CELEX: 62019CJ0762
Zahtjev za prethodnu odluku
Pravna zaštita baza podataka
Direktiva 96/9/EZ
Članak 7.
Pravo ,sui generis’ proizvođača baza podataka
Zabrana trećima da ,izvlače’ ili ,ponovno koriste’ bez odobrenja proizvođača, cjelokupni sadržaj baze podataka ili njezin znatan dio
Baza podataka koja je slobodno dostupna na internetu
Metapretraživač specijaliziran za pretraživanje oglasa za posao
Izvlačenje i/ili ponovno korištenje sadržaja baze podataka
Šteta znatnom ulaganju u postizanje, verifikaciju ili predstavljanje sadržaja baze podataka

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 7. stavka 2. Direktive 96/9/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 1996. o pravnoj zaštiti baza podataka (
SL 1996., L 77, str. 20
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 36.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva „CV‑Online Latvia” SIA (u daljnjem tekstu: CV‑Online) i društva „Melons” SIA u vezi s time što je potonji na popisu rezultata koje je ostvario njegov pretraživač prikazivao hiperpoveznicu koja upućuje na internetsku stranicu društva CV‑Online i metaoznake koje je potonje društvo unijelo u program te stranice.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodne izjave 7., 39. do 42. i 47. Direktive 96/9 propisuju:
„(7)
budući da stvaranje baze podataka zahtijeva ulaganje znatnih ljudskih, tehničkih i financijskih sredstava dok se takve baze podataka mogu kopirati ili im se može pristupiti uz samo dio troška koji je potreban za njihovo samostalno stvaranje;
[…]
(39)
budući da ova Direktiva, osim što ima cilj zaštititi autorsko pravo na izvornom izboru ili izvornom uređenju sadržaja baze podatka, ima cilj zaštititi i položaj proizvođača baze podataka od pronevjere rezultata financijskog i stručnog ulaganja u dobivanje i skupljanje sadržaja, štiteći cijelu bazu podataka ili znatne dijelove baze podataka od određenih postupaka korisnika ili konkurencije;
(40)
budući da je predmet prava
sui generis
osigurati zaštitu svakog ulaganja u postizanje, verifikaciju ili predstavljanje sadržaja baze podataka tijekom ograničenog trajanja prava; budući da takvo ulaganje može značiti ulaganje financijskih sredstava i/ili ulaganje vremena, truda i energije;
(41)
budući da je cilj prava
sui generis
dati mogućnost proizvođaču baze podataka da spriječi neovlašteno izvlačenje i/ili ponovno korištenje cjelokupnoga sadržaja baze podataka ili njegova znatnog dijela; budući da je proizvođač baze podataka osoba koja je poduzela inicijativu i rizik ulaganja; budući da to isključuje podizvođače, posebno iz definicije proizvođača;
(42)
budući da se posebno pravo sprečavanja neovlaštenog izvlačenja i/ili ponovnog korištenja odnosi na postupke korisnika koji nadilaze njegova zakonita prava i time štete ulaganju; budući da se pravo zabrane izvlačenja i/ili ponovnog korištenja cjelokupnoga sadržaja ili njegova znatnog dijela ne odnosi samo na izradu parazitskog konkurentskog proizvoda, već i na svakog korisnika koji svojim postupcima kvalitativno ili kvantitativno značajno šteti ulaganju;
[…]
(47)
budući da u interesu tržišnog natjecanja između dobavljača informacijskih proizvoda i usluga, zaštita pravom
sui generis
ne smije omogućiti olakšavanje zloporabe vladajućeg položaja, posebno vezano uz stvaranje i distribuciju novih proizvoda i usluga koji imaju intelektualnu, dokumentarnu, tehničku, gospodarsku ili trgovačku dodanu vrijednost; budući da stoga odredbe ove Direktive ne dovode u pitanje primjenu pravila o tržišnom natjecanju [Unije] ili nacionalnih pravila o tržišnom natjecanju”.
