CELEX: 62017TJ0011
Viešoji tarnyba
Pareigūnai
Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnis
Išleidimas atostogų tarnybos labui
Vienodas požiūris
Diskriminacijos dėl amžiaus draudimas
Akivaizdi vertinimo klaida
Teisė būti išklausytam
Rūpestingumo pareiga
Atsakomybė

I.

Ginčo aplinkybės
Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatai (toliau – Tarnybos nuostatai) buvo iš dalies pakeisti, be kita ko, 2013 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES, Euratomas) Nr. 1023/2013 (
OL L 287, 2013, p. 15
).
Reglamento Nr. 1023/2013 1, 3, 7 ir 12 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(1)
Europos Sąjungoje ir daugiau nei 50 jos institucijų bei agentūrų turėtų būti toliau vykdomas aukštos kokybės Europos viešasis administravimas, kad remdamosi Sutartimis jos galėtų pasiekti savo tikslus, įgyvendinti savo politiką, vykdyti veiklą ir kuo geriau atlikti savo užduotis, kad galėtų įveikti ateityje iškilsiančius vidaus bei išorės sunkumus ir atstovauti Sąjungos piliečių interesams;
<…>
(3)
atsižvelgiant į Europos Sąjungos viešosios tarnybos mastą, palyginti su Sąjungos tikslais ir jos gyventojų skaičiumi, sumažinus Sąjungos institucijų ir agentūrų darbuotojų skaičių neturėtų sutrikti jų užduočių, pareigų ir funkcijų vykdymas pagal Sutartyse įtvirtintus įsipareigojimus ir įgaliojimus. Atsižvelgiant į tai, būtinas kiekvienos institucijos ir agentūros patiriamų personalui skirtų išlaidų, susijusių su jų įdarbintais visų kategorijų darbuotojais, skaidrumas;
<…>
(7)
didesnis tikslas turėtų būti tobulinti žmogiškųjų išteklių valdymą Europos viešojoje tarnyboje, kuriai būdingas pažangumas, kompetencija, nepriklausomumas, lojalumas, nešališkumas ir pastovumas, taip pat kultūrinė ir kalbinė įvairovė ir patrauklios įdarbinimo sąlygos;
<…>
(12)
Europos Vadovų Taryba savo 2013 m. vasario 8 d. išvadose dėl daugiametės finansinės programos pažymėjo, kad, norint konsoliduoti viešuosius finansus trumpuoju, vidutinės trukmės ir ilguoju laikotarpiais, būtina, kad kiekviena viešojo administravimo tarnyba ir jos darbuotojai dėtų ypatingas pastangas siekiant didinti veiksmingumą, našumą ir prisitaikyti prie kintančių ekonominių aplinkybių. Tame raginime iš esmės pakartotas 2011 m. Komisijos pasiūlymo, kuriuo iš dalies keičiami Tarnybos nuostatai ir Kitų Europos Sąjungos tarnautojų įdarbinimo sąlygos, tikslas; šiuo pasiūlymu buvo siekiama užtikrinti išlaidų veiksmingumą ir jame buvo pripažinta, kad iššūkiai, su kuriais šiuo metu susiduria Europos Sąjunga, reikalauja ypatingų kiekvienos viešojo administravimo tarnybos ir kiekvieno šių tarnybų personalo nario pastangų gerinti veiksmingumą ir prisiderinti prie kintančių ekonominių ir socialinių aplinkybių Europoje <…>“
Pagal Reglamento Nr. 1023/2013 1 straipsnio 24 punktą numatyta, kad Tarnybos nuostatų III antraštinės dalies 2 skyrius papildomas 7 skirsniu „Atostogos tarnybos labui“, kuriame yra vienintelis 42c straipsnis. Pagal šią nuostatą numatyta:
„Iki oficialaus pensinio amžiaus likus daugiausiai penkeriems metams pareigūnas, išdirbęs mažiausiai dešimt metų, paskyrimo tarnybos sprendimu gali būti išleistas atostogų tarnybos labui atsižvelgiant į organizacinius poreikius, susijusius su naujų kompetencijų įgijimu institucijose.
Bendras pareigūnų, kurie išleidžiami atostogų tarnybos labui, skaičius per metus negali būti didesnis kaip 5 % visų institucijų darbuotojų, išėjusių į pensiją praėjusiais metais. Taip apskaičiuotas bendras skaičius priskiriamas kiekvienai institucijai pagal atitinkamą pareigūnų jose skaičių praėjusių metų gruodžio 31 d. Tokio priskyrimo rezultatas suapvalinamas iki artimiausio didesnio sveikojo skaičiaus kiekvienoje institucijoje.
Tokios atostogos nėra drausminė priemonė.
Atostogų trukmė paprastai atitinka laikotarpį, kol pareigūnas sulaukia pensinio amžiaus. Tačiau išimtinėmis aplinkybėmis paskyrimo tarnyba gali nuspręsti atostogas nutraukti ir pareigūną grąžinti į tarnybą.
Kai atostogų tarnybos labui išleistas pareigūnas sulaukia pensinio amžiaus, jis savaime išeina į pensiją.
Atostogas tarnybos labui reglamentuoja šios taisyklės:
a)
į pareigūno darbo vietą gali būti paskirtas kitas pareigūnas;
b)
per atostogas tarnybos labui pareigūnas neturi teisės į paaukštinimą viena pakopa arba aukštesnio lygio suteikimą.
Pareigūnas, kuris išleistas tokių atostogų, gauna pagal IV priedą apskaičiuotą išmoką.
Pareigūno prašymu nuo išmokos mokamos įmokos į pensijų sistemą, apskaičiuotos pagal tos išmokos dydį. Tokiu atveju skaičiuojant pensijų draudimo stažo, įgyto tarnybos pagrindu, metus, kaip numatyta VIII priedo 2 straipsnyje, atsižvelgiama į tarnybos laikotarpį, kai pareigūnas buvo atostogose tarnybos labui.
Korekcinis koeficientas šiai išmokai netaikomas.“
Reglamentas Nr. 1023/2013 įsigaliojo 2013 m. lapkričio 1 d., o Tarnybos nuostatų 42c straipsnis taikomas nuo 2014 m. sausio 1 d.
Ieškovė RK yra buvusi Europos Sąjungos Tarybos pareigūnė. 1989 m. kovo 16 d. ji pradėjo dirbti Tarybos Generaliniame sekretoriate (toliau TGS) ir 1989 m. rugsėjo 16 d. buvo paskirta į nuolatinę tarnybą. Per savo karjerą ji buvo paskirta į įvairius generalinius direktoratus ir skyrius. Laikotarpiu nuo 2013 m. balandžio 1 d. iki 2016 m. birželio 30 d. ji buvo paskirta į padėjėjo pareigas „Personalo tobulinimo“ skyriuje (toliau PTS), esančiame generaliniame direktorate A (Administracija).
2015 m. spalio 23 d. Pranešime personalui Nr. 71/15 (toliau PP 71/15) Tarybos Generalinis sekretorius pateikė informaciją apie Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio įgyvendinimą institucijoje. Šiame pranešime teigiama:
„<…> Sąjungos institucijos privalo nuolat atsinaujinti ir [būti] moderni[os], o tai reiškia, kad pareigūnai turi įgyti naujų įgūdžių ir atnaujinti savo žinias, kad prisitaikytų prie naujų pokyčių. Tokie nauji įgūdžiai gali būti susiję su, pavyzdžiui, naujų informacinių technologijų priemonių, naujų Europos Vadovų Tarybos ir (arba) Europos Sąjungos Tarybos dokumentų rengimo sistemų, naujų viešųjų pirkimų ir vidaus audito procedūrų diegimu, naujais darbo metodais arba naujais valdymo ar organizavimo būdais.
Išleidžiant atostogų tarnybos labui siekiama suteikti pareigūnams, kuriems yra sudėtinga įgyti naujų įgūdžių ir prisitaikyti prie kintančios darbo aplinkos, galimybę nedirbti dar nesulaukus pensinio amžiaus. <…>
2015 metais Europos Vadovų Tarybai ir Europos Sąjungos Tarybai buvo suteiktos penkios (5) galimybės. <…>“
2015 m. lapkričio 12 d. ieškovė dalyvavo pokalbyje su PTS vadove, per kurį vadovė pranešė jai ketinanti teikti siūlymą administracijai, kad ši apsvarstytų ieškovės išleidimą atostogų tarnybos labui pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį.
Šio pokalbio eigos ir turinio santrauka pateikta 2015 m. lapkričio 18 d. PTS vadovės ataskaitoje, kuri buvo perduota Žmogiškųjų išteklių ir personalo administravimo direktorei (toliau – ŽIPA direktorė). Šioje ataskaitoje PTS vadovė paprašė administracijos išleisti ieškovę atostogų tarnybos labui pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį.
2015 m. lapkričio 25 d. ieškovė buvo pakviesta į pokalbį pas ŽIPA direktorę kartu su lydinčiu pareigūnu, Personalo komiteto paskirtu stebėtoju ir Administracijos teisės patarėjų skyriaus vadovu. Per šį pokalbį ŽIPA direktorė išdėstė ieškovei Tarnybos nuostatų 42c straipsnio teisinį pagrindą ir apibendrino priežastis, dėl kurių, jos manymu, ši nuostata galėtų būti taikoma ieškovei. Ieškovė pareiškė nesutinkanti su numatyta priemone.
Po šio pokalbio, tiksliau 2015 m. lapkričio 25 d., ŽIPA direktorė išsiuntė raštą Paskyrimų tarnybos (toliau – paskyrimų tarnyba) įgaliojimus turinčiam Administracijos generaliniam direktoriui, siūlydama nuo 2015 m. gruodžio 31 d. išleisti ieškovę atostogų tarnybos labui pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį. Prie šio rašto buvo pridėtas 2015 m. lapkričio 18 d. PTS vadovės raštas ir ieškovės karjeros istorija.
2015 m. lapkričio 30 d. raštu Administracijos generalinis direktorius pranešė ieškovei apie savo ketinimą išleisti ją atostogų tarnybos labui ir pasiūlė jai pateikti pastabas per dešimt darbo dienų.
2015 m. gruodžio 7 d. ieškovė pateikė savo rašytines pastabas, kuriose paskyrimų tarnybos paprašė persvarstyti savo ketinimą taikyti jai Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį ir bet kuriuo atveju persvarstyti tokį taikymą nuo 2015 metų tam, kad ji turėtų pakankamai laiko tiek finansiškai, tiek psichologiškai pasirengti išėjimui atostogų.
2015 m. gruodžio 8 d. ieškovė dalyvavo pokalbyje su Administracijos generaliniu direktoriumi.
Paskyrimų tarnybos įgaliojimus turinčio Administracijos generalinio direktoriaus sprendimu, kurio data nenurodyta ir kurį ieškovė gavo 2016 m. vasario 4 d., ieškovė buvo išleista atostogų tarnybos labui nuo 2016 m. birželio 30 d. Priežastys, lėmusios šios priemonės taikymą ieškovei, išdėstytos minėto sprendimo 10 punkte.
Pirma, minėto sprendimo 10 punkto a papunktyje nurodyta, kad PTS, kuriame dirbo ieškovė, pradėjo pritaikyti savo darbo metodus atsižvelgdamas į kituose Žmogiškųjų išteklių ir personalo administravimo direktorato skyriuose vykdomas reformas. Šiais pokyčiais iš esmės buvo siekiama įdiegti automatizuotus procesus ir procedūras, nustatyti naujas veiklos rūšis, suskaitmeninti užduočių valdymo sistemas ir kitas procedūras ir pritaikyti tarpinstitucinių IT sprendimus, taikomus bendrai visoms žmogiškųjų išteklių valdymo sistemoms. Buvo nurodyta, kad šių pokyčių tempas turi būti išlaikytas tam, kad būtų pritaikytos žmogiškųjų išteklių ir personalo administravimo srityje esančios naujovės, įdiegtos TGS.
Antra, to sprendimo 10 punkto b papunktyje patikslinta, kad vykdant tokias reformas būtina, kad darbuotojai turėtų atitinkamos patirties ir tam tikro lankstumo ir gebėjimo prisitaikyti.
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
Paskyrimų tarnyba taip pat nurodė, kad sprendimas, nurodytas šio sprendimo 14 punkte, įsigalios 2016 m. birželio 30 d. tam, kad ieškovė turėtų pakankamai laiko psichologiškai ir finansiškai pasiruošti išėjimui atostogų.
2016 m. vasario 8 d. raštu Individualių teisių skyriaus vadovė pateikė ieškovei informaciją apie jos finansines teises, kai išleidžiama atostogų tarnybos labui.
2016 m. balandžio 29 d. ieškovė apskundė šio sprendimo 14 punkte nurodytą sprendimą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį. Šis skundas buvo atmestas 2016 m. rugsėjo 27 d. Tarybos Generalinio sekretoriaus eksplicitiniu sprendimu.
II.

