CELEX: 62018CJ0737
Muutoksenhaku
Euroopan maatalouden tukirahasto (maataloustukirahasto)
Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahasto (maaseuturahasto)
Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle jätetyt menot
Portugalin tasavallan menot

Valituksessaan Portugalin tasavalta vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen asiassa Portugali v. komissio 26.9.2018 antaman tuomion (
T‑463/16
, ei julkaistu,
EU:T:2018:606
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi Portugalin tasavallan Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto) maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle 20.6.2016 annetun komission täytäntöönpanopäätöksen (EU) 2016/1059 (
EUVL 2016, L 173, s. 59
) kumoamisesta nostaman kanteen Portugalin tasavaltaa koskevien osin (jäljempänä riidanalainen päätös).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (EY) N:o 1290/2005, (EY) N:o 247/2006, (EY) N:o 378/2007 muuttamisesta ja asetuksen (EY) N:o 1782/2003 kumoamisesta 19.1.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 73/2009 (
EUVL 2009, L 30, s. 16
) 24 artiklassa, jonka otsikkona on ”Tuen vähentämistä ja epäämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt, jos täydentäviä ehtoja koskevia sääntöjä ei noudateta”, säädetään seuraavaa:
”1.   Edellä 23 artiklassa tarkoitettuja tuen vähentämistä tai epäämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt vahvistetaan 141 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen. Tässä yhteydessä huomioon otetaan havaitun noudattamatta jättämisen vakavuus, laajuus, kesto ja toistuvuus sekä tämän artiklan 2, 3 ja 4 kohdassa vahvistetut perusteet.
2.   Jos kyseessä on laiminlyönti, vähennys ei saa olla enempää kuin 5 prosenttia, ja jos kyseessä on toistuva noudattamatta jättäminen, vähennys ei saa olla enempää kuin 15 prosenttia.
Asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa jäsenvaltiot voivat päättää olla vähentämättä tukea, kun noudattamatta jättämistä on sen vakavuuden, laajuuden ja keston vuoksi pidettävä vähäisenä. Vähäisenä ei kuitenkaan pidetä noudattamatta jättämistä, joka aiheuttaa välittömän vaaran kansanterveydelle tai eläinten terveydelle.
Jos viljelijä ei välittömästi toteuta toimia havaitun noudattamatta jättämisen oikaisemiseksi, toimivaltaisen viranomaisen on toteutettava toimet sen varmistamiseksi, että viljelijä oikaisee havaitun noudattamatta jättämisen; nämä toimet voivat asianmukaisessa tapauksessa tarkoittaa vain hallinnollista tarkastusta. Havainnot vähäisestä noudattamatta jättämisestä ja velvoite toteuttaa toimia tilanteen korjaamiseksi on ilmoitettava viljelijälle.
3.   Jos kyseessä on tarkoituksellinen noudattamatta jättäminen, vähennysprosentin on pääsääntöisesti oltava vähintään 20, ja kyseeseen voi myös tulla täydellinen yhden tai useamman tukijärjestelmän ulkopuolelle sulkeminen, ja nämä seuraamukset voivat jatkua yhden tai useamman kalenterivuoden ajan.
4.   Tuen vähentämisen ja evätyn tuen kokonaismäärä ei voi kuitenkaan yhden kalenterivuoden osalta ylittää 23 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kokonaismäärää.”
Asetuksen (EY) N:o 73/2009 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä mainitussa asetuksessa säädettyjen viljelijöiden suorien tukien järjestelmien mukaisten täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän osalta sekä neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä viinialalle säädetyn tukijärjestelmän mukaisten täydentävien ehtojen osalta 30.11.2009 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1122/2009 (
EUVL 2009, L 316, s. 65
) 50 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Toimivaltaisen valvontaviranomaisen on vastuualaansa kuuluvien vaatimusten ja standardien osalta tehtävä tarkastuksia paikalla vähintään yhdelle prosentille kaikista viljelijöistä, jotka jättävät tukihakemuksia asetuksen [N:o 73/2009] 2 artiklan d alakohdassa tarkoitetuissa suorien tukien järjestelmissä, joista asianomainen toimivaltainen valvontaviranomainen on vastuussa. Toimivaltaisen valvontaviranomaisen on vastuualaansa kuuluvien vaatimusten tai standardien osalta tehtävä tarkastuksia myös vähintään yhdelle prosentille kaikista viljelijöistä, joita koskevat kyseisenä kalenterivuonna [maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus) 22.10.2007 annetun neuvoston] asetuksen (EY) N:o 1234/2007 [(
EUVL 2007, L 299, s. 1
)] 85 t ja 103 z artiklan mukaisiin täydentäviin ehtoihin liittyvät velvollisuudet, joista asianomainen toimivaltainen viranomainen on vastuussa.
Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu tarkastusten vähimmäismäärä voidaan saavuttaa kunkin toimivaltaisen valvontaviranomaisen tasolla tai kunkin säädöksen tai standardin taikka säädös- tai standardiryhmän tasolla. Jos tarkastuksia ei tehdä maksajavirastojen toimesta 48 artiklan mukaisesti, tarkastusten vähimmäismäärä voidaan kuitenkin saavuttaa kunkin maksajaviraston tasolla.