U poglavlju I. te direktive, naslovljenom „Područje primjene”, nalazi se članak 1., koji u stavcima 1. i 2. propisuje:
„1.   Ova se Direktiva odnosi na pravnu zaštitu baza podataka u bilo kojem obliku.
2.   U smislu ove Direktive ,baza podataka’ znači zbirku samostalnih djela, podataka ili druge građe uređenih po određenom sustavu ili određenoj metodi i pojedinačno dostupnih elektroničkim ili drugim sredstvima.”
U poglavlju III. navedene direktive, naslovljenom „Pravo
sui generis
”, članak 7. u stavcima 1., 2. i 5. predviđa:
„1.   Države članice omogućuju stvaratelju baze podataka, koji pokaže da je došlo do kvalitativnog i/ili kvantitativnog znatnog ulaganja u postizanje, verifikaciju ili predstavljanje njezina sadržaja, pravo sprečavanja izvlačenja i/ili ponovnog korištenja cjelokupnoga ili znatnog dijela, kvalitativno ili kvantitativno, sadržaja takve baze podataka.
2.   U smislu ovog Poglavlja:
(a)
,izvlačenje’ znači trajan ili privremen prijenos cjelokupnog ili znatnog dijela sadržaja baze podataka na drugi medij bilo kojim sredstvima ili u bilo kojem obliku;
(b)
,ponovno korištenje’ znači svaki oblik stavljanja na raspolaganje javnosti cjelokupnog ili znatnog dijela sadržaja baze podataka distribucijom primjeraka, iznajmljivanjem, on‑line ili drugim oblicima prijenosa. Prvom prodajom primjerka baze podataka unutar [Europske unije] od strane nositelja prava ili uz njegovu suglasnost iscrpljuje se pravo nadzora preprodaje takva primjerka unutar [Unije].
Javna posudba nije postupak izvlačenja ili ponovnog korištenja.
[…]
5.   Ne smije se dopustiti ponavljano i sustavno izvlačenje i/ili ponovno korištenje neznatnih dijelova sadržaja baze podataka što uključuje postupke koji su u suprotnosti s redovitim korištenjem te baze podataka ili koji neopravdano dovode u pitanje zakonite interese proizvođača baze podataka.”
Naposljetku, prema članku 13. navedene direktive:
„Ova Direktiva ne dovodi u pitanje odredbe koje se posebno odnose na […] propise o ograničavajućim praksama i nepoštenom tržišnom natjecanju […].”
Latvijsko pravo
Odredbe Direktive 96/9 u vezi s pravom
sui generis
prenesene su u latvijsko pravo u člancima 57. do 62. Autortiesību likumsa (Zakon o autorskom pravu) od 6. travnja 2000. (
Latvijas Vēstnesis
, 2000., br. 148/150), kako je izmijenjen Zakonom od 22. travnja 2004. (
Latvijas Vēstnesis
, 2004., br. 69).
Člankom 57. stavcima 1. i 2. tog zakona utvrđuje se da proizvođačem baze podataka, čije postizanje, verifikacija ili predstavljanje čine kvalitativno i kvantitativno znatno ulaganje (članak 5. stavak 2.), treba smatrati fizičku ili pravnu osobu koja je poduzela inicijativu izrade baze podataka i preuzela rizik ulaganja. Proizvođač baze podataka ima pravo zabraniti da se u pogledu korištenja cjelokupnoga ili znatnog dijela, kvalitativno ili kvantitativno, sadržaja baze podataka obavljaju sljedeće radnje:
–
izvlačenje koje znači trajan ili privremen prijenos cjelokupnog ili znatnog dijela sadržaja baze podataka na drugi medij bilo kojim sredstvima ili u bilo kojem obliku;
–
ponovno korištenje koje znači stavljanje na raspolaganje javnosti cjelokupnog ili znatnog dijela sadržaja baze podataka bilo kojim sredstvima, uključujući distribucijom primjeraka, iznajmljivanjem, on‑line ili drugim oblicima prijenosa.
Glavni postupak i prethodna pitanja
CV‑Online, društvo latvijskog prava, upravlja internetskom stranicom www.cv.lv. Ta se stranica sastoji od baze podataka koju je CV‑Online izradio i redovito je održava, a sadržava oglase za posao koje objavljuju poslodavci.