Procesas ir šalių reikalavimai
2017 m. sausio 6 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį ieškovės ieškinį.
Dokumentu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2017 m. sausio 16 d.) ieškovė paprašė, kad pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 66 straipsnį jos asmens duomenys būtų laikomi konfidencialiais. 2017 m. vasario 17 d. sprendimu Bendrasis Teismas šį prašymą patenkino.
2017 m. balandžio 4 d. Taryba pateikė atsiliepimą į ieškinį.
2017 m. gegužės 5 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu Europos Parlamentas paprašė leisti įstoti į šią bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.
2017 m. birželio 2 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu ieškovė paprašė, kad tam tikra ieškinyje ir jo prieduose esanti informacija būtų laikoma konfidencialia Parlamento atžvilgiu.
2017 m. birželio 14 d. ieškovė pateikė dubliką.
2017 m. birželio 21 d. Bendrojo Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu ieškovė paprašė, kad tam tikra dublike ir jo prieduose esanti informacija būtų laikoma konfidencialia Parlamento atžvilgiu.
2017 m. birželio 28 d. Bendrojo Teismo antrosios kolegijos pirmininko nutartimi Parlamentui buvo leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų. Patikslinta, kad įstojusiai į bylą šaliai galima perduoti tik nekonfidencialias pagrindinėms bylos šalims įteiktų dokumentų ir prireikus dokumentų, kurie bus joms įteikti, versijas ir kad esant reikalui sprendimas dėl prašymo užtikrinti konfidencialumą pagrįstumo bus priimtas vėliau, atsižvelgiant į prieštaravimus, kurie gali būti pareikšti šiuo klausimu.
Per nustatytą terminą Parlamentas nepateikė prieštaravimo dėl minėtų ieškovės prašymų užtikrinti konfidencialumą.
2017 m. liepos 28 d. Taryba pateikė tripliką.
2017 m. rugpjūčio 18 d. Parlamentas pateikė įstojimo į bylą paaiškinimus.
Dokumentu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2017 m. rugpjūčio 21 d.) ieškovė paprašė, kad tam tikra triplike esanti informacija būtų laikoma konfidencialia Parlamento atžvilgiu. Per nustatytą terminą Parlamentas nepateikė prieštaravimo dėl šio prašymo.
Dokumente (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2017 m. rugsėjo 11 d.) Taryba nurodė neturinti pastabų dėl Parlamento pateiktų įstojimo į bylą paaiškinimų.
Dokumentu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2017 m. spalio 13 d.) ieškovė pateikė savo pastabas dėl Parlamento įstojimo į bylą paaiškinimų.
2017 m. spalio 18 d. Bendrojo Teismo kanceliarija šalims pranešė apie rašytinės proceso dalies pabaigą.
2017 m. lapkričio 7 d. laišku pagal Procedūros reglamento 106 straipsnį ieškovė pateikė motyvuotą prašymą ją išklausyti per žodinę proceso dalį.
Atsižvelgdamas į antrosios kolegijos siūlymą ir remdamasis Procedūros reglamento 28 straipsniu Bendrasis Teismas 2018 m. balandžio 10 d. nusprendė perduoti bylą nagrinėti išplėstinei kolegijai.
Remdamasis teisėjo pranešėjo siūlymu Bendrasis Teismas (antroji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir taikydamas Procedūros reglamento 89 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones paprašė šalių raštu atsakyti į tam tikrus klausimus ir pateikti atitinkamus dokumentus. Šalys per nustatytą terminą įvykdė šiuos prašymus.
Per 2018 m. birželio 1 d. posėdį išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
Žodinė proceso dalis buvo užbaigta 2018 m. liepos 17 d. Bendrojo Teismo antrosios išplėstinės kolegijos pirmininko sprendimu po to, kai Taryba pateikė abu dokumentų rinkinius, kuriuos pateikti per teismo posėdį paprašė Bendrasis Teismas, taikydamas proceso organizavimo priemonę.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti sprendimą, nurodytą šio sprendimo 14 punkte, ir, jei reikia, 2016 m. rugsėjo 27 d. sprendimą atmesti skundą (toliau – sprendimas atmesti skundą);
–
įpareigoti Tarybą atlyginti ieškovės patirtą turtinę ir neturtinę žalą;
–
priteisti iš Tarybos visas bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį;
–
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Parlamentas prašo atmesti ieškinį.
III.

Dėl teisės
A.

Dėl ieškinio dalyko
Pateikdama pirmąjį reikalavimą ieškovė prašo panaikinti šio sprendimo 14 punkte nurodytą sprendimą ir, „jei reikia“, sprendimą atmesti skundą. Taigi, būtina patikslinti, koks ryšys sieja šiuos abu sprendimus, ir kartu nustatyti šio ieškinio dalyką.
Reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją toks administracinis skundas, kaip nurodytas Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalyje, ir eksplicitinis ar implicitinis sprendimas jį atmesti yra sudėtingos procedūros dalis ir tik išankstinė kreipimosi į teismą sąlyga. Tokiomis aplinkybėmis ieškinys, nors formaliai pareikštas dėl sprendimo atmesti skundą, lemia tai, kad teismas nagrinėja bylą dėl asmens nenaudai priimto akto, dėl kurio buvo pateiktas skundas (šiuo klausimu žr. 1989 m. sausio 17 d. Sprendimo Vainker / Parlamentas,
293/87
,
EU:C:1989:8
,
ir
punktus), išskyrus atvejus, kai sprendimo atmesti skundą apimtis skiriasi nuo akto, dėl kurio pateiktas skundas, apimties (2006 m. spalio 25 d. Sprendimo Staboli / Komisija,
T‑281/04
,
EU:T:2006:334
,
punktas).
Iš tiesų bet kokiu sprendimu atmesti skundą – implicitiniu arba eksplicitiniu, – jeigu jis yra aiškus ir paprastas, tik patvirtinamas veiksmas arba neveikimas, kurį skundžia pareiškėjas, ir vienas atskirai nėra skundžiamas aktas, todėl reikalavimai dėl šio sprendimo, kuris nėra savarankiškas, palyginti su pradiniu sprendimu, turi būti laikomi pateiktais dėl pradinio akto (žr. 2015 m. birželio 19 d. Sprendimo Z / Teisingumo Teismas,
T‑88/13 P
,
EU:T:2015:393
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Eksplicitinis sprendimas atmesti skundą gali, atsižvelgiant į jo turinį, nepatvirtinti ieškovo skundžiamo akto. Taip yra tada, kai sprendime atmesti skundą iš naujo nagrinėjama ieškovo situacija, paisant naujų teisinių arba faktinių aplinkybių, arba kai juo pakeičiamas ar papildomas pirmasis sprendimas. Tokiais atvejais skundo atmetimas yra aktas, kuriam taikoma teismo kontrolė ir į kurį šis teismas atsižvelgia, vertindamas skundžiamo akto teisėtumą, arba net laiko jį asmens nenaudai priimtu aktu, pakeičiančiu skundžiamą aktą (2017 m. rugsėjo 15 d. Sprendimas Skareby / EIVT,
T‑585/16
,
EU:T:2017:613
,
punktas).
Šioje byloje ieškovė tvirtina, kad prašymas panaikinti sprendimą atmesti skundą yra priimtinas, nes šis sprendimas buvo priimtas remiantis naujomis aplinkybėmis, palyginti su šio sprendimo 14 punkte nurodytu sprendimu, bet tiksliau nenurodo, kokios yra šios naujos aplinkybės. Taryba ir Parlamentas nenurodė savo pozicijos ieškinio dalyko apibrėžimo klausimu ir apskritai neginčijo ieškovės prašymo panaikinti abu pirmajame reikalavime nurodytus sprendimus priimtinumo.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad skundas ir ieškinys Bendrajam Teismui buvo pateikti laikantis terminų, nustatytų Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniuose.
Taip pat reikia konstatuoti, kad sprendimu atmesti skundą buvo patvirtintas šio sprendimo 14 punkte nurodytas sprendimas ir jo motyvai. Be to, nors sprendime atmesti skundą iš naujo nenagrinėjama ieškovės situacija atsižvelgiant į naujas teisines ar faktines aplinkybes, šiame sprendime atsakoma į skunde nurodytus reikalavimus ir tokiu būdu papildomi sprendimo, kuris nurodytas šio sprendimo 14 punkte, motyvai. Šiomis aplinkybėmis laikytina, kad vienintelis ieškovės nenaudai priimtas aktas yra šio sprendimo 14 punkte nurodytas sprendimas (toliau – ginčijamas sprendimas) ir kad šio sprendimo teisėtumas turi būti nagrinėjamas taip pat atsižvelgiant į sprendimo atmesti skundą motyvus (šiuo klausimu žr. 2017 m. gruodžio 13 d. Sprendimo HQ / BAVT,
T‑592/16
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2017:897
,
ir
punktus).
B.

Dėl tam tikrų 2018 m. birželio 6 d. Tarybos pateiktų dokumentų priimtinumo
Reikia priminti, kad per posėdį Bendrasis Teismas paragino Tarybą per vieną savaitę pateikti dokumentus, nurodytus sprendimo atmesti skundą 8 ir 9 išnašose. 2018 m. birželio 6 d. Taryba pateikė ne tik abu minėtus dokumentus (2018 m. birželio 6 d. procedūros dokumento E.1 ir E.6 priedai), bet ir kitus keturis dokumentus, kurių Bendrasis Teismas neprašė pateikti (2018 m. birželio 6 d. procedūros dokumento E.2–E.5 priedai), ir šių dokumentų turinį apibūdino 2018 m. birželio 6 d. procedūros dokumento 4–7 punktuose. Iš to matyti, kad minėtuose E.2–E.5 prieduose esantys dokumentai, E.1 priede esantis dokumentas dėl 2015 m. sausio 29 d. PTS susirinkimo, kurio Bendrasis Teismas taip pat neprašė pateikti, ir 2018 m. birželio 6 d. procedūros dokumento 4–7 punktuose pateikti paaiškinimai yra nepriimtini pagal Procedūros reglamento 85 straipsnio 3 dalį, nes per posėdį Bendrasis Teismas neprašė jų pateikti, o Taryba visiškai nepaaiškino, kodėl šie dokumentai nebuvo pateikti anksčiau.
C.

Dėl prašymo panaikinti
Grįsdama savo prašymą panaikinti ieškovė nurodo keturis pagrindus: pirmasis yra Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas, antrasis yra susijęs su šios nuostatos ir PP 71/15 pažeidimu ir su faktinėmis ir akivaizdžiomis vertinimo klaidomis, trečiasis siejamas su teisės būti išklausytam pažeidimu, o ketvirtasis – su rūpestingumo pareigos ir gero administravimo principo pažeidimu.
1.

Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, grindžiamo Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio neteisėtumu
a)

