CELEX: 62018CJ0160
Predhodno odločanje
Carinska unija in skupna carinska tarifa
Uredba (ES) št. 1234/2007
Uredba (ES) št. 1484/95
Uvoz zamrznjenega perutninskega mesa iz Brazilije
Naknadna izterjava dodatnih uvoznih dajatev
Mehanizem preverjanja
Način izračuna dodatnih dajatev

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(2), (4) in (5) Uredbe Komisije (ES) št. 1484/95 z dne 28. junija 1995 o podrobnih pravilih za izvajanje sistema dodatnih uvoznih dajatev in o določitvi reprezentativnih cen v sektorjih perutninskega mesa in jajc ter za albumine iz jajc in o razveljavitvi Uredbe št. 163/67/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 17, str. 437), kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 248/2010 z dne 24. marca 2010 (
UL 2010, L 79, str. 1
) (v nadaljevanju: Uredba št. 1484/95).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med X BV in Staatssecretaris van Financiën (državni sekretar za finance, Nizozemska) v zvezi z več odločbami o odmeri dodatnih dajatev na uvoz zamrznjenega perutninskega mesa iz Brazilije.
Pravni okvir
Uredba o enotni SUT
Člen 141 Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 z dne 22. oktobra 2007 o vzpostavitvi skupne ureditve kmetijskih trgov in o posebnih določbah za nekatere kmetijske proizvode („Uredba o enotni SUT“) (
UL 2007, L 299, str. 1
), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta št. 491/2009 z dne 25. maja 2009 (
UL 2009, L 154, str. 1
) (v nadaljevanju: Uredba o enotni SUT) je določal:
„1.   Dodatna uvozna dajatev se uporablja ob upoštevanju stopnje, določene v členih 135 do 140a, za uvoz enega proizvoda ali več iz sektorja žit, riža, sladkorja, sadja in zelenjave, predelanega sadja in zelenjave, govejega in telečjega mesa, mleka in mlečnih izdelkov, svinjskega mesa, ovčjega in kozjega mesa, jajc, perutnine in banan kot tudi grozdnega soka in grozdnega mošta, da se preprečijo ali odpravijo škodljivi učinki na [notranji] trg […], ki bi lahko bili posledica navedenega uvoza, če:
(a)
se uvažajo po ceni, ki je nižja od cene, ki jo je [Unija] sporočila Svetovni trgovinski organizaciji (‚sprožitvena cena‘); ali
(b)
obseg uvoza v katerem koli letu presega določeno raven (‚sprožitveni obseg‘).
Sprožitveni obseg temelji na možnosti dostopa do trga, opredeljenega, kadar je to ustrezno, kot uvoz v odstotkih ustrezne domače porabe v prejšnjih treh letih.
2.   Dodatne uvozne dajatve se ne uvedejo, kadar ni verjetno, da bi uvoz povzročil motnje na [notranjem] trgu […] ali kadar bi bili učinki nesorazmerni s predvidenim ciljem.
3.   Za namene odstavka 1(a) se uvozne cene določijo na podlagi uvoznih cen CIF za določeno pošiljko.
Uvozne cene CIF se preverijo glede na reprezentativne cene za proizvod na svetovnem trgu ali uvoznem [notranjem] trgu […] za ta proizvod.“
Uredba št. 1484/95
V tretji uvodni izjavi Uredbe št. 1484/95 je navedeno:
„ker je treba uvozne cene, ki naj bi se upoštevale pri uvedbi dodatne uvozne dajatve, preveriti glede na reprezentativne cene na svetovnem trgu ali na uvoznem trgu Skupnosti za te proizvode; ker je potrebno, da države članice v rednih presledkih sporočajo cene na različnih stopnjah trženja, da bi lahko določili reprezentativne cene in ustrezne dodatne dajatve“.
Člen 2(1) te uredbe določa:
„Reprezentativne cene iz člena 141(3) Uredbe Sveta (ES) št. 1234/2007 (1) in iz drugega pododstavka člena 3(3) Uredbe (EGS) št. 2783/75 (Sveta z dne 29. oktobra 1975 o skupnem sistemu trgovine za ovalbumin in laktalbumin (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 3, zvezek 2, str. 150), se določajo redno na podlagi informacij, zbranih v okviru nadzora Skupnosti, ki ga ureja člen 308d Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93 [z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 6, str. 3)].“
Člen 3 Uredbe št. 1484/95 določa:
„1.   Dodatna dajatev se določi na osnovi uvozne cene CIF za zadevno pošiljko v skladu z določbami člena 4.