Jos tarkastusten vähimmäismäärät on jo vahvistettu säädökseen ja standardeihin sovellettavassa lainsäädännössä, niitä on sovellettava ensimmäisessä alakohdassa mainitun vähimmäismäärän sijasta. Jäsenvaltiot voivat myös päättää, että toimivaltaiselle valvontaviranomaiselle on ilmoitettava noudattamatta jättämiset, jotka havaitaan säädöksiin ja standardeihin sovellettavan lainsäädännön mukaisesti paikalla tehtävissä tarkastuksissa ja jotka tehdään ensimmäisessä alakohdassa mainitun otoksen ulkopuolella, ja kyseisestä säädöksestä tai standardista vastaavan toimivaltaisen valvontaviranomaisen on seurattava noudattamatta jättämistä. Tämän osaston säännöksiä sovelletaan.
– –
3.   Jos paikalla tehtävissä tarkastuksissa paljastuu tietyn säädöksen tai standardin merkittävä noudattamatta jättäminen, kyseistä säädöstä tai standardia koskevien paikalla tehtävien tarkastusten lukumäärää on lisättävä seuraavalla tarkastusjaksolla. Toimivaltainen valvontaviranomainen voi erityissäädöksellä päättää rajoittaa näiden paikalla tehtävien lisätarkastusten laajuuden koskemaan niitä vaatimuksia, joita rikotaan useimmin.”
Saman asetuksen 54 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Toimivaltaisen valvontaviranomaisen on laadittava tarkastuskertomus jokaisesta tässä luvussa tarkoitetusta paikalla tehtävästä tarkastuksesta riippumatta siitä, valittiinko kyseinen viljelijä paikalla tehtävään tarkastukseen 51 artiklan mukaisesti vai toimivaltaisen valvontaviranomaisen tietoon muulla tavoin saatettujen säännösten noudattamatta jättämisten vuoksi.
Kertomus on jaettava seuraaviin osiin:
– –
c)
– –
Jos kyseistä vaatimusta tai standardia koskevat säännökset antavat mahdollisuuden lopettaa havaitun säännösten noudattamatta jättämisen tutkinnan, siitä on mainittava kertomuksessa. Samaa sovelletaan jäsenvaltion vahvistaessa uuden standardin noudattamisen aloittamista koskevan lisäajan Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) tuesta maaseudun kehittämiseen [20.9.2005] annetun [neuvoston] asetuksen (EY) N:o 1698/2005 [(
EUVL 2005, L 277, s. 1
)] 26 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen yhteisön standardien tapauksessa tai mainitussa artiklassa tarkoitettujen standardien noudattamisen aloittamista koskevan lisäajan nuorille viljelijöille.”
Asetuksen 71 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos havaittu noudattamatta jättäminen johtuu viljelijän laiminlyönnistä, on sovellettava vähennystä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 77 artiklan soveltamista. Vähennyksen on pääsääntöisesti oltava kolme prosenttia 70 artiklan 8 kohdassa tarkoitetusta kokonaismäärästä.
Maksajavirasto voi kuitenkin toimivaltaisen valvontaviranomaisen 54 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti tarkastuskertomuksen arviointiosassa esittämän arvion perusteella päättää joko alentaa kyseistä prosenttiosuutta yhteen prosenttiin tai korottaa sitä viiteen prosenttiin kyseisestä kokonaismäärästä taikka 54 artiklan 1 kohdan c alakohdan toisessa alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa olla soveltamatta vähennystä lainkaan.”
Yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta 21.6.2005 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1290/2005 (
EUVL 2005, L 209, s. 1
) 31 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio arvioi rahoituksen ulkopuolelle jätettävät menot ottaen huomioon erityisesti todetun sääntöjenvastaisuuden merkittävyyden. Komissio ottaa tällöin huomioon rikkomuksen laadun ja vakavuuden sekä yhteisölle aiheutuneen taloudellisen vahingon.”
Komission 9.6.2006 antaman asiakirjan AGRI-2005-64043, jonka otsikkona on ”Komission tiedonanto tavasta, jolla se käsittelee maataloustukirahaston tukiosaston tilien tarkastamisen ja hyväksymisen yhteydessä jäsenvaltioiden käyttöön ottamissa täydentävien ehtojen valvontajärjestelmissä havaittuja puutteita”, 2 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Tähän asti asiakirjaa VI/5330/97 on pääasiallisesti käytetty tukikelvottomiksi katsotuista hakemuksista johtuvien menojen hyväksymättä jättämisen yhteydessä. Vaikka [yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annetun neuvoston] asetuksen (EY) N:o 1782/2003 [(
EUVL 2003, L 270, s. 1
)] liitteessä III vahvistettujen vaatimusten ja kyseisen asetuksen liitteessä IV olevien normien noudattaminen ei ole tukikelpoisuusedellytys (ks. saman asetuksen 24 artikla) vaan lähtökohta seuraamusten määräämiselle, näiden kahden puutteellisuustyypin osalta on sovellettava yhtenäistä menetelmää. Kuten komissio on ilmoittanut (ks. puheenjohtajavaltion 18.6.2003 ehdottaman lopullisen kompromissin liitteessä I oleva C osa), [yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta 17.5.1999 annetussa neuvoston] asetuksessa (EY) N:o 1258/1999 [(
EYVL 1999, L 160, s. 103
)] vahvistettuja tilien tarkastamista ja hyväksymistä koskevia perussääntöjä sovelletaan täydentäviin ehtoihin. Rahoitusoikaisujen on siis oltava oikeassa suhteessa rahastolle aiheutuvaan riskiin, kun otetaan huomioon se, että täydentäviä ehtoja koskevat normit eivät muodosta tukikelpoisuussääntöä vaan perustan seuraamusten vahvistamiselle. Näin ollen rahastolle aiheutuvaa riskiä ei ole lähtökohtaisesti arvioitava tukikelvottomiin menoihin liittyvän riskin perusteella vaan seuraamusten soveltamatta jättämisestä aiheutuvan taloudellisen vahingon riskin perusteella.