Stranica www.cv.lv je osim toga opremljena metaoznakama (meta tags) tipa „mikropodaci” (microdata). Te oznake, koje nisu vidljive prilikom otvaranja internetske stranice društva CV‑Online, omogućuju internetskim pretraživačima da bolje prepoznaju sadržaj svake stranice kako bi ga pravilno indeksirali. U slučaju internetske stranice CV‑Online te metaoznake sadržavaju, za svaki oglas za slobodan posao u bazi podataka, sljedeće ključne riječi: „naziv radnog mjesta”, „naziv poduzeća”, „mjesto rada” i „datum objave oglasa”.
Melons, također društvo latvijskog prava, upravlja internetskom stranicom www.kurdarbs.lv, koja je pretraživač specijaliziran za oglase za posao. Taj pretraživač omogućuje da se veći broj internetskih stranica koje sadržavaju oglase za posao pretražuje prema različitim kriterijima, među kojima je vrsta radnog mjesta i mjesto rada. Stranica www.kurdarbs.lv putem hiperpoveznica upućuje korisnike na internetske stranice na kojima su pretražene informacije prvotno objavljene, među kojima je i stranica CV‑Online. Kliknuvši na takvu poveznicu korisnik može, među ostalim, pristupiti stranici www.cv.lv kako bi se upoznao s tom internetskom stranicom i njezinim cjelokupnim sadržajem. Podaci sadržani u metaoznakama koje CV‑Online unese u programski kôd svoje internetske stranice također se prikazuju na popisu rezultata dobivenih prilikom korištenja Melonsovim pretraživačem.
Smatrajući da postoji povreda njegova prava
sui generis
predviđenog u članku 7. Direktive 96/9, CV‑Online podnio je tužbu protiv Melonsa. Tvrdi da Melons „izvlači” i „ponovno koristi” znatan dio sadržaja baze podataka koja postoji na stranici www.cv.lv.
Prvostupanjski sud utvrdio je povredu predmetnog prava zato što postoji „ponovno korištenje” baze podataka društva CV‑Online.
Društvo Melons podnijelo je žalbu protiv prvostupanjske presude pred Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģija (Okružni sud u Rigi, Građanski odjel, Latvija). Naglašava da njegova internetska stranica ne osigurava online prijenos, to jest da ne funkcionira „u stvarnom vremenu”. Ističe, osim toga, da se mora napraviti razlika između stranice www.cv.lv i baze podataka od koje se ona sastoji. U tom pogledu naglašava da se zbog metaoznaka koje CV‑Online rabi stvara prikaz informacija o ponudama za posao u rezultatima dobivenima putem pretraživača www.kurdarbs.lv. No te metaoznake nisu dio baze podataka. Upravo zato što želi da pretraživači pokažu te informacije, CV‑Online je u programiranje svoje stranice unio navedene metaoznake.
U tim je okolnostima Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģija (Okružni sud u Rigi, Građanski odjel, Latvija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li tuženikovu djelatnost koja se sastoji od preusmjeravanja krajnjeg korisnika s pomoću hiperpoveznice na tužiteljevu internetsku stranicu na kojoj se može pregledavati baza podataka koja sadržava oglase za posao tumačiti na način da je obuhvaćena pojmom ,ponovno korištenje’ iz članka 7. stavka 2. točke (b) [Direktive 96/9], konkretno, ponovnim korištenjem baze podataka drugim oblicima prijenosa?
2.
Treba li informacije o metaoznakama koje se prikazuju u tuženikovu pretraživaču tumačiti na način da su obuhvaćene pojmom ,izvlačenje’ iz članka 7. stavka 2. točke (a) [Direktive 96/9], konkretnije, trajnim ili privremenim prijenosom cjelokupnog ili znatnog dijela sadržaja baze podataka na drugi medij bilo kojim sredstvima ili u bilo kojem obliku?”