Pirminės pastabos
Ieškovė teigia, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnis yra neteisėtas, nes juo pažeidžiamas lygybės prieš įstatymą principas ir nediskriminavimo dėl amžiaus principas, įtvirtinti Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 20 ir 21 straipsniuose, 2000 m. lapkričio 27 d. Tarybos direktyvoje 2000/78/EB, nustatančioje vienodo požiūrio užimtumo ir profesinėje srityje bendruosius pagrindus (
OL L 303, 2000, p. 16
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 5 sk., 4 t., p. 79), ir Pareigūnų tarnybos nuostatų 1d straipsnyje.
Šiomis aplinkybėmis ieškovė tvirtina, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsniu tiek, kiek jis aiškiai taikomas pareigūnams ir tarnautojams, kai „[i]ki oficialaus [jų] pensinio amžiaus [lieka] daugiausiai penker[i] met[ai]“, įtvirtinamas skirtingas požiūris dėl amžiaus, kaip apibrėžta Direktyvos 2000/78 2 straipsnio 2 dalies a punkte. Ieškovės teigimu, šio skirtingo požiūrio objektyviai ir tinkamai nepateisina teisėtas tikslas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalį. Be to, net jei būtų laikoma, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsniu siekiama tokio teisėto tikslo, jam pasiekti naudojamos priemonės nėra nei tinkamos, nei būtinos, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalį.
Taryba ir Parlamentas nepritaria ieškovės argumentams ir reikalauja atmesti šį pagrindą.
Pirmiausia būtina nustatyti nuostatas, kuriomis vadovaujantis turi būti nagrinėjamas ieškovės pareikštas neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad vienodo požiūrio principas yra bendrasis Europos Sąjungos teisės principas, įtvirtintas Pagrindinių teisių chartijos 20 straipsnyje, o šios chartijos 21 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas nediskriminavimo principas yra konkreti šio principo išraiška (2017 m. liepos 5 d. Sprendimo Fries,
C‑190/16
,
EU:C:2017:513
,
punktas).
Taip pat Pagrindinių teisų chartijos 51 straipsnio 1 dalyje patikslinta, kad jos nuostatos yra taip pat skirtos Europos Sąjungos institucijoms, įstaigoms ir organams, atsižvelgiant į subsidiarumo principą.
Vadinasi, Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio, kuris į šiuos nuostatus buvo įtrauktas Reglamentu Nr. 1023/2013, teisėtumas turi būti vertinamas vadovaujantis viršesne teisės norma, t. y. Pagrindinių teisių chartijos 21 straipsnio 1 dalimi, pagal kurią, kaip nurodo ieškovė, yra draudžiama bet kokia diskriminacija, be kita ko, dėl amžiaus.
Kadangi ieškovė remiasi Direktyva 2000/78, visų pirma reikia pristatyti atitinkamas jos nuostatas.
Direktyvos 2000/78 1 straipsnyje „Tikslas“ numatyta:
„Šios direktyvos tikslas – nustatyti kovos su diskriminacija dėl religijos ar įsitikinimų, negalios, amžiaus ar seksualinės orientacijos užimtumo ir profesinėje srityje bendrus pagrindus siekiant valstybėse narėse įgyvendinti vienodo požiūrio principą.“
Direktyvos 2000/78 2 straipsnio „Diskriminacijos sąvoka“ 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Šioje direktyvoje „vienodo požiūrio principas“ reiškia, kad dėl kurios nors iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių nėra jokios tiesioginės ar netiesioginės diskriminacijos.
2.   Šio straipsnio 1 dalyje:
a)
tiesioginė diskriminacija yra akivaizdi tada, kai dėl bet kurios iš 1 straipsnyje nurodytų priežasčių su vienu asmeniu elgiamasi mažiau palankiai nei panašioje situacijoje yra, buvo ar galėjo būti elgiamasi su kitu asmeniu;
b)
netiesioginė diskriminacija yra akivaizdi tada, kai dėl akivaizdžiai [iš pirmo žvilgsnio] neutralių sąlygų, kriterijų ar taikomos praktikos tam tikrą religiją ar įsitikinimus [tikėjimą] išpažįstantys, tam tikrą negalią turintys, tam tikro amžiaus ar tam tikros seksualinės orientacijos asmenys gali patekti tam tikru atžvilgiu į prastesnę padėtį nei kiti asmenys, nebent:
i)
tas sąlygas, kriterijus ar taikomą praktiką objektyviai pateisina teisėtas tikslas, o šio tikslo siekiama atitinkamomis ir būtinomis priemonėmis <…>“
Direktyvos 2000/78 6 straipsnio „Skirtingo požiūrio dėl amžiaus pateisinimas“ 1 dalyje numatyta:
„Nepaisydamos 2 straipsnio 2 dalies, valstybės narės gali numatyti, kad skirtingas požiūris dėl amžiaus nėra diskriminacija, jei pagal nacionalinę teisę jį objektyviai ir tinkamai pateisina teisėtas tikslas, įskaitant teisėtos [teisėtus] užimtumo politikos, darbo rinkos ir profesinio mokymo tikslus, o šio tikslo siekiama tinkamomis ir būtinomis priemonėmis.
Toks skirtingas poveikis [požiūris], be kitų dalykų[,] gali apimti:
a)
specialių sąlygų nustatymą siekiant įsidarbinti ir profesinio mokymo, įdarbinimui ir darbui, įskaitant atleidimą iš darbo ir apmokėjimo sąlygas, jaunimui, pagyvenusio amžiaus asmenims ir už priežiūrą atsakingiems asmenims, siekiant skatinti jų profesinę integraciją ir užtikrinti jų apsaugą;
b)
minimalaus amžiaus, profesinės patirties ar darbo stažo nustatymą siekiant įsidarbinti arba gauti tam tikrų su darbu susijusių privilegijų;
c)
maksimalaus įdarbinimo amžiaus nustatymą, paremtą su konkrečiomis pareigomis susijusiam mokymui keliamais reikalavimais arba su poreikiu nustatyti atitinkamą išdirbtą laikotarpį iki išėjimo į pensiją.“
Taip pat reikia priminti, kad iš SESV 288 straipsnio trečios pastraipos matyti, kad direktyvos yra privalomos valstybėms narėms, kurioms jos skirtos, rezultato, kurį reikia pasiekti, atžvilgiu. Iš to išplaukia, kad Direktyva 2000/78, kaip, be kita ko, patikslinta jos 21 straipsnyje, yra skirta valstybėms narėms, o ne institucijoms. Todėl negalima laikytis nuomonės, kad šios direktyvos nuostatomis yra nustatomos institucijų pareigos, kurias jos privalo vykdyti, kai įgyvendina savo įgaliojimus teisės aktų ar sprendimų priėmimo srityse (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Rinke,
C‑25/02
,
EU:C:2003:435
,
punktą ir 2008 m. gegužės 21 d. Sprendimo Belfass / Taryba,
T‑495/04
,
EU:T:2008:160
,
punktą), taigi jomis juo labiau negalima pagrįsti Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo (šiuo klausimu žr. 2011 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Adjemian ir kt. / Komisija,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
,
punktą).
Vis dėlto, nors pačia Direktyva 2000/78 negali būti remiamasi nustatant Sąjungos institucijų pareigas, kurių šios privalo laikytis įgyvendindamos savo įgaliojimus teisės aktų ar sprendimų priėmimo srityse, siekiant reguliuoti darbo santykius tarp jų pačių ir jų darbuotojų, toje direktyvoje nustatytomis taisyklėmis ar principais vis dėlto galima remtis ieškiniuose šioms institucijoms, kai šios taisyklės ir principai konkrečiai išreiškia pagrindines Sutarčių taisykles ir tiesiogiai šioms institucijoms taikomus bendruosius principus (šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 14 d. Sprendimo Todorova Androva / Taryba ir kt.,
T‑366/15 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:729
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Teisingumo Teismas jau pripažino, kad Direktyva 2000/78 užimtumo ir profesinėje srityje įtvirtintas nediskriminavimo dėl amžiaus principas – vienas iš bendrųjų Sąjungos teisės principų (šiuo klausimu žr. 2014 m. lapkričio 13 d. Sprendimo Vital Pérez,
C‑416/13
,
EU:C:2014:2371
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vadinasi, net jei pačios Direktyvos 2000/78 nuostatomis negali būti grindžiamas 42c straipsnio neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas, šias nuostatas galima laikyti įkvėpimo šaltiniu nustatant Sąjungos teisės aktų leidėjo pareigas Sąjungos viešosios tarnybos srityje, kartu atsižvelgiant į šios srities ypatumus. Būtent taip Bendrasis Teismas šiuo atveju atsižvelgs į Direktyvą 2000/78.
Dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 1d straipsnio, kuriuo remiasi ieškovė, reikia priminti, kad šioje nuostatoje numatytas bet kokios diskriminacijos, įskaitant diskriminaciją dėl amžiaus, draudimas taikant Pareigūnų tarnybos nuostatus. Ši nuostata į Pareigūnų tarnybos nuostatus buvo įtraukta 2004 m. kovo 22 d. Tarybos reglamentu (EB, Euratomas) Nr. 723/2004, iš dalies keičiančiu Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygas (
OL L 124, 2004, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 2 t., p. 130).
Atsižvelgiant į tai, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 1d straipsnis yra tame pačiame norminio pobūdžio akte kaip ir Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnis, todėl normų hierarchijoje yra to paties rango, ši nuostata nėra standartas, pagal kurį gali būti vertinamas Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio teisėtumas. Be to, ieškovė paaiškino, kad nuoroda į Pareigūnų tarnybos nuostatų 1d straipsnį buvo pateikta tik dėl to, kad šia nuostata įtvirtinamas bendrasis lygybės prieš įstatymą principas ir nediskriminavimo, visų pirma dėl amžiaus, principas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia daryti išvadą, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į Pagrindinių teisių chartijos 21 straipsnio 1 dalį kartu, bet neperžengiant šio sprendimo 70 punkte nustatytų ribų, atsižvelgiant į Direktyvą 2000/78.
Kaip jau buvo nurodyta (žr. šio sprendimo 60 punktą), Pagrindinių teisių chartijos 21 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas nediskriminavimo principas yra konkreti vienodo požiūrio principo, įtvirtinto šios chartijos 20 straipsnyje, išraiška.
Remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal vienodo požiūrio principą reikalaujama, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, išskyrus atvejus, kai toks požiūris yra objektyviai pateisinamas (žr. 2017 m. liepos 5 d. Sprendimo Fries,
C‑190/16
,
EU:C:2017:513
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Reikia pirmiausia išnagrinėti, ar Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje yra įtvirtintas skirtingas požiūris dėl amžiaus ir, jei taip, ar šis skirtingas požiūris vis dėlto yra suderinamas su Pagrindinių teisių chartijos 21 straipsnio 1 dalimi, nes atitinka jos 52 straipsnio 1 dalyje nustatytus kriterijus (šiuo klausimu žr. 2017 m. liepos 5 d. Sprendimo Fries,
C‑190/16
,
EU:C:2017:513
,
punktą).
b)

Dėl skirtingo požiūrio dėl amžiaus laikymosi
Reikia priminti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnis taikomas atitinkamiems pareigūnams, kai „[i]ki oficialaus [jų] pensinio amžiaus [lieka] daugiausiai penker[i] met[ai]“. Taryba patikslino, kad ši nuostata taikoma pareigūnams, kurių amžius yra nuo 55 iki 66 metų. Iš taikytinų teisės aktų ir Tarybos paaiškinimų, pateiktų jos rašytiniame atsakyme į Bendrojo Teismo užduotą klausimą, matyti, kad ši amžiaus grupė nustatoma remiantis toliau išdėstytais argumentais.
Pareigūnų, pradėjusių tarnybą iki 2014 m. sausio 1 d., atveju turėtų būti atsižvelgiama į Pareigūnų tarnybos nuostatų XIII priedo 22 straipsnio 1 dalies penktą pastraipą, kurioje numatyta:
„Pareigūnų, pradėjusių tarnybą iki 2014 m. sausio 1 d., pensinis amžius, į kurį reikia atsižvelgti pagal visas šių Pareigūnų tarnybos nuostatų nuorodas į pensinį amžių, nustatomas pagal pateiktas nuostatas, išskyrus atvejus, kai šiuose Pareigūnų tarnybos nuostatuose nustatyta kitaip.“
Šis pensinis amžius svyruoja tarp 60 ir 65 metų ir priklauso nuo pareigūno amžiaus 2014 m. gegužės 1 d., kaip matyti iš Pareigūnų tarnybos nuostatų XIII priedo 22 straipsnio 1 dalies pirmų keturių pastraipų.
Pareigūnų, pradėjusių tarnybą po 2014 m. sausio 1 d., atveju nustatytas pensinis amžius yra 66 metai pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 52 straipsnio pirmos pastraipos a punktą.
Darytina išvada, kad nors atostogų tarnybos labui gali būti išleidžiami 10 metų darbo stažą turintys pareigūnai, ne anksčiau kaip likus penkeriems metams iki pensinio amžiaus, ši priemonė gali būti taikoma pareigūnams nuo 55 metų (t. y. tiems, kurių amžius 2014 m. gegužės 1 d. buvo 60 metų ir daugiau, o jų pensinis amžius buvo 60 metų) iki 66 metų (t. y. tiems, kurie buvo įdarbinti po 2014 m. sausio 1 d. ir kurių pensinis amžius buvo 66 metai).
Kadangi Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnis taikomas tik pareigūnams, kurių amžiaus svyruoja tarp 55 ir 66 metų, ir netaikomas jaunesniems pareigūnams, kurie nepatenka į minėtą amžiaus grupę, šioje nuostatoje įtvirtintas skirtingas požiūris dėl amžiaus.
Reikia pažymėti, kad Taryba abejoja dėl to, ar Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsniui gali būti taikoma sąvoka „diskriminacija“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2000/78 2 straipsnį, nes jame daroma nuoroda ne į „konkretų amžių“, o į atitinkamų pareigūnų pensinį amžių, kuris gali skirtis. Todėl, anot jos, tai yra papildoma išleidimo į pensiją priemonė, kuria siekiama sušvelninti išėjimo iš tarnybos poveikį, o ne diskriminuoti tam tikro amžiaus asmenis, palyginti su kitais. Grįsdama šiuos argumentus, Taryba taip pat atkreipia dėmesį į tai, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio taikymas yra grindžiamas antrąja sąlyga, kuri nepriklauso nuo amžiaus, t. y. ne trumpesniu nei dešimties metų darbo stažu.
Šis Tarybos argumentas skirtas Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje įtvirtintam skirtingam požiūriui dėl amžiaus pateisinti ir juo neabejojama, kad šis skirtingas požiūris egzistuoja. Kadangi ši priemonė taikoma tik pareigūnams, patenkantiems į konkrečią ir aiškiai apibrėžtą amžiaus grupę, ja nustatomas skirtingas požiūris, tiesiogiai grindžiamas amžiumi, nepaisant to, kad minėtas amžiaus intervalas yra nustatomas pagal pareigūnų pensinį amžių. Klausimas, ar toks skirtingas požiūris yra pagal Pagrindinių teisių chartijos 21 straipsnį draudžiama diskriminacija, yra atskiras nuo klausimo, ar toks skirtingas požiūris egzistuoja.
Be to, toliau atsakant į Tarybos argumentus, išdėstytus šio sprendimo 83 punkte, reikia konstatuoti, jog dėl to, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje yra nustatytos su amžiumi nesusijusios papildomos sąlygos, pavyzdžiui, dėl atitinkamų pareigūnų darbo stažo ir „organizacinių poreikių, susijusių su naujų kompetencijų įgijimu“, negalima paneigti, kad, laikantis šių sąlygų, į minėtą amžiaus grupę patenkantys pareigūnai yra vertinami kitaip nei pareigūnai, kurie į ją nepatenka.
Remiantis jurisprudencija, tam, kad būtų galima teigti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas pažeidė vienodo požiūrio principą, reikia, kad jis skirtingai vertintų panašias situacijas ir dėl to tam tikri asmenys atsidurtų nepalankesnėje padėtyje nei kiti (žr. 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Arcelor Atlantique et Lorraine ir kt.,
C‑127/07
,
EU:C:2008:728
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Iš šios jurisprudencijos matyti, kad reikia patikrinti, ar šiuo atveju Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje numatytas skirtingas požiūris dėl amžiaus reiškia, kad į nustatytą amžiaus grupę patenkančių pareigūnų padėtis yra mažiau palanki nei pareigūnų, kurie prie jos nepriskiriami (šiuo klausimu žr. 2017 m. liepos 5 d. Sprendimo Fries,
C‑190/16
,
EU:C:2017:513
,
punktą).
Šiuo atveju į minėtą amžiaus grupę patenkančių pareigūnų, kuriems gali būti taikomos Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje nustatytos priemonės, administracinė padėtis gali būti keičiama prieš jų valią, nes jie nustoja būti „faktiškai dirbantys“, kaip tai suprantama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 36 straipsnį, ir išleidžiami „atostogų tarnybos labui“. Be to, šie pareigūnai netenka karjeros raidos galimybių, nes pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio šeštos pastraipos b punktą jie netenka teisės būti perkelti į aukštesnę pakopą ir paaukštinti į aukštesnį lygį.
Pareigūnai, kuriems netaikomas Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnis, nepatiria tokių karjeros nepatogumų.
Be to, pareigūnų, kurie išleidžiami atostogų tarnybos labui, darbo pajamos neabejotinai sumažėja, visų pirma dėl to, kad jie nustoja gauti bazinį darbo užmokestį, nes jis pakeičiamas Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio septintoje pastraipoje numatyta išmoka. Pagal šią nuostatą ta išmoka turi būti apskaičiuojama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų IV priedą, o tai reiškia, kad atostogų tarnybos labui išleidžiami pareigūnai pirmus tris mėnesius nuo priemonės taikymo pradžios gauna mėnesinę išmoką, lygią jų baziniam darbo užmokesčiui, nuo ketvirto iki šešto priemonės taikymo mėnesio – mėnesinę išmoką, lygią 85 % bazinio darbo užmokesčio, o nuo septinto mėnesio iki atostogų pabaigos, t. y. iki pensinio amžiaus, – mėnesinę išmoką, lygią 70 % bazinio darbo užmokesčio. Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio devintą pastraipą šiai išmokai joks korekcinis koeficientas netaikomas. Be to, minėti finansiniai nuostoliai gali dar labiau padidėti dėl to, kad atitinkami pareigūnai netenka teisės į paaukštinimą viena pakopa arba, kaip jau buvo nurodyta, į aukštesnio lygio suteikimą.
Pareigūnai, kurie nepatenka į minėtą amžiaus grupę ir dėl to Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnis jiems netaikomas, nepatiria šio sprendimo 89 punkte nustatytų finansinių nepatogumų.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje yra įtvirtintas skirtingas požiūris dėl amžiaus.
c)