– –
Kuten tällä hetkellä asiakirjassa VI/5330/97 määrätään, oikaisuprosenttia on sovellettava siihen osaan varoista, jolle meno muodostaa riskin. Täydentävien ehtojen yhteydessä tämä merkitsee sitä, että kun toimivaltaisen valvontaviranomaisen (erityinen valvontaelin tai maksajavirasto) osalta todetaan puutteellisuuksia, oikaisu on tehtävä sellaisille viljelijöille, jotka kyseisen viranomaisen on tarkastettava ja joille asetettua velvoitetta puutteellisuudet koskevat, maksettujen tukien kokonaismäärästä. Tätä oikaisua sovelletaan niiden seuraamusten, jotka olisi määrätty, jos valvonta olisi toteutettu suositeltujen standardien mukaisesti, määrään.
– –”
Tämän asiakirjan 3.2.1 kohtaan sisältyy seuraava kappale:
”Määrä, johon edellä 3.1 kohdassa määriteltyä oikaisuprosenttia on sovellettava, on siis lähtökohtaisesti arvioitava 10 prosentiksi niille viljelijöille, joihin sovelletaan täydentäviä ehtoja koskevaa velvoitetta, myönnettyjen tukien kokonaismäärästä. 10 prosenttia on katsottu edustavaksi prosenttiosuudeksi, kun otetaan huomioon, että asianmukaisessa tarkastus- ja valvontajärjestelmässä sovellettavaksi tulevien seuraamusten määrä nousee toistuvien noudattamatta jättämisten (joiden osalta tämä määrä voi olla 15 prosenttia) tai tahallisten noudattamatta jättämisten (joiden osalta seuraamukset ovat periaatteessa 20 prosenttia suorien tukien kokonaismäärästä) toteamisen myötä, ja voi jopa johtaa yhden tai useamman tukijärjestelmän ulkopuolelle sulkemiseen kuluvana ja sitä seuraavana vuonna.”
Asian tausta
Unionin yleinen tuomioistuin selostaa asian taustaa valituksenalaisen tuomion 1–10 kohdassa, ja siitä voidaan tehdä nyt käsiteltävää asiaa varten seuraava yhteenveto.
Komissio suoritti 15.–19.10.2012 tutkimuksen sen selvittämiseksi, sovelsiko Portugalin tasavalta moitteettomasti täydentäviä ehtoja koskevia sääntöjä.
Komissio ilmoitti 17.1.2013 päivätyllä kirjeellä Portugalin tasavallalle toteamuksensa, joissa se korosti, ettei tiettyjä menoja ollut toteutettu unionin oikeuden mukaisesti. Portugalin tasavalta vastasi näihin toteamuksiin 30.4.2013 päivätyllä kirjeellä.
Komissio kutsui 14.11.2013 päivätyssä kirjeessä Portugalin viranomaiset 19.2.2014 pidettyyn kahdenväliseen kokoukseen, jonka pöytäkirjan komissio toimitti Portugalin viranomaisille 26.5.2014.
Komissio antoi 26.3.2015 päätelmänsä Portugalin tasavallalle tiedoksi. Se pysyi kannassaan, jonka mukaan täydentävien ehtojen järjestelmää ei ollut sovellettu varainhoitovuosina 2010–2012 unionin normien mukaisesti, ja ehdotti, että unionin rahoituksen ulkopuolelle oli jätettävä 9533418,92 euroa.
Portugalin tasavalta pyysi 7.5.2015 päivätyllä kirjeellä menettelyn aloittamista sovitteluelimessä. Kyseinen elin katsoi 14.10.2015, että näiden kahden osapuolen näkökantoja oli mahdotonta sovittaa yhteen.
Komissio antoi 14.12.2015 päivätyllä kirjeellä Portugalin viranomaisille tiedoksi lopullisen kantansa.
Komissio tiivisti 20.5.2016 päivätyssä yhteenvetokertomuksessa syyt, joiden johdosta se oli tehnyt rahoitusoikaisut sääntöjenmukaisuuden tarkastusmenettelyn yhteydessä suorittamiensa tarkastusten jälkeen.
Komissio jätti riidanalaisessa päätöksessä unionin rahoituksen ulkopuolelle 8984891,60 euroa, joka vastaa Portugalin tasavallan varainhoitovuosina 2010–2012 täydentävien ehtojen perusteella ilmoittamia menoja.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Portugalin tasavalta nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 22.8.2016 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa se vaati tuomioistuinta kumoamaan riidanalaisen päätöksen.