O prethodnim pitanjima
Najprije valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene člankom 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud treba prema potrebi preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (presuda od 25. studenoga 2020., SABAM,
C‑372/19
,
EU:C:2020:959
, t.
20.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju iz elemenata spisa kojim raspolaže Sud proizlazi da se problematika u glavnom predmetu odnosi na usklađenost funkcioniranja specijaliziranog pretraživača s pravom
sui generis
uspostavljenim člankom 7. Direktive 96/9. Svojim prethodnim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita se, konkretno, je li, s jedne strane, prikazivanje u specijaliziranom pretraživaču hiperpoveznice koja preusmjerava korisnika tog pretraživača na internetsku stranicu koju pruža treći, gdje se može konzultirati sadržaj baze podataka koji se odnosi na ponude za posao, obuhvaćeno definicijom „ponovnog korištenja” iz članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 96/9 i, s druge strane, treba li informacije podrijetlom iz metaoznaka te internetske stranice koju prikazuje navedeni pretraživač tumačiti na način da su obuhvaćene definicijom „izvlačenja” iz članka 7. stavka 2. točke (a) te direktive.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da se na temelju presuda koje je Sud donio u vezi s člankom 7. Direktive 96/9 (vidjeti osobito presudu od 19. prosinca 2013., Innoweb,
C‑202/12
,
EU:C:2013:850
) ne može zaključiti postoji li „izvlačenje” ili „ponovno korištenje” u smislu tog članka ako, kao u ovom slučaju, operater specijaliziranog pretraživača prikazuje na popisu rezultata dobivenih korištenjem tog pretraživača, s jedne strane, hiperpoveznicu koja preusmjerava na internetsku stranicu koju pruža treći i koja sadržava bazu podataka i, s druge strane, informacije podrijetlom iz metaoznaka koje je proizvođač te baze podataka unio u program svoje internetske stranice.
U tom pogledu valja naglasiti da se u ovom slučaju odabir ponuda za posao na koje upućuju hiperpoveznice obavlja pomoću specijaliziranog pretraživača koji stavlja na raspolaganje Melons. Taj pretraživač indeksira i na svojem poslužitelju kopira sadržaj internetskih stranica koje sadržavaju ponude za posao, kao što je stranica „www.cv.lv”, te potom omogućava pretraživanje u tom sadržaju indeksiranom prema kriterijima kao što su priroda radnog mjesta i mjesto rada.
U tim okolnostima valja smatrati da tim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 7. stavke 1. i 2. Direktive 96/9 tumačiti na način da pretraživač na internetu specijaliziran za pretraživanje sadržaja baza podataka, koji kopira i indeksira cijelu bazu podataka slobodno dostupnu na internetu ili njezin znatan dio, a potom svojim korisnicima omogućava da pretražuju tu bazu podataka prema kriterijima relevantnima s aspekta njihova sadržaja, vrši „izvlačenje” i „ponovno korištenje” sadržaja navedene baze podataka u smislu te odredbe, i da proizvođač takve baze podataka ima pravo zabraniti takvo izvlačenje ili takvo ponovno korištenje te iste baze podataka.
Kako bi se odgovorilo na ta pitanja, najprije valja pojasniti doseg i svrhu zaštite prava
sui generis
koje proizlazi iz Direktive 96/9.
U tom pogledu iz uvodnih izjava 40. i 41. Direktive 96/9 osobito proizlazi da je cilj tog prava
sui generis
osigurati zaštitu znatnog ulaganja u postizanje, verifikaciju ili predstavljanje sadržaja baze podataka za ograničeno trajanje prava davanjem proizvođaču baze podataka mogućnosti sprečavanja neovlaštenog izvlačenja i/ili ponovnog korištenja cjelokupnog ili znatnog dijela sadržaja baze podataka. Naime, Sud je precizirao da je svrha prava predviđenog člankom 7. Direktive 96/9 osigurati osobi koja je pokazala inicijativu i preuzela rizik znatnog ulaganja u obliku ljudskih, tehničkih i/ili financijskih sredstava radi stvaranja i funkcioniranja baze podataka povrat njezina ulaganja na način da ju se zaštiti od neovlaštenog prisvajanja rezultata tog ulaganja (presuda od 19. prosinca 2013., Innoweb,
C‑202/12
,
EU:C:2013:850
, t.
