprättats inom ramen för denna kommitté inte anses ingå som delar av nämnda utlåtande, eftersom de inte har kontrasignerats av samtliga ledamöter i invaliditetskommittén, trots att en sådan kommittés arbete är kollegialt och i princip kräver att varje ledamot, mot bakgrund av förfarandets utgång, kontrasignerar samma handling.
EIB har hävdat att det finns en motsägelse i punkt 72 i den överklagade domen, enligt vilken invaliditetskommittén, utan att ha undersökt KL, skulle ha kunnat komma till en slutsats den 9 november 2018. Denna slutsats bekräftades därefter av kommitténs ordförande den 21 november 2018, efter att denne granskat detsamma. EIB menar, förutom att detta konstaterande är spekulativt, att ordföranden för en sådan kommitté inte borde tillåtas att ersätta dess övriga ledamöter vid utformningen av deras bedömning.
När det gäller tribunalens bedömning i punkt 66 i den överklagade domen, enligt vilken innehållet i de ovannämnda handlingarna inte har bestritts av de övriga ledamöterna i invaliditetskommittén, har EIB understrukit att endast formulären av den 16 och den 23 januari 2019 har undertecknats av samtliga ledamöter i denna kommitté, varför dessa formulär följaktligen utgör det formella yttrandet.
Vad gäller den andra delen av denna grund har EIB påpekat att konstaterandet i punkt 81 i den överklagade domen, enligt vilket invaliditetskommitténs yttrande går ut på att KL inte längre kunde utföra arbetsuppgifter vid EIB, men fortfarande kunde utöva yrkesverksamhet på den allmänna arbetsmarknaden, framgår inte av de formulär som undertecknades av samtliga ledamöter i denna kommitté i januari 2019.
KL har bestritt EIB:s argument.
Domstolens bedömning
Även om EIB har gjort gällande att tribunalen har missuppfattat de faktiska omständigheterna, framgår det av EIB:s argumentation att banken med sin andra grund i själva verket vill bestrida tribunalens rättsliga kvalificering av invaliditetskommitténs slutsatser av den 9 november 2018 och det medicinska expertutlåtande som upprättats inom ramen för denna kommitté. Enligt EIB rör det sig inte om, såsom tribunalen har slagit fast, vilka handlingar som ska beaktas för att fastställa innehållet i invaliditetskommitténs yttrande, eftersom endast formulären av den 16 och den 23 januari 2019 kan ses som kommitténs yttrande.
EIB grundar sig i huvudsak på argumentet att de förstnämnda handlingarna inte har undertecknats av alla ledamöter i invaliditetskommittén. EIB har därigenom endast upprepat de argument som den anförde vid tribunalen, utan att precisera på vilket sätt tribunalens svar i denna fråga, såsom det särskilt framgår av punkt 67 i den överklagade domen, bygger på en felaktig rättstillämpning.
Domstolen vill dock erinra om att ett överklagande som inte innehåller något skäl till varför det specifikt ska anses ha skett en felaktig rättstillämpning i den överklagade domen, och som endast upprepar eller ordagrant återger de grunder och argument som har framförts vid tribunalen, i själva verket utgör en begäran om omprövning av den ansökan som ingetts till tribunalen, vilket faller utanför domstolens behörighet (dom av den 28 januari 2021, Qualcomm och Qualcomm Europe/kommissionen,
C‑466/19 P
,
EU:C:2021:76
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Överklagandet kan följaktligen inte prövas såvitt avser den andra grunden.
Av det ovan anförda följer att överklagandet ska ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet ogillas. Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 i dessa rättegångsregler ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats.
KL har yrkat att EIB ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom EIB har tappat målet, ska EIB bära sina rättegångskostnader och ersätta KL:s rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjunde avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Europeiska investeringsbanken (EIB) ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för KL.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.