Portugalin tasavalta esitti kanteensa tueksi seuraavat kuusi kanneperustetta:
–
ensimmäinen kanneperuste, joka perustui perustelujen puuttumiseen ja asetuksen N:o 1290/2005 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä maksajavirastojen ja muiden elinten hyväksymisen sekä maataloustukirahaston ja maaseuturahaston tilien tarkastamisen ja hyväksymisen osalta 21.6.2006 annetun komission asetuksen (EY) N:o 885/2006 (
EUVL 2006, L 171, s. 90
) 11 artiklan rikkomiseen
–
toinen kanneperuste, joka perustui asetuksen N:o 73/2009 24 artiklan ja asetuksen N:o 1122/2009 54 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan c alakohdan ja 71 artiklan rikkomiseen
–
kolmas kanneperuste, joka perustui asetuksen N:o 1122/2009 26 ja 53 artiklan rikkomiseen
–
neljäs kanneperuste, joka perustui perusteluiden puuttumiseen
–
viides kanneperuste, joka perustui ne bis in idem ‑periaatteen loukkaamiseen, ja
–
kuudes kanneperuste, joka perustui suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen ja asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan rikkomiseen.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi ensimmäisen kanneperusteen toisen, kolmannen, neljännen, viidennen, kuudennen ja seitsemännen osan sekä viidennen ja kuudennen kanneperusteen perusteettomana.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi lisäksi ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen ja kahdeksannen osan sekä toisen, kolmannen ja neljännen kanneperusteen tehottomana.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen kokonaisuudessaan.
Asianosaisten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
Portugalin tasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen ja
–
velvoittaa komission korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa Portugalin tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Portugalin tasavalta esittää valituksensa tueksi kaksi valitusperustetta. Ensimmäinen valitusperuste perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn toisen kanneperusteen arvioinnissa oikeudellisen virheen, perustellut valituksenalaisen tuomion ristiriitaisesti ja jättänyt noudattamatta luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteita. Toisen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn kuudennen kanneperusteen arvioinnissa oikeudellisen virheen, perustellut valituksenalaisen tuomion ristiriitaisesti ja loukannut suhteellisuusperiaatetta.
Toinen valitusperuste on tutkittava ennen ensimmäisen valitusperusteen arviointia.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Portugalin tasavalta esittää toisen valitusperusteensa tueksi kaksi osakokonaisuutta.
Ensinnäkin kyseinen jäsenvaltio moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on tehnyt oikeudellisia virheitä hylätessään sille esitetyn kuudennen kanneperusteen valituksenalaisen tuomion 50 ja 51 kohdassa ja perustellut tämän hylkäämisen ristiriitaisesti.
Portugalin tasavalta palauttaa tästä mieleen, että kuten asiakirjan AGRI-2005-64043 2 kohdasta ilmenee, täydentäviä ehtoja koskevat säännöt eivät muodosta tukikelpoisuussääntöjä vaan perustan seuraamusten määräämiselle. Lisäksi asetuksen N:o 1122/2009 50 artiklassa säädetään täydentäviä ehtoja koskevien pakollisten tarkastusten enimmäismäärästä. Portugalin tasavallan mukaan tästä seuraa, että rahastoille aiheutuva riski on arvioitava tuen vähennysten tai epäämisten soveltamatta jättämisestä seuraavan taloudellisen vahingon riskin perusteella ja sovellettavan rahoitusoikaisun laskentaperusta ei saa muodostua täydentävien ehtojen soveltamisalaan kuuluvien viljelijöiden kokonaislukumäärästä vaan pelkästään tarkastusten määrää vastaavasta tuensaajien lukumäärästä, koska pelkästään heihin voidaan kohdistaa seuraamuksia.
Vaikka unionin tuomioistuin oli tehnyt valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa selvän eron täydentäviä ehtoja koskevien sääntöjen ja tukikelpoisuussääntöjen välillä, se oli sekoittanut sen jälkeen nämä säännöt valituksenalaisen tuomion 46 ja 47 kohdassa salliessaan sen, että komissio soveltaa kiinteämääräistä oikaisua kaikkiin täydentävien ehtojen soveltamisalaan kuuluviin tuensaajiin. Unionin yleinen tuomioistuin on siten perustellut tuomionsa ristiriitaisesti. Lisäksi se on soveltanut virheellisesti tukikelpoisuutta koskevia sääntöjä, vaikka käsiteltävä asia koskee täydentäviä ehtoja, jättäessään ottamatta huomioon viimeksi mainittujen erityispiirteet.
Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin on loukannut luottamuksensuojan periaatetta ja rikkonut asiakirjan AGRI-2005-64043 2 kohdan 1 ja 6 alakohdassa, asetuksen N:o 1122/2009 50 artiklassa ja komission valmisteluasiakirjassa DS/2010/29 REV vahvistettuja sääntöjä. Vaikka kiinteämääräistä oikaisuprosenttia voidaan näistä ensimmäisen asiakirjan ja asetuksen N:o 1122/2009 50 artiklan takia soveltaa ainoastaan 1 prosenttiin täydentävien ehtojen soveltamisalaan kuuluvista tuensaajista, unionin yleinen tuomioistuin suoritti ekstrapoloinnin näihin kaikkiin tuensaajiin. Lisäksi toisena mainitun asiakirjan, jonka komission väitetään jättäneen ottamatta huomioon riidanalaista päätöstä tehdessään, mukaan jopa epätäydellisessä valvontajärjestelmässä enimmäismäärä on 20 prosenttia kaikista viljelijöistä.
Toiseksi Portugalin tasavalta väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut suhteellisuusperiaatetta ja tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 43 kohdassa, että rahastoille aiheutuva riski ei voi rajoittua tarkastusotokseen. Oikaisujen tavoitteena ei nimittäin ole määrätä seuraamusta kyseiselle jäsenvaltiolle vaan korvata potentiaalinen taloudellinen vahinko niin pitkälle kuin mahdollista. Kuten valitusperusteen ensimmäisen osan yhteydessä esitetyistä argumenteista ilmenee, unionille aiheutuva todellinen taloudellinen vahinko arvioitiin liian suureksi ja seuraamus vahvistettiin viisinkertaiseksi siitä, mikä sen olisi pitänyt olla.