2.   Če je uvozna cena CIF za 100 kg pošiljke višja od veljavne reprezentativne cene, navedene v členu 2(1), uvoznik predloži pristojnim organom držav članic uvoznic najmanj naslednja dokazila:
–
kupoprodajno pogodbo ali drugo enakovredno listino,
–
zavarovalno pogodbo,
–
račun,
–
potrdilo o poreklu (če je potrebno),
–
prevozno pogodbo in
–
pri pomorskem prevozu enotni tovorni list.
3.   V primeru iz odstavka 2 mora uvoznik položiti varščino iz člena 248(1) Uredbe Komisije (EGS) št. 2454/93, enako razliki med zneskom dodatne uvozne dajatve, izračunane na podlagi reprezentativne cene, ki velja za zadevni proizvod, in zneskom dodatne uvozne dajatve, izračunane na podlagi uvozne cene CIF zadevne pošiljke.
4.   Uvoznik v dveh mesecih od prodaje zadevnih proizvodov, ob upoštevanju devetmesečnega roka od dneva prejema deklaracije za sprostitev v prosti promet, dokaže, da je bila pošiljka odprodana pod pogoji, ki potrjujejo pravilnost cen, navedenih v odstavku 2. Neizpolnjevanje enega od teh končnih rokov povzroči izgubo položene varščine. Pristojni organi pa lahko na utemeljeno zahtevo uvoznika podaljšajo devetmesečni rok za največ tri mesece.
Predložena [položena] varščina se sprosti do obsega, za katerega je carinskim organom predloženo zadovoljivo dokazilo o odprodaji. V nasprotnem primeru varščina zapade za poplačilo dodatnih dajatev.
5.   Če pristojni organi pri preverjanju ugotovijo, da niso bile izpolnjene zahteve tega člena, izterjajo zapadle dajatve v skladu s členom 220 Uredbe [Sveta] (EGS) št. 2913/92 [z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 4, str. 307)]. Znesek dajatve, ki se izterja ali ostane odprt za izterjavo, vključuje obresti od dneva, ko je bilo blago sproščeno v promet, do dneva povrnitve. Uporabi se obrestna mera za izterjavo, ki velja v nacionalni zakonodaji.“
Člen 4 Uredbe št. 1484/95 določa:
„1.   Če je razlika med zadevno sprožitveno ceno, navedeno v členu 1(2), in uvozno ceno CIF zadevne pošiljke:
(a)
manjša ali enaka 10 % sprožitvene cene, se dodatna dajatev ne uvede;
(b)
večja kakor 10 %, vendar manjša ali enaka 40 % sprožitvene cene, znaša dodatna dajatev 30 % zneska razlike, ki presega 10 %;
(c)
večja kakor 40 %, vendar manjša ali enaka 60 % sprožitvene cene, znaša dodatna dajatev 50 % zneska razlike, ki presega 40 % plus dodatno dajatev iz točke (b);
(d)
večja kakor 60 %, vendar manjša ali enaka 75 % sprožitvene cene, znaša dodatna dajatev 70 % zneska razlike, ki presega 60 % sprožitvene cene plus dodatne dajatve iz točk (b) in (c);
(e)
večja kakor 75 % sprožitvene cene, znaša dodatna dajatev 90 % zneska razlike, ki presega 75 % plus dodatne dajatve iz točk (b), (c) in (d).“
Carinski zakonik
Člen 4 Uredbe št. 2913/92, kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 82/97 z dne 19. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 8, str. 179) (v nadaljevanju: carinski zakonik) je določal:
„V tem zakoniku veljajo naslednje opredelitve:
[…]
(9)
‚Carinski dolg‘ pomeni obveznost, da oseba plača uvozne dajatve (carinski dolg pri uvozu) ali izvozne dajatve (carinski dolg pri izvozu) […], ki veljajo za določeno blago po veljavnih predpisih Skupnosti.