36.
i navedena sudska praksa).
Kako je Sud već također utvrdio, oslanjajući se osobito na uvodne izjave 39., 42. i 48. Direktive 96/9, cilj zakonodavca Unije putem instituta prava
sui generis
je stoga poticanje uspostave sustava pohranjivanja i obrade podataka kako bi se pridonijelo razvoju tržišta informacija u kontekstu koji karakterizira eksponencijalan rast količine proizvedenih i obrađenih informacija svake godine u svim područjima aktivnosti (presuda od 19. prosinca 2013., Innoweb,
C‑202/12
,
EU:C:2013:850
, t.
35.
i navedena sudska praksa).
Što se tiče, kao prvo, uvjeta pod kojima baza podataka može biti zaštićena pravom
sui generis
na temelju članka 7. Direktive 96/9, valja istaknuti da je, u skladu s tim člankom, zaštita baze podataka tim pravom opravdana samo pod uvjetom da postizanje, verifikacija ili predstavljanje sadržaja te baze dokazuje znatno kvalitativno ili kvantitativno ulaganje (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Innoweb,
C‑202/12
,
EU:C:2013:850
, t.
22.
).
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, ulaganje u dobivanje sadržaja baze podataka odnosi se na sredstva namijenjena za pretraživanje postojećih elemenata i njihovo prikupljanje u tu bazu, osim sredstava upotrijebljenih za samo stvaranje elemenata (presude od 9. studenoga 2004., The British Horseracing Board i dr.,
C‑203/02
,
EU:C:2004:695
, t.
31.
, kao i Fixtures Marketing,
C‑338/02
,
EU:C:2004:696
, t.
24.
).
Nadalje, pojam ulaganja povezan s verifikacijom sadržaja baze podataka treba razumjeti na način da se odnosi na sredstva namijenjena nadzoru točnosti traženih elemenata, kako bi se osigurala pouzdanost informacija sadržanih u toj bazi, prilikom uspostave te baze i tijekom razdoblja njezina funkcioniranja (presuda od 9. studenoga 2004., The British Horseracing Board i dr.,
C‑203/02
,
EU:C:2004:695
, t.
34.
).
Naposljetku, ulaganje u predstavljanje sadržaja baze podataka obuhvaća sredstva koja su namijenjena tomu da se navedenoj bazi dodijeli funkcija obrade informacija, to jest ona sredstva koja su namijenjena sustavnom ili metodičkom raspoređivanju građe sadržane u toj bazi kao i organizaciji njihove pojedinačne dostupnosti (presude od 9. studenoga 2004., Fixtures Marketing,
C‑338/02
,
EU:C:2004:696
, t.
27.
, Fixtures Marketing,
C‑444/02
,
EU:C:2004:697
, t.
43.
, i Fixtures Marketing,
C‑46/02
,
EU:C:2004:694
, t.
37.
).
Budući da se prethodna pitanja temelje na pretpostavci da baza podataka društva CV‑Online udovoljava uvjetu navedenom u točki 24. ove presude, na sudu koji je uputio zahtjev je da, prema potrebi, ispita jesu li ispunjeni uvjeti predviđeni člankom 7. Direktive 96/9 za stjecanje zaštite
sui generis
pravom, uključujući to mogu li se i metaoznake koje je pružio CV‑Online smatrati značajnim dijelom zaštićene baze podataka.
Što se tiče, kao drugo, kriterija na temelju kojih se može zaključiti da radnja korisnika predstavlja „izvlačenje” i/ili „ponovno korištenje” u smislu Direktive 96/9, valja podsjetiti na to da njezin članak 7. stavak 2. točka (a) definira „izvlačenje” kao „trajan ili privremen prijenos cjelokupnog ili znatnog dijela sadržaja baze podataka na drugi medij bilo kojim sredstvima ili u bilo kojem obliku”. U smislu članka 7. stavka 2. točke (b) iste direktive pojam „ponovnog korištenja” obuhvaća „svaki oblik stavljanja na raspolaganje javnosti cjelokupnog ili znatnog dijela sadržaja baze podataka distribucijom primjeraka, iznajmljivanjem, on‑line ili drugim oblicima prijenosa”.