Tässä yhteydessä Portugalin tasavalta katsoo vielä, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen vedotessaan valituksenalaisen tuomion 46 kohdassa asiakirjaan VI/5330/97 ja nojautuessaan siinä oleviin perusteisiin. Tämä asiakirja oli nimittäin laadittu sellaisena ajankohtana, jona täydentäviä sääntöjä koskevia sääntöjä ei ollut vielä annettu.
Komissio kiistää näiden väitteiden perusteltavuuden.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava siitä, että unionin työjärjestyksen 170 artiklan 1 kohdan mukaan muutoksenhaussa ei voida muuttaa oikeudenkäynnin kohdetta siitä, mikä se oli unionin yleisessä tuomioistuimessa. Unionin tuomioistuin on siten muutoksenhaun yhteydessä toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, joka alemmissa oikeusasteissa on tehty perusteista, joista niissä on lausuttu. Asianosainen ei siis voi esittää ensimmäistä kertaa unionin tuomioistuimessa perustetta, johon hän ei ole vedonnut unionin yleisessä tuomioistuimessa, koska asianosaisella olisi muutoin oikeus saattaa unionin tuomioistuimen, jonka toimivalta muutoksenhakuasioissa on rajoitettu, käsiteltäväksi unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltyyn oikeusriitaan näiden laajempi oikeusriita (määräys 12.7.2018, Acquafarm v. komissio,
C‑40/18 P
, ei julkaistu,
EU:C:2018:566
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä tapauksessa on todettava, että valmisteluasiakirjan DS/2010/29 rikkomisesta esitetty väite perustuu siihen, että komission väitetään luottamuksensuojan periaatteen vastaisesti jättäneen ottamatta huomioon kyseisen valmisteluasiakirjan määräykset. Portugalin tasavalta ei ollut kuitenkaan vedonnut tähän huomioon ottamatta jättämiseen ensimmäisessä oikeusasteessa nostamassaan kanteessa. Näin ollen tämän väitteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset eivät selvästi täyty.
Ensisijaisesti on tärkeätä huomata, että Portugalin tasavalta riitauttaa toisen valitusperusteensa kahdella osalla, jotka on tutkittava yhdessä, unionin yleisen tuomioistuimen suorittaman Portugalin tasavallan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän kuudennen kanneperusteen hylkäämisen sillä perusteella, että hylkäämisessä on tehty oikeudellisia virheitä, sen perustelut ovat ristiriitaisia ja siinä on loukattu suhteellisuusperiaatetta. Portugalin tasavalta väittää pääasiallisesti, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on todennut, sovellettavan kiinteämääräisen oikaisun laskentaperusta ei saa muodostua täydentävien ehtojen soveltamisalaan kuuluvien viljelijöiden kokonaislukumäärästä vaan tarkastuksen kohteena olevien tuensaajien lukumäärästä, koska pelkästään heille voidaan määrätä seuraamuksia.
Tästä on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin perusti valituksenalaisen tuomion 51 kohdassa tekemänsä ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn kuudennen kanneperusteen hylkäämisen valituksenalaisen tuomion 41–50 kohdassa esitettyyn päättelyyn.
Tältä osin on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa, että asianosaiset ovat yhtä mieltä siitä, että täydentävien ehtojen kohdalla rahastoille aiheutuvia riskejä ei lähtökohtaisesti arvioida tukikelvottomista menoista seuraavan riskin perusteella vaan seuraamusten soveltamatta jättämisestä seuraavan taloudellisen vahingon riskin perusteella. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin totesi, että lähtökohtaisesti se, että viljelijän on tarkastuksessa todettu jättäneen noudattamatta täydentäviä ehtoja koskevia vaatimuksia, johtaa yksilöllisiin seuraamuksiin asetuksen N:o 73/2009 ja asetuksen N:o 1122/2009 säännösten takia.
Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin tutki valituksenalaisen tuomion 42–46 kohdassa ja hylkäsi sen 47 kohdassa Portugalin tasavallan väitteen, jonka mukaan tukia voidaan vähentää tai ne voidaan evätä pelkästään tarkastustoimen kohteena olevilta tiloilta. Unionin yleinen tuomioistuin totesi näin ollen kyseisen tuomion 42 ja 43 kohdassa, että vaikka kyseinen rahastoille aiheutuva riski vastaa lähtökohtaisesti täydentäviä ehtoja koskevien vaatimusten noudattamatta jättämisen takia soveltamatta jääneitä seuraamuksia ja tämä riski rajoittuu periaatteessa erityisesti asetuksen N:o 1122/2009 50 ja 51 artiklassa määriteltyyn tarkastusotokseen, näin on ainoastaan silloin, jos jäsenvaltion täydentäviä ehtoja koskevien vaatimusten osalta käyttöön ottama valvontajärjestelmä on tehokas. Sen sijaan siinä tapauksessa, että valvontajärjestelmä on puutteellinen, jäsenvaltio ei voi taata asetuksessa N:o 73/2009 ja asetuksessa N:o 1122/2009 vahvistettujen sääntöjen valvontaa ja noudattamista, eikä täten ole mahdollista varmistua siitä, että mainittu riski rajoittuu tarkastusotokseen.