Dėl Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 1 dalyje nustatytų kriterijų laikymosi
Remiantis Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 1 dalimi, bet koks naudojimosi Chartijoje pripažintomis teisėmis ir laisvėmis apribojimas turi būti numatytas įstatymo ir nekeisti šių teisių ir laisvių esmės. Remiantis proporcingumo principu, apribojimai galimi tik tuo atveju, jei jie būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendrus interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti.
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje įtvirtintas skirtingas požiūris dėl amžiaus yra numatytas „įstatymo“, kaip tai suprantama pagal Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 1 dalį, nes ši nuostata atsirado priėmus Reglamentą Nr. 1023/2013 (šiuo klausimu žr. 2017 m. liepos 5 d. Sprendimo Fries,
C‑190/16
,
EU:C:2017:513
,
punktą).
Be to, reikia pažymėti, kad pirma nurodytas skirtingas požiūris yra susijęs su ribotu Sąjungos viešosios tarnybos srities klausimu dėl tam tikras sąlygas, įskaitant amžių, atitinkančių pareigūnų išleidimo atostogų tarnybos labui. Dėl to, pagal Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 1 dalį šis požiūrio skirtumas atitinka nediskriminavimo principo „esmę“ (šiuo klausimu žr. 2017 m. liepos 5 d. Sprendimo Fries,
C‑190/16
,
EU:C:2017:513
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Grindžiant šią išvadą, reikėtų atkreipti dėmesį į tai, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio antroje pastraipoje nustatyta, kad bendras pareigūnų, kurie išleidžiami atostogų tarnybos labui, skaičius per metus negali būti didesnis kaip 5 % praėjusiais metais į pensiją išėjusių visų institucijų darbuotojų. Taigi atrodo, kad, atsižvelgiant į šią viršutinę ribą ir į Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio pirmoje pastraipoje nustatytas taikymo sąlygas, pareigūnų, kurie gali būti išleidžiami atostogų tarnybos labui, metinis skaičius yra labai ribotas; tai matyti ir iš Tarybos, ir iš Parlamento atsakymų raštu į Bendrojo Teismo pateiktą klausimą. Pavyzdžiui, Taryba nurodė, kad iš 2017 m. gruodžio 31 d. Taryboje tarnavusių 2757 pareigūnų 2015–2017 metais atostogų tarnybos labui kasmet buvo išleista po keturis pareigūnus.
Bendrasis Teismas išanalizuos klausimą, ar nagrinėjamu atveju yra įvykdytos kitos dvi Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 1 dalyje nustatytos sąlygos, kuriomis galima pagrįsti Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje įtvirtintą skirtingą požiūrį dėl amžiaus. Šios sąlygos yra susijusios su Sąjungos pripažinto bendrojo intereso tikslu, kurį atitinka skirtingo požiūrio taikymas, ir su proporcingumo principu.
1)

Dėl klausimo, ar Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje įtvirtintas skirtingas požiūris dėl amžiaus atitinka Sąjungos pripažinto bendrojo intereso tikslą
Taryba, kurią palaiko Parlamentas, iš esmės tvirtina, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje įtvirtintu skirtingu požiūriu dėl amžiaus siekiama personalo politikos srityje nustatytų trijų bendrojo intereso tikslų. Pirma, tokiu skirtingu požiūriu siekiama optimizuoti institucijų investicijas į profesinį mokymą, kad jos galėtų investuoti į pareigūnus, kurių darbo laikotarpis iki išėjimo į pensiją dar pakankamai ilgas. Antra, minėtu skirtingu požiūriu siekiama suteikti pagalbą prie pensinio amžiaus artėjantiems pareigūnams, kurie nesugeba įgyti naujų įgūdžių ir prisitaikyti prie institucijų darbo aplinkos pokyčių. Trečia, tokiu skirtingu požiūriu iš esmės siekiama išsaugoti jaunų ir vyresnių pareigūnų amžiaus struktūros pusiausvyrą, taip savo ruožtu skatinant įdarbinti ir paaukštinti jaunus pareigūnus, skatinti keitimąsi patirtimi, inovacijas ir geografinę įvairovę.
Ieškovė ginčija minėtus tris tikslus. Ji teigia, kad vienintelis tikslas, kurio siekiama Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsniu, – sumažinti išlaidas ir institucijų darbuotojų skaičių, „atsikratant“ pareigūnų, kurie yra arčiausiai pensinio amžiaus ir gauna didelį atlyginimą. Anot jos, toks tikslas nėra teisėtas „užimtumo politikos, darbo rinkos ir profesinio mokymo“ tikslas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalį, pateisinantis skirtingą požiūrį dėl amžiaus pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį.
Pirma, reikia patikrinti, ar institucijos tikrai siekė nurodytų tikslų. Vertinant šį aspektą, turėtų būti atsižvelgiama į Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio nuostatas ir prireikus į bendrąjį kontekstą, kuriuo remiantis galima nustatyti jose įtvirtinto skirtingo požiūrio dėl amžiaus taikymo tikslą (pagal analogiją žr. 2007 m. spalio 16 d. Sprendimo Palacios de la Villa,
C‑411/05
,
EU:C:2007:604
,
ir
punktus; 2011 m. liepos 21 d. Sprendimo Fuchs ir Köhler,
C‑159/10 ir C‑160/10
,
EU:C:2011:508
,
punktą ir 2012 m. lapkričio 6 d. Sprendimo Komisija / Vengrija,
C‑286/12
,
EU:C:2012:687
,
punktą).
Dėl pirmojo nurodyto tikslo, t. y. tikslo optimizuoti investicijas į profesinį mokymą, iš pradžių reikia pažymėti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnis taikomas „atsižvelgiant į organizacinius poreikius, susijusius su naujų kompetencijų įgijimu“. Nuoroda į „naujų kompetencijų įgijimą“ rodo ryšį tarp šios nuostatos ir profesinio mokymo.
Taip pat iš bylos medžiagos, būtent iš 2013 m. vasario 7–8 d. Europos Vadovų Tarybos išvadų, matyti, kad Reglamentas Nr. 1023/2013, taigi ir Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnis buvo priimti Europos viešojo administravimo sektoriaus fiskalinės drausmės sąlygomis, kad valstybės narės norėjo padidinti jo veiksmingumą ir pagerinti veiklos rezultatus, taip pat 2013–2017 m. laikotarpiu laipsniškai sumažinti darbuotojų skaičių 5 %.
Be to, reikėtų pažymėti, kad tai, kas išdėstyta Reglamento Nr. 1023/2013 1, 3, 7 ir 12 konstatuojamosiose dalyse, yra grindžiama Sąjungos poreikiu, pirma, ir toliau turėti aukštos kokybės viešojo administravimo institucijas (1 konstatuojamoji dalis), kurios būtų pajėgios atlikti institucijoms patikėtas užduotis darbuotojų skaičiaus mažinimo sąlygomis (3 konstatuojamoji dalis), antra, optimizuoti žmogiškųjų išteklių valdymą (7 konstatuojamoji dalis) ir, trečia, remiantis minėtomis Europos Vadovų Tarybos išvadomis, gerinti veiksmingumą, prisitaikyti prie kintančių ekonominių sąlygų ir stengtis užtikrinti ekonominį efektyvumą (12 konstatuojamoji dalis).
Minėtose Reglamento Nr. 1023/2013 konstatuojamosiose dalyse yra išreikšta Sąjungos teisės aktų leidėjo valia siekti tikslo ekonominiu požiūriu veiksmingai valdyti Europos viešojo administravimo institucijų išlaidas, siekiant išlaikyti aukštos kokybės administravimą, ir galiausiai – padėti Sąjungai pasiekti savo tikslus, įgyvendinti savo politiką ir vykdyti savo užduotis griežto taupymo ir darbuotojų skaičiaus mažinimo sąlygomis. Atsižvelgiant į šią išvadą ir į šio sprendimo 100 punkte išdėstytus argumentus, darytina išvada, kad Sąjungos teisės aktų leidėjo tikslas optimizuoti investicijas į pareigūnų profesinį mokymą, pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį taikant skirtingą požiūrį dėl amžiaus, yra patvirtintas.
Antra, nesant būtinybės tikrinti, ar egzistuoja ir du kiti institucijų nurodyti tikslai, reikia išnagrinėti, ar pirmasis tikslas, kurio buvimas nustatytas, yra „Sąjungos pripažintus bendrus interesus“ atitinkantis tikslas, kaip tai suprantama pagal Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 1 dalį.
Pirmasis tikslas yra iš esmės ekonomiškai veiksmingai valdyti viešąsias lėšas, atsižvelgiant į fiskalinės drausmės sąlygas ir institucijų darbuotojų skaičiaus mažinimą. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, vadovaujantis SESV 310 straipsnio 5 dalimi, Sąjungos biudžetas vykdomas laikantis patikimo finansų valdymo principo. Be to, 2012 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES, Euratomas) Nr. 966/2012 dėl Sąjungos bendrajam biudžetui taikomų finansinių taisyklių ir kuriuo panaikinamas Tarybos reglamentas (EB, Euratomas) Nr. 1605/2002 (
OL L 298, 2012, p. 1
) 30 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad asignavimai turi būti naudojami pagal patikimo finansų valdymo principą, t. y. laikantis ekonomiškumo ir veiksmingumo principų. Reglamento Nr. 966/2012 30 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje nurodyta, kad taikant veiksmingumo principą reikia siekti geriausio panaudotų išteklių ir pasiektų rezultatų santykio. Iš šių nuostatų matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį taikydamas skirtingą požiūrį dėl amžiaus, siekia optimizuoti institucijų išlaidas profesinio mokymo reikmėms, o tai yra „Sąjungos pripažintus bendrus interesus atitinkantis tikslas“.
Be to, kadangi pirmasis nurodytas tikslas apima institucijų profesinio mokymo politiką, jis patenka į Direktyvos 2000/78 6 straipsnio 1 dalies pirmos pastraipos, kurioje profesinis mokymas įvardytas kaip vienas iš teisėtų tikslų, galinčių pateisinti nacionalinėmis priemonėmis įtvirtintą skirtingą požiūrį dėl amžiaus, taikymo sritį. Iš to aiškėja, kad pagal minėtą direktyvą, kuria reikia remtis nustatant Sąjungos teisės aktų leidėjo pareigas nagrinėjamoje byloje (žr. šio sprendimo 70 punktą), pirmasis įvardytas tikslas yra „Sąjungos pripažintus bendrus interesus atitinkantis tikslas“, kaip tai suprantama pagal Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 1 dalį (pagal analogiją žr. 2017 m. liepos 5 d. Sprendimo Fries,
C‑190/16
,
EU:C:2017:513
,
ir
punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia daryti išvadą, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje nustatytas skirtingas požiūris dėl amžiaus atitinka bent jau vieną Sąjungos pripažinto bendrojo intereso tikslą, kaip jis suprantamas pagal Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 1 dalį.
Šios išvados nepaneigia šio sprendimo 98 punkte išdėstyti ieškovės argumentai. Iš tikrųjų, neatsižvelgiant į šiuose argumentuose keliamą klausimą, ar tikslas mažinti išlaidas ir darbuotojų skaičių savaime gali būti Sąjungos pripažinto bendrojo intereso tikslas, tenka konstatuoti, kad ieškovė neįrodė, jog tai yra vienintelis tikslas, kurio galėtų būti siekiama pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį. Šiuo klausimu reikia priminti, kad buvo nustatyta, jog egzistuoja dar bent vienas teisėtas Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamas tikslas, t. y. tikslas optimizuoti investicijas į pareigūnų profesinį mokymą.
Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje įtvirtintas skirtingas požiūris dėl amžiaus atitinka bent vieną Sąjungos pripažinto bendrojo intereso tikslą, todėl reikia išnagrinėti, ar šis skirtingas požiūris atitinka proporcingumo principą, kaip tai suprantama pagal Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. 2017 m. liepos 5 d. Sprendimo Fries,
C‑190/16
,
EU:C:2017:513
,
punktą).
2)