Temeljeći se na cilju koji je zakonodavac Unije imao uvodeći institut prava
sui generis
, Sud je široko tumačio pojam „ponovno korištenje” (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Innoweb,
C‑202/12
,
EU:C:2013:850
, t.
33.
i
34.
) i pojam „izvlačenje” (vidjeti u tom smislu presudu od 9. listopada 2008., Directmedia Publishing,
C‑304/07
,
EU:C:2008:552
, t.
31.
i
32.
).
Stoga iz sudske prakse Suda proizlazi da te pojmove „izvlačenje” i „ponovno korištenje” treba tumačiti tako da se odnose na svaku djelatnost koja bez pristanka osobe koja je izradila bazu podataka prisvaja i čini dostupnima javnosti rezultate njezina ulaganja, čime je lišava prihoda koji bi joj trebali omogućiti da amortizira troškove tog ulaganja (presuda od 9. studenoga 2004., The British Horseracing Board i dr.,
C‑203/02
,
EU:C:2004:695
, t.
51.
).
Što se tiče, konkretno, funkcioniranja specijaliziranog pretraživača, Sud je presudio da operater namjenskog metapretraživača vrši „ponovno korištenje”, u smislu članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 96/9, cjelokupnog ili znatnog dijela sadržaja baze podataka, sadržane na internetskoj stranici koja pripada trećoj osobi, kada daje neodređenom broju krajnjih korisnika sredstvo za pretraživanje podataka koji se nalaze u toj bazi podataka i stoga daju pristup njezinu sadržaju na način koji se razlikuje od onog koji je predvidio proizvođač potonje baze. Sud je istaknuo da takva djelatnost povređuje
sui generis
pravo proizvođača baze podataka jer uskraćuje tom proizvođaču prihode koji bi mu omogućili amortizaciju troškova njegova ulaganja. Naime, u tom slučaju korisnik više ne mora ići preko početne stranice i obrasca za pretraživanje baze podataka predmetne treće strane s obzirom na to da može pretraživati tu bazu podataka izravno koristeći uslugu namjenskog metapretraživača (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Innoweb,
C‑202/12
,
EU:C:2013:850
, t.
40.
do
42.
).
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i očitovanja stranaka u glavnom postupku, kao i iz informacija dobivenih na raspravi, a koje je istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 33. svojeg mišljenja, proizlazi da se specijalizirani pretraživač poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne koristi obrascima pretrage internetskih stranica na kojima omogućava pretraživanje i ne prevodi u stvarnom vremenu zahtjeve svojih korisnika u kriterije kojima se ti obrasci koriste. Međutim, on redovito indeksira te stranice i njihovu kopiju pohranjuje na svojim vlastitim poslužiteljima. Potom, zahvaljujući vlastitom obrascu pretrage, on omogućava korisnicima pretraživanje prema kriterijima koje sam nudi, pri čemu se to pretraživanje odvija među podacima koji su bili indeksirani.
Iako je točno da je funkcioniranje pretraživača poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku različito od onoga o kojem je riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 19. prosinca 2013., Innoweb (
C‑202/12
,
EU:C:2013:850
), činjenica je da taj pretraživač omogućava pretraživanje, na drukčiji način od onoga koji je predvidio proizvođač odnosne baze podataka, cjelokupnog sadržaja više baza podataka istovremeno, među kojima i onu CV‑Onlinea, stavljajući taj sadržaj na raspolaganje vlastitim korisnicima. Pružajući mogućnost istodobnog pretraživanja u više baza podataka, prema kriterijima koje osobe koje traže posao smatraju relevantnima, taj specijalizirani pretraživač omogućava korisnicima pristup ponudama za zapošljavanje sadržanima u tim bazama podataka na vlastitoj internetskoj stranici.