Unionin yleinen tuomioistuin esitti valituksenalaisen tuomion 44 kohdassa esimerkkinä, että puutteellinen järjestelmä tekee mahdottomaksi merkittävän noudattamatta jättämisen toteamisen eikä järjestelmällä voida näin ollen panna täytäntöön asetuksen N:o 1122/2009 50 artiklan 3 kohtaa, jossa vaaditaan, että tapauksessa, jossa paljastuu, että kyseessä on merkittävä noudattamatta jättäminen, paikalla tehtävien tarkastusten lukumäärää on lisättävä seuraavalla tarkastusjaksolla.
Unionin yleinen tuomioistuin korosti valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa, että komissio määräsi juuri tämän tapauksen huomioon ottamiseksi asiakirjassa AGRI-2005-64043, että rahastoille aiheutuva riski voi ulottua tarkastettuja viljelijöitä laajemmalle. Unionin yleinen tuomioistuin lainasi kyseisen tuomion 46 kohdassa suurta osaa tämän asiakirjan 2 kohdasta.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 48–50 kohdassa Portugalin tasavallan väitteen, jonka mukaan riidanalaisen rahoitusoikaisun soveltaminen oli asetuksen N:o 1122/2009 71 artiklan 4 kohdassa säädetyn oikaisuprosentin perusteella suhteellisuusperiaatteen ja asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan 2 kohdan vastaista. Se totesi tästä, että ensimmäisellä näistä säännöksistä ei ole vaikutusta sellaiseen oikaisuun, jota komissio soveltaa jäsenvaltioon tämän täydentäviä ehtoja koskevien vaatimusten valvontajärjestelmän puutteiden johdosta, koska kyseinen säännös koskee vähennyksiä, joita jäsenvaltion on sovellettava viljelijään siinä tapauksessa, että täydentäviä ehtoja koskevien sääntöjen noudattamatta jättäminen johtuu viljelijän laiminlyönnistä.
Edellä esitetyn perusteella on todettava ensinnäkin, että toisin kuin Portugalin tasavalta väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei ole lainkaan sekoittanut keskenään tukikelpoisuussääntöjä ja täydentäviä ehtoja koskevia sääntöjä. Se on päinvastoin tehnyt niiden välillä selvän eron valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa.
Siltä osin kuin Portugalin tasavalta moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se oli kiistänyt tämän eron kyseisen tuomion 46, 47, 50 ja 51 kohdassa, on korostettava, että unionin yleinen tuomioistuin perusteli kyseisen tuomion 42–46 kohdassa päätelmänsä, jonka mukaan siinä tapauksessa, että valvontajärjestelmä on puutteellinen, rahastoille aiheutuva riski ulottuu tarkastettuja viljelijöitä laajemmalle. Unionin yleinen tuomioistuin otti näin tehdessään huomioon täydentäviä ehtoja koskevien sääntöjen erityispiirteet ilman, että se olisi lausunut asiassa ristiriitaisesti.
Valituksenalaisen tuomion 42–46 kohdassa esitetyistä arvioinneista on todettava, että vaikka Portugalin tasavalta väittää tiivistetysti, että ”edes puutteellisissa valvontajärjestelmissäkään – – sovellettavia seuraamuksia ei voida ekstrapoloida tarkastettujen viljelijöiden prosenttiosuutta pidemmälle”, kyseinen jäsenvaltio ei kuitenkaan ole selittänyt, miltä osin unionin yleisen tuomioistuimen päättely, jonka mukaan jäsenvaltio ei voi puutteellisen valvontajärjestelmän takia taata asetuksessa N:o 73/2009 ja asetuksessa N:o 1122/2009 vahvistettujen sääntöjen valvontaa ja noudattamista, on virheellinen.
Väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut asetuksen N:o 1122/2009 50 artiklaa, on todettava, että on totta, että tämän säännöksen 1 kohdan mukaan paikan päällä tehtäviä tarkastuksia on tehtävä vain 1 prosentille kaikista tukihakemuksia jättäneistä viljelijöistä. Yhtäältä on kuitenkin todettava, että kyseisessä säännöksessä ei säännellä sitä, miten komission jäsenvaltioille ja erityisesti niille jäsenvaltioille, joiden valvontajärjestelmät ovat puutteellisia, määräämä oikaisuprosentti lasketaan. Toisaalta unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 44 kohdassa mainitseman saman säännöksen 3 kohdassa täsmennetään, että jos paikalla tehtävissä tarkastuksissa paljastuu merkittävä noudattamatta jättäminen, tarkastusten lukumäärää on lisättävä seuraavalla tarkastusjaksolla, mitä Portugalin tasavalta ei sitä paitsi kiistä. Näin ollen ei voida väittää, että asetuksen N:o 1122/2009 50 artiklassa säädetään pelkästään kansallisten valvontaviranomaisten velvollisuudesta tarkastaa 1 prosentti kaikista tuensaajista.
Näin ollen Portugalin tasavallan väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut asetuksen N:o 1122/2009 50 artiklaa valituksenalaisen tuomion 47, 50 ja 51 kohdassa, on hylättävä perusteettomana.
Siitä väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt valituksenalaisen tuomion edellä mainituissa kohdissa ottamatta huomioon asiakirjan AGRI-2005–64043 2 kohdan, on todettava, että vaikka viimeksi mainitussa kohdassa täsmennetään, että täydentäviä ehtoja koskevien sääntöjen ja tukikelpoisuussääntöjen välillä on ero, siinä todetaan myös, että ”oikaisu on tehtävä sellaisille viljelijöille, jotka kyseisen viranomaisen on tarkastettava ja joille asetettua velvoitetta puutteellisuudet koskevat, maksettujen tukien kokonaismäärästä”.