Dėl proporcingumo
Nagrinėjant Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje nustatyto skirtingo požiūrio dėl amžiaus proporcingumą, būtina išnagrinėti, ar šis skirtingas požiūris yra tinkamas numatytam tikslui pasiekti ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (šiuo klausimu žr. 2017 m. liepos 5 d. Sprendimo Fries,
C‑190/16
,
EU:C:2017:513
,
punktą).
Pagal analogiją su nacionalinės teisės aktų leidėjui suteikta didele diskrecija nustatyti priemones, kuriomis galima pasiekti tam tikrą socialinės ir užimtumo politikos tikslą (2007 m. spalio 16 d. Sprendimo Palacios de la Villa,
C‑411/05
,
EU:C:2007:604
,
punktas; 2009 m. kovo 5 d. Sprendimo Age Concern England,
C‑388/07
,
EU:C:2009:128
,
punktas ir 2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Unland,
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
,
punktas), šiuo klausimu reikia pripažinti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas turi didelę laisvę nustatyti priemones, kuriomis galima pasiekti bendrojo intereso tikslą personalo politikos srityje. Atsižvelgiant į šią veiksmų laisvę, teisminė kontrolė nagrinėjamu atveju apima klausimą, ar Sąjungos teisės aktų leidėjo nuomonė, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje įtvirtintas skirtingas požiūris dėl amžiaus gali būti tinkamas ir būtinas nustatytam teisėtam tikslui pasiekti, neatrodo neprotinga (pagal analogiją žr. 2007 m. spalio 16 d. Sprendimo Palacios de la Villa,
C‑411/05
,
EU:C:2007:604
,
punktą; 2010 m. sausio 12 d. Sprendimo Petersen,
C‑341/08
,
EU:C:2010:4
,
punktą ir 2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Unland,
C‑20/13
,
EU:C:2015:561
,
punktą).
Kiek tai susiję su pirmuoju nurodytu tikslu optimizuoti investicijas į profesinį mokymą, reikia priminti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnis buvo priimtas fiskalinės drausmės ir darbuotojų skaičiaus mažinimo sąlygomis. Kaip matyti iš bylos medžiagos, tikslas 2013–2017 m. laikotarpiu laipsniškai sumažinti darbuotojų skaičių 5 % yra taikomas visoms Sąjungos institucijoms, įstaigoms ir agentūroms. Be kita ko, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1023/2013 12 konstatuojamosios dalies, minėta nuostata taip pat buvo priimta norint padidinti Europos viešojo administravimo išlaidų veiksmingumą.
Taryba paaiškino, kad tokiomis aplinkybėmis siekdamos užtikrinti kintančių funkcijų atlikimą mažėjant pareigūnų skaičiui institucijos turėjo pakeisti savo darbo metodus ir pareikalauti, kad pareigūnai prisitaikytų ir reguliariai įgytų naujų įgūdžių. Prie šių aplinkybių prisideda procedūrų automatizavimo ir skaitmeninimo suteikiamos galimybės, lemiančios žemesnės kvalifikacijos pareigų poreikio mažėjimą. Visos šios aplinkybės įpareigoja institucijas daug investuoti į savo pareigūnų tęstinį mokymą.
Taryba teigė, kad, atsižvelgiant į šiuos aspektus, pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį institucijos gali sutelkti profesiniam mokymui skirtas investicijas į tuos pareigūnus, kurių karjera iki išėjimo į pensiją tęsis dar pakankamai ilgai, ir pasiūlyti karjerą baigiantiems pareigūnams tam tikrą išankstinę pensiją.
Iš tikrųjų neginčijama, kad, turint omenyje tai, jog reikia, kad pareigūnai įgytų naujų įgūdžių, todėl institucijos turi investuoti į profesinį mokymą fiskalinės drausmės ir darbuotojų skaičiaus mažinimo sąlygomis, pareigūnus, kurie artėja prie pensinio amžiaus, išleidus atostogų, būtų atlaisvinta lėšų profesiniam mokymui, kurios galėtų būti panaudotos mokyti jaunesniems pareigūnams, kurių laukia ilgesnė karjera institucijose. Iš to matyti, kad išleidimas atostogų padeda maksimaliai padidinti investicijų į profesinį mokymą veiksmingumą, nes pagerinamas su šiomis investicijomis susijusių išlaidų ir institucijų gaunamos naudos ekonominio efektyvumo santykis. Todėl reikia daryti išvadą, kad, atsižvelgiant į plačią Sąjungos teisės aktų leidėjo diskreciją (žr. šio sprendimo 111 punktą), Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje numatytas skirtingas požiūris dėl amžiaus yra tinkama priemonė siekti pirmojo Sąjungos teisės aktų leidėjo tikslo.
Ar minėtas skirtingas požiūris viršija tai, kas būtina užsibrėžtam tikslui pasiekti, reikia vertinti atsižvelgiant į atitinkamą reglamentavimo kontekstą ir turint omenyje tiek galimą jo žalą atitinkamiems pareigūnams, tiek jo naudą, visų pirma institucijoms (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2017 m. liepos 5 d. Sprendimo Fries,
C‑190/16
,
EU:C:2017:513
,
punktą).
Kalbant apie institucijų gaunamą naudą, reikia konstatuoti, kad skirtingu požiūriu dėl amžiaus optimizuojant investicijas į profesinį mokymą yra padedama užtikrinti, kad galiausiai institucijos galėtų toliau vykdyti savo užduotis fiskalinės drausmės ir darbuotojų skaičiaus mažinimo sąlygomis.
Be to, minėtą skirtingą požiūrį vertinant pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį ir visus Pareigūnų tarnybos nuostatus, reikėtų pažymėti, kad išleidimas atostogų tarnybos labui galiausiai yra institucijų naudojama personalo valdymo priemonė, nes taip pareigūnams sukuriamas papildomas administracinis statusas šalia kitokio Pareigūnų tarnybos nuostatų 35 straipsnyje nustatyto administracinio statuso, kaip antai faktinio darbo, delegavimo, atostogų dėl asmeninių priežasčių, rezervo statuso, atostogų karo tarnybai atlikti arba vaiko ar šeimos nario priežiūros atostogų.
Be to, reikėtų pažymėti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatuose nėra jokios Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje numatytos priemonės „alternatyvos“. Visų pirma, kiek ieškovė pateikia nuorodą į Pareigūnų tarnybos nuostatų 51 straipsnio nuostatą dėl profesinio neišmanymo, reikia pažymėti, kad šia nuostata siekiama nustatyti nepatenkinamą pareigūno pareigų atlikimą ir už jį nubausti, ir ji taikoma nepriklausomai nuo su tarnybos interesais susijusių argumentų, o pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį priimta priemonė yra taikoma tarnybos labui.
Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnis, kaip papildoma personalo valdymo priemonė, yra
ipso facto
naudinga atitinkamoms institucijoms.
Vertinant žalą atitinkamiems pareigūnams, reikėtų atsižvelgti į šio sprendimo 87–89 punktuose išdėstytus argumentus.
Be to, reikia pažymėti, kad, kaip teisingai teigia Taryba, šie pareigūnai išleidžiami atostogų tarnybos labui pakankamai geromis finansinėmis sąlygomis. Iš tikrųjų pirmiausia reikia priminti, kad atitinkami pareigūnai gauna mėnesinę išmoką iki atostogų pabaigos, o jos apskaičiavimo metodo, nurodyto šio sprendimo 89 punkte, Bendrasis Teismas nevertina kaip nepagrįsto. Be to, kaip matyti iš Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio aštuntos pastraipos, atitinkami pareigūnai gali ir toliau mokėti įmokas į pensijų sistemą ir taip padidinti savo pensijos dydį. Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje nustatyta sąlyga, susijusi su dešimties metų darbo stažu, taip pat prisideda prie šioje nuostatoje nustatytos priemonės proporcingumo, nes, kaip teisingai pažymėjo Parlamentas, ši priemonė yra taikoma tik pareigūnams, kurių darbo užmokesčio ir teisių į pensiją lygis yra toks, kad sušvelnina dėl išleidimo atostogų kylančius finansinius nepatogumus. Galiausiai reikia priminti, kad, pirma, Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje nustatytai priemonei taikomos visos tos nuostatos pirmoje pastraipoje nustatytos sąlygos, antra, jos taikymas yra neprivalomas institucijoms ir jos šioje srityje turi didelę veiksmų laisvę ir, trečia, bendras pareigūnų, kuriems taikytina ši priemonė, skaičius kiekvienais metais sudaro tik 5 % visų institucijų pareigūnų, išėjusių į pensiją praėjusiais metais (žr. šio sprendimo 95 punktą).
Atsižvelgiant į šio sprendimo 117–122 punktuose išdėstytus argumentus, neatrodo nepagrįsta, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas mano esant reikalinga numatyti galimybę išleisti atostogų tarnybos labui tik į minėtą amžiaus grupę patenkančius pareigūnus, o ne pareigūnus, kurie į tą grupę nepatenka, siekdamas teisėto tikslo optimizuoti investicijas į profesinį mokymą. Todėl darytina išvada, kad skirtingas požiūris dėl amžiaus pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį yra proporcingas nurodytam pirmajam teisėtam tikslui.
Nustačius skirtingo požiūrio dėl amžiaus proporcingumą nurodytam pirmajam teisėtam tikslui, reikia daryti išvadą, kad šis Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje įtvirtintas skirtingas požiūris nepažeidžia Pagrindinių teisių chartijos 21 straipsnio 1 dalies, nes atitinka jos 52 straipsnio 1 dalyje nustatytus kriterijus. Todėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio neteisėtumu grindžiamas prieštaravimas turi būti atmestas.
2.