Tako pretraživač poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku omogućava pretraživanje svih podataka koji se nalaze u bazama podataka koje su slobodno dostupne na internetu, uključujući internetsku stranicu CV‑Online, te svojim korisnicima pruža pristup cjelokupnom sadržaju tih baza na način različit od onog koji je predvidio njihov proizvođač. Osim toga, stavljanje na raspolaganje tih podataka upućeno je javnosti u smislu članka 7. stavka 2. točke (b) Direktive 96/9 jer takav pretraživač može koristiti bilo tko (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Innoweb,
C‑202/12
,
EU:C:2013:850
, t.
51.
).
Usto, indeksirajući i kopirajući sadržaj internetskih stranica na vlastiti poslužitelj, taj pretraživač prenosi na drugi medij sadržaj baza podataka koje te stranice čine.
Iz toga slijedi da takav prijenos bitnog sadržaja predmetnih baza podataka i takvo stavljanje tih podataka na raspolaganje javnosti, bez suglasnosti osobe koja ih je sastavila, jesu mjere izvlačenja i ponovnog korištenja tih baza podataka, koje su zabranjene člankom 7. stavkom 1. Direktive 96/9, pod uvjetom da im je učinak da tu osobu liše prihoda koji bi joj trebali omogućiti da amortizira trošak tog ulaganja. Kao što je nezavisni odvjetnik naglasio u točki 36. svojeg mišljenja, stavljanje na raspolaganje hiperpoveznica na oglase koji se nalaze na internetskoj stranici CV‑Online i prikazivanje informacija sadržanih u metaoznakama te stranice samo je vanjski odraz tog izvlačenja i tog ponovnog korištenja, koji je od sekundarne važnosti.
Stoga valja još ispitati jesu li radnje navedene u točkama 35. i 36. ove presude takve da mogu ugroziti ulaganje osobe koja je izradila bazu podataka koja je prenesena na drugi medij te je stavljena na raspolaganje javnosti.
U tom pogledu Sud je već utvrdio da se pravom
sui generis
predviđenim člankom 7. Direktive 96/9 želi zaštititi osobu koja je proizvela bazu podataka od radnji korisnika koje prekoračuju njegova legitimna prava i koje tako nanose štetu ulaganjima te osobe (vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2004., The British Horseracing Board i dr.,
C‑203/02
,
EU:C:2004:695
, t.
45.
i
46.
). U tom okviru cilj članka 7. stavka 1. Direktive 96/9, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 42., je izbjeći da korisnik svojim djelovanjem značajno, kvalitativno ili kvantitativno, ugrozi ulaganje (vidjeti u tom smislu presudu od 9. studenoga 2004., The British Horseracing Board i dr.,
C‑203/02
,
EU:C:2004:695
, t.
69.
).
Sud je također odlučio da proizvođač baze podataka uživa zaštitu od postupaka operatera namjenskog metapretraživača koja se približava izradi parazitskog konkurentskog proizvoda iz uvodne izjave 42. Direktive 96/9 (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Innoweb,
C‑202/12
,
EU:C:2013:850
, t.
48.
). Naime, zbog takve bi aktivnosti navedenim proizvođačima mogli izmaknuti primici, čime bi bili lišeni prihoda koji bi im trebali omogućiti da amortiziraju svoja ulaganja u stvaranje i funkcioniranje baza podataka (vidjeti u tom smislu, presudu od 19. prosinca 2013., Innoweb,
C‑202/12
,
EU:C:2013:850
, t.
41.
do
43.
).
U tom pogledu valja uspostaviti pravednu ravnotežu između, s jedne strane, legitimnog interesa proizvođača baza podataka da budu u stanju amortizirati svoje znatno ulaganje i, s druge strane, interesa korisnika i konkurenata tih proizvođača da imaju pristup informacijama sadržanima u tim bazama podataka kao i mogućnosti stvaranja inovativnih proizvoda koji se temelje na tim informacijama.