Käsitettä ”viljelijöille, jotka – – on tarkastettava”, ei voida ymmärtää siten, että se käsittäisi ainoastaan ne viljelijät, jotka kansalliset viranomaiset ovat tosiasiallisesti tarkastaneet, yhtäältä sen takia, ettei tästä ole mitään viitettä kyseisen asiakirjan 2 kohdan sanamuodossa, ja toisaalta asetuksen N:o 1122/2009 50 artiklan 3 kohdan, jonka valossa tätä käsitettä on tulkittava, takia. Tässä säännöksessä säädetään nimittäin tarkastettavien viljelijöiden lukumäärän lisäämisestä. Kuten unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 44 kohdassa, siinä tapauksessa, että tarkastukset ovat puutteellisia, merkittävä noudattamatta jättäminen ei paljastu eikä tarkastusotoksen suuruus koskaan kasva.
Näin ollen väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut valituksenalaisen tuomion 47, 50 ja 51 kohdassa asiakirjan AGRI-2005–64043 2 kohtaa, on hylättävä perusteettomana.
Tässä yhteydessä on lisäksi huomautettava, että toisin kuin Portugalin tasavalta väittää, ei voida myöskään katsoa, että unionin yleinen tuomioistuin olisi valituksenalaisen tuomion 46 kohdassa rikkonut asiakirjan AGRI-2005–64043 2 kohtaa ja asetuksen N:o 1122/2009 50 artiklaa siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin oli ainoastaan lainannut tässä tuomion kohdassa osaa kyseisen asiakirjan 2 kohdasta.
Toiseksi Portugalin tasavallan väitteet, joiden mukaan valituksenalaisen tuomion 43 kohdassa on loukattu suhteellisuusperiaatetta, perustuvat lähtökohtaan, jonka mukaan oikaisuprosenttia ei voida soveltaa yli 1 prosenttiin tuensaajista.
Kuten edellä esitetystä analyysistä ilmenee, Portugalin tasavalta ei ole kyennyt kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen toteamusta, jonka mukaan tämä oikaisuprosentti ei rajoitu 1 prosenttiin tuensaajista. Väite suhteellisuusperiaatteen loukkaamisesta on näin ollen hylättävä.
Näin ollen toinen valitusperuste on hylättävä, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset osittain selvästi puuttuvat ja koska se on osittain perusteeton.
Ensimmäinen kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisessä valitusperusteessaan Portugalin tasavalta väittää unionin yleisen tuomioistuimen loukanneen valituksenalaisen tuomion 139 kohdassa ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn toisen kanneperusteen arvioinnin yhteydessä luottamuksensuojan periaatetta ja tehneen ilmeisen oikeudellisen virheen.
Portugalin tasavalta katsoo tätä varten, ettei tällä kanneperusteella ollut samaa merkitystä kuin muilla kanneperusteilla ja että se koski ”tuen vähennysten ja epäämisten soveltamisjärjestelmää” sekä siitä johtuvaa asetuksen N:o 73/2009 24 artiklan ja asetuksen N:o 1122/2009 54 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan c alakohdan ja 71 artiklan 1 kohdan rikkomista. Jos täydentäviä ehtoja koskevien sääntöjen noudattamatta jättäminen johtuu viljelijän menettelystä, asetuksen N:o 73/2009 23 artiklan mukaan kyseiselle viljelijälle myönnettävää tukien kokonaismäärää on vähennettävä tai tuki on evättävä.
Komissio oli Portugalin tasavallan mukaan katsonut täydentäviä ehtoja koskevien sääntöjen nojalla riidanalaisessa päätöksessä virheellisesti, että Portugalin viranomaiset olivat päättäneet vuosien 2010, 2011 ja 2012 osalta tarkastuksen tiettyjä osia koskevista ”poikkeamamarginaalista” ja että Portugalissa sovellettu järjestelmä ei ollut edistänyt noudattamatta jättämisen tapauksessa sovellettavien perusteiden, sellaisina kuin ne on määritelty asetuksen N:o 1122/2009 47 artiklassa, tehokasta soveltamista. Kyseisen asetuksen 71 artiklan 1 kohdassa ei nimittäin edellytetä, että suurimman osan sovelletuista seuraamuksista olisi oltava 3 prosenttia kokonaismäärästä. Tässä kohdassa jätetään jäsenvaltioille harkintavaltaa, jonka perusteella ne voivat alentaa tai korottaa tätä oikaisuprosenttia siten, että seuraamus on oikeassa suhteessa sääntöjenvastaisuuteen. Unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut siten asetuksen N:o 73/2009 24 artiklaa ja asetuksen N:o 1122/2009 54 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan c alakohtaa ja 71 artiklan 1 kohtaa ja esittänyt tekemänsä oikeudellisen virheen takia valituksenalaisen tuomion 43 ja 44 kohdan sisällön kanssa selvästi ristiriitaisia perusteluja.
Hylätessään tehottomana ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn toisen kanneperusteen unionin yleinen tuomioistuin antoi Portugalin tasavallan mukaan nimittäin ymmärtää, että Portugalin täydentäviä ehtoja koskeva valvontajärjestelmä oli tehokas. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen ja perustellut valituksenalaisen tuomion ristiriitaisesti.
Lopuksi Portugalin tasavalta katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut oikeusvarmuuden periaatetta.