Dėl ieškinio antrojo pagrindo, grindžiamo Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio ir PP 71/15 pažeidimu ir faktinėmis ir akivaizdžiomis vertinimo klaidomis
Ieškovė tvirtina, kad ginčijamas sprendimas pažeidžia Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį ir PP 71/15 ir kad jame padaryta akivaizdžių vertinimo ir faktinių klaidų. Šiomis aplinkybėmis ji iš esmės ginčija tiek PTS, tiek ir viso TGS „organizacinių poreikių“, kaip šie suprantami pagal minėtą Pareigūnų tarnybos nuostatų nuostatą, įvertinimą ir tvirtina, kad Taryba neįrodė, kodėl dėl tariamai pakitusių TGS darbo metodų jai kiltų didesnių sunkumų prisitaikyti, palyginti su bet kuriuo kitu institucijos pareigūnu. Ieškovė taip pat tvirtina, kad jos darbo ir elgesio tarnyboje įvertinimo ataskaitos neįrodo, kad ji nesugebėtų prisitaikyti prie naujų tarnybos poreikių.
Taryba nesutinka su ieškovės argumentais ir prašo atmesti šį pagrindą.
a)

Dėl šioje byloje taikytino teisinio pagrindo nustatymo ir dėl teisminės kontrolės apimties
Primintina, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje aiškiai numatyta, jog atitinkamų pareigūnų išleidimas atostogų yra vykdomas tarnybos labui. Be to, jame nustatyta šio straipsnio taikymo sąlyga: turi būti atsižvelgiama „į organizacinius poreikius, susijusius su naujų kompetencijų įgijimu institucijose“.
Taip pat reikia priminti, kad PP 71/15 Tarybos Generalinis sekretorius pateikė informaciją apie Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio įgyvendinimą šioje institucijoje. Iš šio pranešimo ir iš paaiškinimų, pateiktų sprendime atmesti skundą (žr. šio sprendimo 29 punktą), matyti, kad taikydama Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį Taryba atsižvelgia į šiuos du aspektus: pirma, į „organizacinius poreikius, susijusius su naujų kompetencijų įgijimu“ institucijoje, t. y. vertina, ar institucija turi pritaikyti ir modernizuoti savo darbo metodus ir organizavimą ir ar tokiam modernizavimui atlikti atitinkami pareigūnai turi įgyti naujų įgūdžių, ir, antra, į šių pareigūnų gebėjimą įgyti tokius įgūdžius ir prisitaikyti prie kintančios darbo aplinkos.
Sprendimo atmesti skundą 29 punkto ii papunktyje Taryba patikslino, kad antro aspekto, nurodyto šio sprendimo 128 punkte, įvertinimas būtinai apima prognozės elementą, nes, remiantis informacija, kurią paskyrimų tarnyba turėjo tuo metu, kai priėmė sprendimą, reikėjo įvertinti, ar buvo galima pagrįstai teigti, jog atitinkamiems pareigūnams bus sunku prisitaikyti prie būsimų darbo aplinkos pokyčių.
Iš teisinio pagrindo, kurį šiuo atveju sudaro Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnis, patikslintas PP 71/15, kuris privalomas Tarybai, matyti, kad dviejų šio sprendimo 128 punkte nurodytų aspektų vertinimas yra perspektyvinis.
Ieškovė ginčija Tarybos pateikto Tarnybos nuostatų 42c straipsnio išaiškinimo teisėtumą. Pirma, ji tvirtina, kad PP 71/15 ši nuostata buvo iškraipyta nustatant, kad išleidimo atostogų Pareigūnų tarnybos labui priemonė bus taikoma „pareigūnams, kuriems yra sudėtinga įgyti naujų įgūdžių ir prisitaikyti prie besikeičiančios darbo aplinkos“. Antra, ji tvirtina, kad dėl tokio neteisėto iškraipymo atsiliepimo į ieškinį 83 punkte išdėstyti Tarybos argumentai, kad reikia „įvertinti pareigūno gebėjimą įgyti naujų įgūdžių ir prisitaikyti prie besikeičiančios darbo aplinkos“, taip pat turi būti atmesti, nes jie grindžiami pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio formuluotę neleistinomis prielaidomis.
Remiantis šiais ieškovės argumentais, reikia patikrinti, ar PP 71/15 aprašytas ir sprendime atmesti skundą, ir Bendrajam Teismui pateiktuose Tarybos raštuose išsamiau atskleistas Tarybos požiūris yra suderinamas su viršesne teisės norma, t. y. Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsniu (šiuo klausimu žr. 2015 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Barnett / EBSE,
F‑20/14
,
EU:F:2015:107
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje aiškiai daroma nuoroda į tarnybos interesus. Kaip Taryba nurodė atsakyme raštu į Bendrojo Teismo klausimą, „organizaciniai poreikiai, susiję su naujų kompetencijų įgijimu“, apie kuriuos taip pat kalbama tame straipsnyje, yra specifinis tarnybos interesų aspektas.
Kadangi „organizaciniai poreikiai“ yra susiję su „naujų kompetencijų įgijimu“ ir tėra specifinis Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje minimų tarnybos interesų aspektas, reikia daryti išvadą, kad dėl šios nuostatos formuluotės Tarybai nėra draudžiama prie „organizacinių poreikių, susijusių su naujų kompetencijų įgijimu“, priskirti atitinkamų pareigūnų „gebėjimą įgyti naujų įgūdžių ir prisitaikyti prie besikeičiančios darbo aplinkos“, kaip nurodyta PP 71/15.
Tai, kad atsižvelgiama į atitinkamiems pareigūnams būdingą asmeninę savybę, taip pat neprieštarauja Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio
ratio legis
. Iš tikrųjų, kadangi buvo nustatyta, jog šios nuostatos tikslas – optimizuoti institucijų investicijas į profesinį mokymą išlaidų efektyvumo požiūriu, siekti šio tikslo netrukdo tai, kad Taryba, siekdama nustatyti investicijų į profesinį mokymą sąnaudas, atsižvelgia į pareigūnų gebėjimą įgyti naujų kompetencijų ir prisitaikyti prie kintančios darbo aplinkos. Tai, kad atsižvelgiama į atitinkamiems pareigūnams būdingą asmeninę savybę, taip pat atrodo pagrįsta aplinkybe, kad taikant Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį sukeliama neigiamų pasekmių pareigūnams ir kad jis gali būti jiems taikomas prieš jų valią (žr. šio sprendimo 87–89 punktus). Iš to matyti, kad dėl atsižvelgimo į atitinkamiems pareigūnams būdingą asmeninę savybę šios nuostatos taikymas jiems tampa lankstesnis.
Taigi reikia daryti išvadą, kad Tarybos atliekamas pareigūnų gebėjimo įgyti naujų įgūdžių ir prisitaikyti prie kintančios darbo aplinkos įvertinimas neprieštarauja Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsniui.
Be to, kadangi šio vertinimo tikslas – veikti tarnybos labui, jis būtinai turi būti taikomas pareigūnų gebėjimui ateityje įgyti naujų įgūdžių ir prisitaikyti prie kintančios darbo aplinkos, todėl, kaip teisingai pažymi Taryba, tai turi apimti prognozavimą. Priešingu atveju toks vertinimas nebūtų veikimas tarnybos labui. Todėl taip pat reikia daryti išvadą, kad į šio sprendimo 128 punkte nustatyto antrojo aspekto įvertinimą įtrauktas prognozavimas atitinka Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį.
Iš teisinio pagrindo, kurį sudaro Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnis ir PP 71/15, matyti, kad Taryba nagrinėjamu atveju privalėjo įvertinti du elementus, siejamus su „organizaciniais poreikiais, susijusiais su naujų kompetencijų įgijimu“, t. y. pirma, būsimus institucijos organizacinius poreikius, kuriems patenkinti reikalingi nauji įgūdžiai, ir, antra, ieškovės galimybes įgyti iš anksto nustatytus naujus įgūdžius tam, kad siekiant Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje nustatyto tikslo būtų įvertintas investicijų į profesinį ieškovės mokymą ekonominio efektyvumo santykis.
Kalbant apie teisminės kontrolės vertinant „organizacinius poreikius, susijusius su naujų kompetencijų įgijimu“, apimtį, pažymėtina, kad ieškovė ginčija sprendimo atmesti skundą 27 punkte nurodytą argumentą, kad paskyrimų tarnyba, taikydama Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį, turi plačią diskreciją. Ieškovės teigimu, atsižvelgiant į tai, kad pagal šią nuostatą priimta priemonė sukelia neigiamų pasekmių pareigūnams, šios priemonės teisminė kontrolė turėtų būti išplėsta.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad „organizaciniai poreikiai, susiję su naujų kompetencijų įgijimu“, yra konkretus veikimo tarnybos labui pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį aspektas. Tačiau iš jurisprudencijos matyti, kad institucijos, nustatydamos tarnybos interesą, naudojasi plačia diskrecija, nepriklausomai nuo to, koks tai būtų vertinimas ar sprendimas, dėl kurio reikia į jį atsižvelgti (žr. 2018 m. gegužės 16 d. Sprendimo Barnett / EBSE,
T‑23/17
, nepaskelbtas Rink., apskųstas apeliacine tvarka,
EU:T:2018:271
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Konkrečiau kalbant, buvo pripažinta, kad tokia plačia diskrecija institucijos naudojasi nutraukdamos laikinojo darbuotojo sutartį (2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Dejaiffe / VRDT,
T‑223/99
,
EU:T:2000:292
,
punktas). Vadinasi, net jei būtų vadovaujamasi ieškovės argumentais, pateiktais šio sprendimo 139 punkte, nėra jokios priežasties, dėl kurios nebūtų pripažinta, kad institucijos naudojasi plačia diskrecija, vertindamos „organizacinius poreikius, susijusius su naujų kompetencijų įgijimu“, atsižvelgiant į tai, kad atitinkamiems pareigūnams dėl išleidimo atostogų tarnybos labui kylančios neigiamos pasekmės nėra didesnes nei tos, kurių kyla darbo sutarties nutraukimo prieš terminą atveju. Bet kokiu atveju, kaip, be kita ko, pagrįstai nurodo Taryba, konkretaus pareigūno poreikiai nėra esminis veiksnys, į kurį reikia atsižvelgti nustatant paskyrimų tarnybos diskrecijos vertinti tarnybos interesus apimtį, tačiau paskyrimų tarnyba turi į juos atsižvelgti dėl rūpestingumo pareigos. Vadinasi, reikia atmesti šio sprendimo 139 punkte išdėstytus ieškovės argumentus.
Pagal administracijai suteiktą plačią diskreciją, kiek tai susiję su Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio taikymu, Bendrasis Teismas gali šiuo taikymu suabejoti tik tuo atveju, jei padaroma akivaizdi vertinimo klaida, nustatomas reikšmingas netikslumas arba piktnaudžiavimas įgaliojimais (šiuo klausimu žr. 2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Dejaiffe / VRDT,
T‑223/99
,
EU:T:2000:292
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2018 m. gegužės 16 d. Sprendimo Barnett / EBSE,
T‑23/17
, nepaskelbtas Rink., apskųstas apeliacine tvarka,
EU:T:2018:271
,
ir
punktus).
b)

Dėl būsimųjų organizacinių poreikių vertinimo
Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš bylos medžiagos, savo rašytinėse pastabose Taryba šiuo atveju įvertino organizacinius poreikius, kuriuos turi ne tik skyrius, į kurį ieškovė buvo paskirta, t. y. PTS, bet ir institucija, t. y. TGS, kaip visuma. Ieškovė ginčija tokį Tarybos vertinimą ir tvirtina, kad turi būti atsižvelgiama tik į tuos organizacinius poreikius, tariamai pateisinančius pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnį priimtą sprendimą, kurie yra susiję su skyriumi, į kurį buvo paskirti atitinkami pareigūnai. Priešingu atveju kiltų institucijų savivalės pavojus.
Tokia ieškovės analizė turi būti atmesta. Visų pirma, jos nepagrindžia Tarnautojų nuostatų 42c straipsnyje esanti formuluotė, kurioje daroma nuoroda į „organizacinius poreikius <…> institucijose“. Be to, turint omenyje plačią Tarybos diskreciją, kiek tai susiję su organizacinių poreikių ir, galiausiai, tarnybos interesų įvertinimu, toks požiūris, kai atsižvelgiama ne tik į PTS, bet ir į viso TGS organizacinius poreikius, nėra akivaizdi vertinimo klaida. Iš tiesų, Taryba paaiškino, o dėl to nebuvo pareikšta prieštaravimų, kad ieškovė atlieka bendro pobūdžio pareigas, ir dėl to, atsižvelgiant į organizacinius poreikius ir tarnybos interesus, ji gali būti perkelta į kitą darbo vietą, kuri nebūtinai yra PTS skyriuje ar administracijos generaliniame direktorate. Vadinasi, atsižvelgdama į tai, kad ieškovė gali būti perkelta į kitą darbo vietą, Taryba nepadarė akivaizdžios klaidos, kai vertino ne tik PTS, bet ir viso TGS organizacinius poreikius.
Ieškovė ginčija dar ir tai, kad Taryba šioje byloje įrodė busimų organizacinių poreikių PTS skyriuje ir visame TGS egzistavimą. Kalbėdama apie šių organizacinių poreikių PTS skyriuje įvertinimą, ji, be kita ko, tvirtina, kad pats perėjimas nuo vienos IT sistemos prie kitos nėra „svarbus“ pasikeitimas, kaip sprendime atmesti skundą teigia Taryba, ir tik pats IT sistemos įdiegimas gali būti laikomas tokiu pasikeitimu. Ieškovės teigimu, pati IT sistema PTS skyriuje jau yra įdiegta. Ieškovė taip pat ginčija Tarybos nurodytų TGS darbo metodų, kiek tai su ja susiję, pasikeitimo svarbą ir kaltina Taryba tuo, kad ši nepaaiškino, kaip tie pasikeitimai daro poveikį būtent ieškovei. Iš tikrųjų, Taryba privalo įrodyti ne tik reformų tikrumą, bet ir tai, kad dėl jų ieškovei bus sunku įgyti naujų įgūdžių ir prie šių reformų prisitaikyti.
Iš ginčijamo sprendimo 10 punkto a papunkčio matyti, kad prie būsimų PTS skyriaus organizacinių poreikių Taryba priskyrė darbo metodų ir procesų automatizavimą, kaip antai elektroninio archyvavimo politiką ir užduočių ir procedūrų valdymo sistemų skaitmeninimą. Be to, sprendimo atmesti skundą 30 punkte patikslinama, kad nuo 2014 m. lapkričio mėnesio PTS dirba su projektu dėl perėjimo nuo sistemos
Ariane
prie Europos Komisijos sistemos
Sysper
ir siekia įgyvendinti bendrą
Learning Management System
sistemą. Ši informacija taip pat buvo patvirtina 2015 m. lapkričio 18 d. PTS vadovės rašte (žr. šio sprendimo 8 punktą).
Ginčijamo sprendimo 10 punkto d papunktyje Taryba, be kita ko, patikslino, kad nuolatinė kaita informatikos srityje apima visus TGS skyrius. Sprendimo atmesti skundą 31 punkte Tarybos Generalinis sekretorius aiškiai nurodė, kad TGS viduje didelis skaičius darbo metodų jau pasikeitė arba yra keičiami, o TGS personalas, būtent AST pakopos darbuotojai, privalo prie jų prisitaikyti. Šiais pasikeitimais siekiama labiau kompiuterizuoti darbo metodus, pavyzdžiui, pakeičiant popierines darbotvarkes
Outlook
sistema, užbaigiant dokumentus naudojant
track‑changes
(taisinių žymėjimą), išsiunčiant paskirtus dokumentus elektroniniu paštu, o ne per vidinį institucijos paštą ir pakeičiant popierines formas elektroninėmis.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, aišku, kad nagrinėjamu atveju Taryba įvertino būsimus PTS ir viso TGS organizacinius poreikius. Be to, ieškovė nepateikia tikslios ir konkrečios informacijos, kuria remiantis būtų galima ginčyti šių organizacinių poreikių tikrumą ir įrodyti Tarybos padarytas faktines ir akivaizdžias vertinimo klaidas. Konkrečiai kalbant, jos tvirtinimas, kad ji nebuvo informuota apie esamus naujus PTS organizacinius poreikius, neįrodo, jog šie nauji poreikiai neegzistuoja. Be to, šis tvirtinimas yra nepagrįstas, nes Taryba Bendrajam Teismui pateikė dokumentus, nurodytus sprendimo atmesti skundą 8 ir 9 išnašose, kurie įrodo, kad ieškovė buvo informuota apie PTS vykdomus informatikos projektus, nurodytus šio sprendimo 145 punkte. Taigi, darytina išvada, kad ieškovei nepavyko užginčyti Tarybos įvertintų būsimų organizacinių poreikių.
Taip pat reikia patikrinti Tarybos vertinimų, susijusių su ieškovės gebėjimu įgyti naujų reikalaujamų įgūdžių ir prisitaikyti prie darbo aplinkos pokyčių, teisėtumą. Šiuo klausimu pateikti ieškovės argumentai, nurodyti šio sprendimo 144 punkte, susiję su PTS viduje atliekamų reformų pobūdžiu ir svarba ir su TGS reformų įtaka jai, šiuo atveju bus nagrinėjami tiek, kiek organizaciniai poreikiai gali būti susieti su ieškovės gebėjimu įgyti naujų reikalaujamų įgūdžių ir prisitaikyti prie darbo aplinkos pokyčių.
c)