Naime, valja podsjetiti na to da aktivnosti agregatora sadržaja na internetu, kao što je tuženik u glavnom postupku, također omogućuju ostvarenje cilja, navedenog u točki 23. ove presude, koji se sastoji od poticanja uvođenja sustava za pohranu i obradu podataka kako bi se pridonijelo razvoju tržišta informacija. Kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 41. svojeg mišljenja, ti agregatori doprinose stvaranju i distribuciji proizvoda i usluga koji imaju dodanu vrijednost u sektoru informiranja. Nudeći svojim korisnicima ujednačeno sučelje koje omogućava pretraživanje u više baza podataka prema kriterijima koji su s obzirom na njihov sadržaj relevantni, oni pridonose boljem strukturiranju informacija i olakšavaju njihovo pretraživanje na internetu. Oni također pridonose dobrom funkcioniranju tržišnog natjecanja i transparentnosti ponuda i cijena.
Kao što to proizlazi iz točke 24. ove presude, članak 7. stavak 1. Direktive 96/9 pridržava pravo zaštite koju daje pravo
sui generis
na baze podataka čije stvaranje ili funkcioniranje zahtijeva znatno kvalitativno ili kvantitativno ulaganje.
Iz toga slijedi da, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 43. i 46. svojeg mišljenja, glavni kriterij odvagivanja legitimnih interesa o kojima je riječ mora biti moguća povreda znatnog ulaganja osobe koja je stvorila predmetnu bazu podataka, odnosno opasnost da se to ulaganje ne može amortizirati.
Naposljetku, važno je dodati da se, kao što je to pojašnjeno u članku 13. Direktive 96/9, odredbama te direktive ne dovode u pitanje pravila tržišnog natjecanja uređena pravom Unije ili pravom država članica.
Stoga je u glavnom postupku na sudu koji je uputio zahtjev da, kako bi odlučio o pravu društva CV‑Online da zabrani izvlačenje ili ponovno korištenje cjelokupnog ili znatnog dijela sadržaja te baze, provjeri, s obzirom na sve relevantne okolnosti, kao prvo, je li postizanje, verifikacija ili predstavljanje sadržaja predmetne baze podataka znatno ulaganje i, kao drugo, predstavlja li predmetno izvlačenje ili ponovno korištenje opasnost za mogućnosti amortizacije tog ulaganja.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 7. stavke 1. i 2. Direktive 96/9 treba tumačiti na način da pretraživač na internetu specijaliziran za pretraživanje sadržaja baza podataka, koji kopira i indeksira cjelokupnu bazu podataka koja je slobodno dostupna na internetu, ili njezin znatan dio, a zatim svojim korisnicima omogućava pretraživanje u toj bazi podataka na svojoj internetskoj stranici prema kriterijima koji su relevantni s obzirom na njezin sadržaj, vrši „izvlačenje” i „ponovno korištenje” tog sadržaja u smislu te odredbe, što proizvođač takve baze podataka može zabraniti ako te radnje štete njegovu ulaganju u postizanje, verifikaciju ili predstavljanje tog sadržaja, to jest ako predstavljaju opasnost za mogućnost amortiziranja tog ulaganja redovitim korištenjem predmetne baze podataka, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Članak 7. stavke 1. i 2. Direktive 96/9/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. ožujka 1996. o pravnoj zaštiti baza podataka treba tumačiti na način da pretraživač na internetu specijaliziran za pretraživanje sadržaja baza podataka, koji kopira i indeksira cjelokupnu bazu podataka koja je slobodno dostupna na internetu, ili njezin znatan dio, a zatim svojim korisnicima omogućava pretraživanje u toj bazi podataka na svojoj internetskoj stranici prema kriterijima koji su relevantni s obzirom na njezin sadržaj, vrši „izvlačenje” i „ponovno korištenje” tog sadržaja u smislu te odredbe, što proizvođač takve baze podataka može zabraniti ako te radnje štete njegovu ulaganju u postizanje, verifikaciju ili predstavljanje tog sadržaja, to jest ako predstavljaju opasnost za mogućnost amortiziranja tog ulaganja redovitim korištenjem predmetne baze podataka, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: latvijski