Komissio kiistää, että nämä väitteet olisivat riittävän perusteltuja.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisessä kanneperusteessaan Portugalin tasavalta arvostelee valituksenalaisen tuomion 138 ja 139 kohtaa siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi niissä sen mukaan virheellisesti ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn toisen kanneperusteen tehottomana.
Tältä osin on todettava, että – kuten valituksenalaisen tuomion 134, 135 ja 137 kohdasta ilmenee – komissio yksilöi riidanalaisessa päätöksessä Portugalin tasavallan käyttöön ottamassa valvontajärjestelmässä useita puutteita, joista ainoastaan tietyt puutteet oli riitautettu unionin yleisessä tuomioistuimessa. Valituksenalaisen tuomion 138 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin huomautti näistä kuudesta puutteesta, että ”[riidanalaisen] päätöksen päätösosa perustuu kuuteen perusteluun, joiden paikkansapitävyyttä ei ole voitu pätevästi asettaa kyseenalaiseksi ensimmäisen, viidennen ja kuudennen kanneperusteen yhteydessä ja jotka eivät ole toisen, kolmannen ja neljännen kanneperusteen kohteena”, ja esitti luettelon näistä kuudesta perustelusta. Se lisäsi kyseisen tuomion 139 kohdassa, että ”jokainen näistä kuudesta perustelusta riittää yksinään komission päättelyn perustaksi ja oikeutukseksi 5 prosentin kiinteämääräisen oikaisun soveltamiselle” ja päätteli tästä muun muassa, että toinen kanneperuste, joka koski virheitä, joita komission väitettiin tehneen tuen vähennysten ja epäämisten soveltamista koskevien puutteiden osalta, on tehoton. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan on niin, että ”vaikka nimittäin oletettaisiin, että [tämä kanneperuste olisi perusteltu], se ei voi johtaa [riidanalaisen] päätöksen osittaiseen kumoamiseen, koska Portugalin tasavalta ei ole osoittanut, että kaikki perustelut, joiden perusteella 5 prosentin kiinteämääräinen oikaisu oli suoritettu, olivat lainvastaisia”.
Valituksenalaisen tuomion 138 ja 139 kohdasta ilmenee näin ollen, että unionin yleinen tuomioistuin totesi pääasiallisesti, että ensimmäisessä oikeusasteessa esitetty toinen kanneperuste oli tehoton, koska vaikka oletettaisiin, että tuen vähennysten ja epäämisten soveltamisessa esiintyneitä puutteellisuuksia koskeva perustelu olisi ollut perusteeton, riidanalaisen päätöksen päätösosa saattoi joka tapauksessa perustua jokaiseen näistä muista kuudesta perustelusta, joita – tapauksesta riippuen – Portugalin tasavalta ei ollut kiistänyt tai ei ollut onnistunut kyseenalaistamaan unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamassaan kanteessa.
Ensinnäkin on todettava, että Portugalin tasavalta ei saata nyt käsiteltävällä valitusperusteellaan millään tavoin kyseenalaiseksi unionin yleisen tuomioistuimen toteamusta, jonka mukaan jokainen valituksenalaisen tuomion 138 kohdassa mainitusta kuudesta perustelusta riittää yksinään oikeuttamaan 5 prosentin kiinteämääräisen oikaisun soveltamisen, eikä väitä, että ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyllä toisella kanneperusteella olisi pyritty riitauttamaan nämä riidanalaisen päätöksen perustelut.
Lisäksi Portugalin tasavalta on itse vahvistanut tämän viimeisen toteamuksen paikkansapitävyyden, koska se korosti valituksessaan, että ensimmäisessä oikeusasteessa esitetty toinen kanneperuste ”koski tuen vähennysten ja epäämisten soveltamisjärjestelmää”.
Näissä olosuhteissa on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä eikä loukannut luottamuksensuojan periaatetta hylätessään siinä esitetyn toisen kanneperusteen tehottomana. Tähän päätelmään ei voi vaikuttaa se seikka – mikäli se on näytetty toteen – että viimeksi mainitulla kanneperusteella ”ei voi olla samaa merkitystä kuin muilla [unionin yleisessä tuomioistuimessa] esitetyillä kanneperusteilla”.
Toiseksi on todettava, että väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on loukannut oikeusvarmuuden periaatetta hyväksyessään komission väitteen, jonka mukaan Portugalissa voimassa oleva tuen vähennysten ja epäämisten soveltamisjärjestelmä ei edistänyt asetuksen N:o 1122/2009 47 artiklassa määriteltyjen perusteiden tehokasta soveltamista, ja väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin esitti siten ristiriitaisia perusteluja valituksenalaisen tuomion 43 ja 44 kohdan sisällön kanssa, perustuvat virheelliseen lähtökohtaan ja valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan.
Hylätessään sille esitetyn toisen kanneperusteen tehottomana ilman, että se olisi arvioinut, pitivätkö komission vähennysten ja tuen epäämisten soveltamista koskevista puutteista esittämät väitteet paikkansa, unionin yleinen tuomioistuin ei nimittäin millään tavoin hyväksynyt näitä väitteitä.
Näin ollen väite perustelujen ristiriitaisuudesta ja oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamisesta on hylättävä perusteettomana.
Tämän seurauksena ensimmäinen valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan perusteettomana.
Valitus on kaiken edellä esitetyn perusteella hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan silloin, kun valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska Portugalin tasavalta on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut sen velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, Portugalin tasavalta on velvoitettava korvaamaan tähän valitukseen liittyvät oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (yhdeksäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Portugalin tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: portugali.