Dėl ieškovės gebėjimo įgyti naujų reikalaujamų įgūdžių ir prisitaikyti prie darbo aplinkos pokyčių
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
Pirma, ieškovė ginčija Tarybos sprendimą atsižvelgti į jos 2011 ir 2012 metų vertinimo ataskaitas. Ieškovės teigimu, šios ataskaitos neturi reikšmės, nes, viena vertus, jos yra ankstesnės nei 2013 ir 2014 metų vertinimo ataskaitos, kurios įvertintos gerai, ir, kita vertus, nuo 2013 m. balandžio 1 d. ji buvo perkelta į kitą darbo vietą. Ieškovės nuomone, jos gebėjimas prisitaikyti turi būti vertinamas atsižvelgiant į jos realiai einamas pareigas ir į realius tarnybos poreikius, o ne į buvusius ar galimus poreikius.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad dėl to, jog Taryba atsižvelgė į ieškovės 2011 ir 2012 metų vertinimo ataskaitas, kurių turinio, kaip matyti, ieškovė neginčija, nebuvo padaryta akivaizdžios vertinimo klaidos. Nors šios ataskaitos iš tiesų turi mažiau reikšmės nei naujesnės ataskaitos, vis dėlto neginčijama, kad atsižvelgiant į atitinkamų pareigūnų vertinimo ataskaitas, apimančias daugiau nei vienus arba dvejus metus, galima daryti labiau pagrįstas išvadas apie tų pareigūnų gebėjimą prisitaikyti prie darbo aplinkos pokyčių.
Antra, ieškovė tvirtina, kad jos 2013 ir 2014 metų vertinimo ataskaitose buvo gerai įvertinti ypač jos įgūdžiai „[p]risitaikyti prie tarnybos reikalavimų“, ir kad Taryba bandė atkreipti dėmesį į šiose ataskaitose pateiktas retas kritines pastabas, siekdama pagrįsti ginčijamą sprendimą. Tačiau šios pastabos neturi reikšmės vertinant jos gebėjimą prisitaikyti prie darbo aplinkos pokyčių.
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
(konfidencialu)
Ketvirta, dėl šio sprendimo 144 punkte nurodytų ieškovės argumentų reikia pažymėti, kad iš bylos medžiagos iš tikrųjų neaišku, ar būsimus PTS ir viso TGS organizacinius poreikius sudaro perėjimas prie darbo aplinkos kompiuterizavimo. Kitaip sakant, šie organizaciniai poreikiai nereiškia, kad turi būti iš esmės keičiami darbo metodai. Vis dėlto, atsižvelgiant į Tarybos turimą informaciją apie ieškovės profesinius įgūdžius ir elgesį dirbant kelis metus įvairiuose skyriuose, kaip apibendrinta šio sprendimo 167 punkte, reikia konstatuoti, kad Taryba galėjo preziumuoti, nepadarydama akivaizdžios vertinimo klaidos, kad ieškovei bus labai sunku prisitaikyti prie iš dalies pasikeitusių darbo metodų, susijusių su IT sistemų pokyčiais.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Tarybos vertinimas, susijęs su ieškovės gebėjimu įgyti naujų įgūdžių ir prisitaikyti prie darbo aplinkos pokyčių, nelaikytinas akivaizdžia vertinimo klaida. Vadinasi, taip pat atsižvelgiant į tai, kad reikia atmesti ieškovės kaltinimus, susijusius su Tarybos vertinimu dėl būsimų organizacinių poreikių, šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
3.

Dėl ieškinio trečiojo pagrindo, grindžiamo teisės būti išklausytam pažeidimu
Ieškovė tvirtina, kad jos teisė būti išklausytai buvo pažeista, nes per ikiteisminę procedūrą jai nebuvo pranešta apie 2015 m. lapkričio 25 d. ŽIPA direktorės raštą. Paskyrimų tarnyba vadovavosi šiuo raštu, kai priėmė ginčijamą sprendimą. Negavusi informacijos nei apie šį raštą, nei apie jo turinį ieškovė teigia negalėjusi iš anksto ir veiksmingai pareikšti savo nuomonės iki ginčijamo sprendimo priėmimo.
Taryba ginčija ieškovės argumentus ir prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
Pirmiausia reikėtų pažymėti, kad ginčijamas sprendimas išleisti ieškovę atostogų tarnybos labui prieš jos valią yra asmens nenaudai priimtas aktas, nes šis sprendimas, be kita ko, lėmė jos administracinio statuso pasikeitimą ir jos profesinės veiklos Taryboje pabaigą, ir dėl to ji patyrė turtinės žalos. Iš to išplaukia, kad priimant tokį sprendimą būtina laikytis teisės į gynybą principo, t. y. pagrindinio Sąjungos teisės principo, net ir nesant jokių konkrečią procedūrą reglamentuojančių taisyklių (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Marcuccio / Komisija,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Teisė į gynybą, dabar įtvirtinta Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnyje, kuris, kaip nustatyta Sąjungos teismų, yra visuotinai taikomas (2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimo M.,
C‑277/11
,
EU:C:2012:744
,
punktas ir 2013 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo L / Parlamentas,
T‑317/10 P
,
EU:T:2013:413
,
punktas), be kita ko, apima to straipsnio 2 dalies a punkte numatytą kiekvieno asmens procesinę teisę būti išklausytam prieš taikant bet kokią individualią jam nepalankią priemonę (šiuo klausimu žr. 2012 m. lapkričio 22 d. Sprendimo M.,
C‑277/11
,
EU:C:2012:744
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją; 2014 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Boudjlida,
C‑249/13
,
EU:C:2014:2431
,
punktą ir 2016 m. spalio 5 d. Sprendimo ECDC / CJ,
T‑395/15 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:598
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pagal suformuotą jurisprudenciją teisė būti išklausytam bet kuriam asmeniui užtikrina galimybę vykstant administracinei procedūrai iki sprendimo, galinčio neigiamai paveikti jo interesus, priėmimo tinkamai ir veiksmingai pareikšti savo nuomonę (žr. 2014 m. liepos 3 d. Sprendimo Kamino International Logistics ir Datema Hellmann Worldwide Logistics,
C‑129/13 ir C‑130/13
,
EU:C:2014:2041
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kiekvienam asmeniui, kurio nenaudai priimtas sprendimas, suteikta teise būti išklausytam siekiama dvejopo tikslo: juo, viena vertus, siekiama, kad byla būtų išnagrinėta ir kad faktinės aplinkybės būtų kuo tiksliau ir teisingiau nustatytos, ir, kita vertus, siekiama užtikrinti veiksmingą suinteresuotojo asmens apsaugą. Teise būti išklausytam, be kita ko, siekiama užtikrinti, kad bet koks sprendimas asmens nenaudai būtų priimtas atsižvelgiant į visas bylos aplinkybes ir kad kompetentinga valdžios institucija galėtų ištaisyti klaidą arba kad suinteresuotasis asmuo galėtų pateikti su savo individualia situacija susijusių įrodymų, kurie būtų palankūs tam, kad sprendimas būtų arba nebūtų priimtas, arba nulemtų jo turinį (šiuo klausimu žr. 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Sopropé,
C‑349/07
,
EU:C:2008:746
,
punktą; 2014 m. liepos 3 d. Sprendimo Kamino International Logistics ir Datema Hellmann Worldwide Logistics,
C‑129/13 ir C‑130/13
,
EU:C:2014:2041
,
punktą ir 2014 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Boudjlida,
C‑249/13
,
EU:C:2014:2431
,
ir
punktus).
Iš to, kas išdėstyta, aišku, kad nagrinėjamu atveju ginčijamas sprendimas galėjo būti priimtas tik po to, kai ieškovė galėjo tinkamai ir veiksmingai pareikšti savo nuomonę dėl įrodymų, kuriais grindžiamas šis sprendimas, o tokią galimybę žodžiu ar raštu pareikšti savo nuomonę turėjo suteikti paskyrimų tarnyba, kuri privalo tai įrodyti (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Marcuccio / Komisija,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
,
punktą). Šiuo klausimu reikia priminti, kad ginčijamas sprendimas, be kita ko, yra grindžiamas motyvais dėl PTS ir viso TGS organizacinių poreikių ir dėl ieškovės gebėjimo įgyti naujų įgūdžių ir prisitaikyti prie darbo aplinkos pokyčių. Šie ginčijamo sprendimo motyvai daugiausia paremti 2015 m. lapkričio 25 d. ŽIPA direktorės rašto 4.1–4.5 punktuose pateiktais motyvais, nors apie šį raštą ieškovei nebuvo pranešta per ikiteisminę procedūrą. Reikia patikrinti, ar, kaip tvirtina ieškovė, dėl šio nepranešimo buvo pažeista jos teisė būti išklausytai.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad 2015 m. lapkričio 12 d. ieškovė dalyvavo pokalbyje su PTS vadove, o 2015 m. lapkričio 25 d. – pokalbyje su ŽIPA direktore. Šių dviejų pokalbių ataskaitų nėra, tačiau, kaip matyti iš šių abiejų ieškovės vadovių raštų, atitinkamai parengtų 2015 m. lapkričio 18 ir 25 d., per šiuos pokalbius ieškovė buvo informuota apie PTS ir TGS organizacinius poreikius ir priežastis, kodėl administracija manė, kad ji nėra pajėgi prisitaikyti prie darbo aplinkos pokyčių. Bendrajame Teisme ieškovė neginčijo, kad per abu pokalbius jai buvo suteikta minėta informacija.
Atsižvelgiant į šiuos abu pokalbius, darytina išvada, kad ieškovė galėjo tinkamai ir veiksmingai pareikšti savo nuomonę dėl visos minėtos informacijos savo rašytinėse pastabose, kurias paskyrimų tarnybai pateikė 2015 m. gruodžio 7 d. Ji, be kita ko, galėjo remtis tuo, kad jos darbo vietoje nebuvo atlikta planuojamų programinės įrangos ar darbo metodų pakeitimų, ir galėjo ginčyti, visų pirma remdamasi savo 2013 ir 2014 metų vertinimo ataskaitomis, administracijos argumentus dėl jos patiriamų sunkumų įgyti naujų įgūdžių.
Be to, po šių dviejų pokalbių jai buvo suteikta galimybė tinkamai ir veiksmingai pareikšti savo nuomonę per pokalbį su paskyrimų tarnybos įgaliojimus turinčiu administracijos generaliniu direktoriumi, kuris įvyko 2015 m. gruodžio 8 d.
Remiantis išdėstytais motyvais, darytina išvada, kad dėl to, jog prieš priimant ginčijamą sprendimą ieškovei nebuvo pranešta apie 2015 m. lapkričio 25 d. ŽIPA direktorės raštą, nebuvo pažeista jos teisė būti išklausytai. Šios išvados nepaneigia 2015 m. birželio 3 d. Sprendimas BP / FRA (
T‑658/13 P
,
EU:T:2015:356
), kuriuo remiasi ieškovė. Iš tikrųjų, ši byla skiriasi nuo bylos, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas, nes, priešingai nei toje byloje, šiuo atveju ieškovė, viena vertus, per abu pokalbius su savo vadovėmis buvo informuota apie pagrindines priežastis, pateisinančias ginčijamos priemonės dėl jos priėmimą, ir, kita vertus, jai buvo du kartus, t. y. tiek raštu, tiek žodžiu, suteikta teisė pareikšti savo nuomonę prieš paskyrimų tarnybai priimant šią priemonę. Iš 2015 m. birželio 3 d. Sprendimo BP / FRA (
T‑658/13 P
,
EU:T:2015:356
)
punkte pateiktų faktinių aplinkybių matyti, kad toje byloje ieškovė nebuvo informuota apie pagrindines priežastis, pateisinusias ginčijamos priemonės, t. y. sprendimo dėl darbo sutarties nepratęsimo neterminuotam laikotarpiui, priėmimą, prieš priimant šią priemonę ir ji nebuvo išklausyta paskyrimų tarnybos (2015 m. birželio 3 d. Sprendimo BP / FRA,
T‑658/13 P
,
EU:T:2015:356
,
punktas).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
4.

Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, grindžiamo rūpestingumo pareigos ir gero administravimo principo pažeidimu
Ieškovė teigia, jog dėl to, kad jai nebuvo pranešta apie 2015 m. lapkričio 25 d. ŽIPA direktorės raštą, Taryba pažeidė rūpestingumo pareigą, nes neinformavusi ieškovės apie šį raštą nesuteikė jai progos pareikšti savo nuomonę dėl perkėlimo į kitus TGS skyrius galimybių, kurios tariamai apsvarstytos minėtame rašte.
(konfidencialu)
(konfidencialu)
Taryba ginčija ieškovės kaltinimus.
Pirmiausia reikia priminti, kad rūpestingumo pareigos sąvoka, kuri išplėtota jurisprudencijoje, atspindi pusiausvyrą tarp abipusių teisių ir pareigų, kurios Pareigūnų tarnybos nuostatuose buvo nustatytos reguliuojant administracijos ir viešosios tarnybos pareigūnų santykius. Ši pusiausvyra suponuoja, kad spręsdama dėl pareigūno padėties administracija turi atsižvelgti į visas aplinkybes, kurios gali lemti jos sprendimą, ir ne tik į tarnybos, bet ir į atitinkamo pareigūno interesus (1980 m. gegužės 28 d. Sprendimo Kuhner / Komisija,
33/79 ir 75/79
,
EU:C:1980:139
,
punktas ir 1994 m. birželio 29 d. Sprendimo Klinke / Teisingumo Teismas,
C‑298/93 P
,
EU:C:1994:273
,
punktas).
Kartu iš jurisprudencijos matyti, kad administracijai nustatyti reikalavimai dėl rūpestingumo pareigos negali trukdyti paskyrimų tarnybai imtis priemonių, kurios, jos nuomone, yra būtinos tarnybos labui (žr. 1998 m. sausio 13 d. Sprendimo Volger / Parlamentas,
T‑176/96
,
EU:T:1998:1
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Sąjungos teismas taip pat patikslino, kad nors administracija, spręsdama dėl pareigūno padėties, turi atsižvelgti ne tik į tarnybos, bet ir į atitinkamo pareigūno interesus, tai neturi trukdyti administracijai atlikti veiklos racionalizavimo, jei, jos nuomone, tai yra būtina (žr. 1998 m. sausio 13 d. Sprendimo Volger / Parlamentas,
T‑176/96
,
EU:T:1998:1
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Ieškovės kaltinimus reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į šiuos principus.
Dėl pirmojo kaltinimo, nurodyto šio sprendimo 185 punkte, reikia priminti, kad savo 2015 m. lapkričio 25 d. rašte ŽIPA direktorė nagrinėjo ir atmetė galimybę perkelti ieškovę į kitą darbo vietą tiek žmogiškųjų išteklių ir personalo administravimo direktorate, tiek TGS, remdamasi būsimais šių skyrių organizaciniais poreikiais, susijusiais su jų IT sistemų tobulinimu, ir ieškovės gebėjimu įgyti naujų įgūdžių. Kaip nustatyta nagrinėjant trečiąjį panaikinimo pagrindą, dėl šių abiejų motyvų ieškovė turėjo galimybę tinkamai ir veiksmingai pareikšti pastabas savo 2015 m. gruodžio 7 d. rašte ir per 2015 m. gruodžio 8 d. svarstymą paskyrimų tarnyboje. Vadinasi, dėl to, kad ieškovė nebuvo informuota apie 2015 m. lapkričio 25 d. ŽIPA direktorės raštą, iš tiesų nebuvo pažeisti jos interesai, ir tai nelaikytina Tarybai tenkančios rūpestingumo pareigos pažeidimu.
Dėl antrojo ieškovės kaltinimo, nurodyto šio sprendimo 186 punkte, reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš bylos medžiagos, per ikiteisminę procedūrą ieškovė prašė administracijos jai netaikyti Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio, o nepatenkinus šio reikalavimo, šį taikymą nukelti į vėlesnį laiką, nei numatyta iš pradžių, t. y. po 2015 m. gruodžio 31 d.
Pagal šio sprendimo 190 punkte nurodytą jurisprudenciją Taryba negalėjo, atsižvelgdama į ieškovės interesus, nuspręsti netaikyti jai Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio. Vis dėlto, atsižvelgdama į šiuos interesus, ji atidėjo jos išleidimo atostogų datą iki 2016 m. birželio 30 d., taip patenkindama jos prašymą. Vadinasi, nagrinėjamu atveju Taryba veikė laikydamasi rūpestingumo pareigos ieškovei.
Dėl trečiojo ieškovės kaltinimo pakanka priminti, kad pateikdama antrąjį panaikinimo pagrindą ji neįrodė, kad Tarybos sprendime išleisti ieškovę atostogų tarnybos labui buvo padaryta akivaizdi vertinimo klaida. Kadangi vertindama tarnybos interesus Taryba nepadarė akivaizdžios klaidos, reikia daryti išvadą, kad trečiasis ieškovės kaltinimas turi būti atmestas. (
konfidencialu
)
Remiantis tuo, kas išdėstyta, šis ieškinio pagrindas turi būti atmestas, todėl reikia atmesti visą prašymą dėl panaikinimo.
D.

Dėl prašymo atlyginti žalą
Ieškovė tvirtina, kad dėl ginčijamo sprendimo ji patyrė turtinės ir neturtinės žalos.
Turtinė žala atsirado daugiausia dėl pajamų praradimo dėl ginčijamo sprendimo, todėl Taryba turėtų prisiimti visas jo panaikinimo pasekmes, kiek tai susiję su ieškovės atlyginimu, atsižvelgiant, be kita ko, į tai, kad ieškovei buvo užkirstas kelias toliau daryti karjerą.
Ieškovės neturtinė žala yra susijusi su pačiu ginčijamo sprendimo, kuris yra nepagrįstas ir priimtas remiantis klaidingais motyvais, priėmimu. Šis sprendimas paveikė ieškovės pasitikėjimą institucija. Patirtą neturtinę žalą dar labiau apsunkina aplinkybės, kuriomis ginčijamas sprendimas buvo priimtas. (
konfidencialu
). Ieškovė neturtinę žalą vertina 10000 EUR suma
ex æquo et bono
.
Taryba visų pirma prašo atmesti prašymą dėl žalos atlyginimo.
Reikia priminti, kad reikalavimai dėl turtinės arba neturtinės žalos atlyginimo turi būti atmesti, jeigu jie glaudžiai susiję su reikalavimais dėl panaikinimo, kurie savo ruožtu buvo atmesti kaip nepriimtini arba nepagrįsti (žr. 2017 m. balandžio 24 d. Sprendimo HF / Parlamentas,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šioje byloje reikia konstatuoti, kad ieškovės prašymas dėl žalos atlyginimo yra glaudžiai susijęs su prašymu dėl panaikinimo, kuris buvo atmestas, nes tiek turtinė, tiek neturtinė žala, kurią nurodo ieškovė, yra siejama su ginčijamu sprendimu ir jo priėmimo aplinkybėmis. Esant šioms aplinkybėms prašymas atlyginti žalą turi būti atmestas, todėl ir visas ieškinys turi būti atmestas.
IV.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Vis dėlto Procedūros reglamento 135 straipsnyje nurodyta, kad, kai to reikalauja teisingumas, Bendrasis Teismas gali, pirma, nuspręsti, kad pralaimėjusi šalis, be savo bylinėjimosi išlaidų, padengia tik dalį kitos šalies bylinėjimosi išlaidų arba kad iš pralaimėjusios šalies jos visai neturi būti priteistos. Antra, Bendrasis Teismas iš šalies, net jeigu ji laimėjo bylą, gali priteisti visas bylinėjimosi išlaidas arba jų dalį, jeigu tai atrodo pateisinama dėl jos elgesio, įskaitant elgesį iki proceso, ypač jeigu kita šalis patyrė išlaidų dėl pirmosios šalies veiksmų, kuriuos Bendrasis Teismas pripažino nepagrįstais arba nesąžiningais.
Nagrinėjamu atveju reikia pažymėti, kad 2015 m. lapkričio 25 d. ŽIPA direktorės raštas nebuvo pridėtas prie sprendimo atmesti skundą, priešingai, nei nurodyta to sprendimo 43 punkte. Apie šį raštą ieškovei buvo pranešta tik per teismo procesą, t. y. kai Taryba pateikė atsiliepimą į ieškinį.
Taip pat reikėtų pažymėti, kad abu dokumentai, nurodyti sprendimo atmesti skundą 8 ir 9 išnašose, susiję su organizacinių poreikių įvertinimu, atliktu priimant šį sprendimą, taip pat nebuvo pridėti prie šio sprendimo, priešingai, nei nurodyta tose išnašose. Apie šiuos dokumentus ieškovė buvo informuota jau po teismo posėdžio, kai Bendrasis Teismas ėmėsi proceso organizavimo priemonės (žr. šio sprendimo 54 punktą).
Bendrasis Teismas mano, kad tai, jog prie sprendimo atmesti skundą Taryba nepridėjo minėtų trijų dokumentų, nors jame nurodyta priešingai, apsunkino ieškinio rengimą. Šio sprendimo 205 punkte nurodytų dokumentų nepridėjimas taip pat lėmė tai, kad turėjo būti pratęsta žodinė proceso dalis.
Šiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas mano, kad, atsižvelgiant į Tarybos elgesį, pateisinama, kad ji padengtų savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jos būtų priteista 20 % ieškovės patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Parlamentas padengia savo bylinėjimosi išlaidas pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalį.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
RK padengia 80 % savo bylinėjimosi išlaidų.

3.
Europos Sąjungos Taryba padengia savo ir 20 % RK patirtų bylinėjimosi išlaidų.

4.
Europos Parlamentas padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Prek
Buttigieg
Schalin
Berke
Costeira
Paskelbta 2019 m. vasario 7 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys

I. Ginčo aplinkybės

II. Procesas ir šalių reikalavimai

III. Dėl teisės

A. Dėl ieškinio dalyko

B. Dėl tam tikrų 2018 m. birželio 6 d. Tarybos pateiktų dokumentų priimtinumo

C. Dėl prašymo panaikinti

1. Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, grindžiamo Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio neteisėtumu

a) Pirminės pastabos

b) Dėl skirtingo požiūrio dėl amžiaus laikymosi

c) Dėl Pagrindinių teisių chartijos 52 straipsnio 1 dalyje nustatytų kriterijų laikymosi

1) Dėl klausimo, ar Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnyje įtvirtintas skirtingas požiūris dėl amžiaus atitinka Sąjungos pripažinto bendrojo intereso tikslą

2) Dėl proporcingumo

2. Dėl ieškinio antrojo pagrindo, grindžiamo Pareigūnų tarnybos nuostatų 42c straipsnio ir PP 71/15 pažeidimu ir faktinėmis ir akivaizdžiomis vertinimo klaidomis

a) Dėl šioje byloje taikytino teisinio pagrindo nustatymo ir dėl teisminės kontrolės apimties

b) Dėl būsimųjų organizacinių poreikių vertinimo

c) Dėl ieškovės gebėjimo įgyti naujų reikalaujamų įgūdžių ir prisitaikyti prie darbo aplinkos pokyčių

3. Dėl ieškinio trečiojo pagrindo, grindžiamo teisės būti išklausytam pažeidimu

4. Dėl ieškinio ketvirtojo pagrindo, grindžiamo rūpestingumo pareigos ir gero administravimo principo pažeidimu

D. Dėl prašymo atlyginti žalą

IV. Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.