(10)
‚Uvozne dajatve‘ pomeni:
–
carine in druge dajatve, ki imajo enak učinek kot carine, ki se plačujejo ob uvozu blaga,
–
kmetijske prelevmane in druge izvozne dajatve, uvedene v okviru skupne kmetijske politike ali posebnih dogovorov, ki veljajo za določeno blago, pridobljeno s predelavo kmetijskih proizvodov;
[…]
(16)
‚Carinski postopek‘ pomeni:
(a)
sprostitev v prosti promet;
[…]
[…]“
Člen 29(1) carinskega zakonika je določal:
„Carinska vrednost uvoženega blaga je njegova transakcijska vrednost, to pomeni cena, ki je bila za blago ob prodaji za izvoz na carinsko območje [Unije] dejansko plačana ali ki jo je treba plačati, po potrebi po uskladitvi, opravljeni v skladu s členoma 32 in 33, če:
(a)
v zvezi s prepustitvijo ali uporabo blaga za kupca ne obstajajo nobene druge omejitve, razen tistih, ki
–
jih nalaga ali zahteva zakon ali javni organi v [Uniji],
–
omejujejo geografsko območje, na katerem se blago lahko proda naprej
ali
–
bistveno ne vplivajo na vrednost blaga;
(b)
prodaja ali cena ni predmet pogojev ali storitev, katerih vrednost se v zvezi z blagom, ki se vrednoti, ne more določiti;
(c)
noben del izkupička od vsake kasnejše ponovne prodaje, prepustitve ali uporabe blaga s strani kupca ne pripada neposredno ali posredno prodajalcu, razen če se lahko v skladu s členom 32 opravi ustrezna uskladitev;
in
(d)
kupec in prodajalec nista povezana ali, v primeru, da sta povezana, če je transakcij[sk]a vrednost v skladu z odstavkom 2 sprejemljiva za carinske namene“.
Člen 30(1) in (2) tega zakonika določa:
„1.   Če carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo člena 29, je treba po vrstnem redu uporabiti točke (a), (b), (c) in (d) odstavka 2 […].
2.   Carinske vrednosti, določene z uporabo tega člena, so naslednje:
(a)
transakcijska vrednost enakega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v [Unijo] in izvoženo v istem ali približno istem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti;
(b)
transakcijska vrednost podobnega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v [Unijo] in izvoženo v istem ali približno istem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti;
(c)
vrednost na podlagi cene na enoto, po kateri se uvoženo blago ali uvoženo enako ali podobno blago v največji skupni količini proda v [Uniji] osebam, ki niso povezane s prodajalci;
(d)
izračunana vrednost, ki je enaka vsoti:
–
stroškov ali vrednosti materiala in operacij izdelave ali drugih operacij, ki so nastali pri proizvodnji uvoženega blaga,
–
zneska dobička in splošnih stroškov, ki ustreza znesku, ki ga proizvajalci v državi izvoza običajno dosežejo pri prodaji blaga enake vrste ali narave, kot je vrednoteno blago, za izvoz v Unijo;
–
stroškov ali vrednosti postavk iz člena 32(1)(e).“
Člen 31 navedenega zakonika določa:
„1.   Če carinske vrednosti uvoženega blaga ni mogoče določiti z uporabo členov 29 in 30, se ta na podlagi razpoložljivih podatkov v [Uniji] določi z ustreznimi metodami, ki so skladne z načeli in splošnimi določbami:
–
sporazuma o izvajanju člena VII Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini [iz] leta 1994,
–
člena VII Splošnega sporazuma o tarifah in trgovini [iz] leta 1994
– in
–
z določbami tega poglavja.
[…]“
Člen 220(1) carinskega zakonika je določal:
„Če znesek dajatev, ki izhaja iz carinskega dolga, ni bil vknjižen v skladu s členoma 218 in 219 ali je bil vknjižen nižji znesek od zakonsko dolgovanega, se mora vknjižba zneska izterjevanih dajatev, ali preostalega izterjevanega zneska dajatev, opraviti v roku dveh dni, ki se šteje od dneva, ko carinski organi to ugotovijo in lahko izračunajo zakonsko dolgovani znesek ter določijo dolžnika (naknadna vknjižba). Ta rok se lahko podaljša v skladu s členom 219.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
X je družba, ki trži proizvode iz perutninskega mesa. Je del mednarodne skupine, katere del je tudi družba E SA, proizvajalec proizvodov, ki so prav tako iz perutninskega mesa, s sedežem v Braziliji. Podjetja, povezana s tem proizvajalcem, kot je družba X, kupujejo in prodajajo te proizvode ter organizirajo njihovo distribucijo na trg Unije.
Družba X je od družbe F Ltd, s katero je povezana, kupila zamrznjeno perutninsko meso. To meso je bilo nato prodano na trgu Unije tako družbam, ki so povezane z družbo X, kot neodvisnim tretjim subjektom.
Zamrznjeno perutninsko meso, uvrščeno pod tarifno podštevilko 02071410 kombinirane nomenklature iz Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 2658/87 z dne 23. julija 1987 o tarifni in statistični nomenklaturi ter skupni carinski tarifi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 2, zvezek 2, str. 382), je predmet posebne carine 102,40 EUR na 100 kilogramov. Poleg tega za to meso velja sistem dodatnih dajatev, določenih z Uredbo št. 1484/95 in Uredbo o enotni SUT. Tako se lahko za uvoz navedenega mesa obračunajo dodatne dajatve, če je uvozna cena CIF perutninskega mesa nižja od sprožitvene cene iz člena 141(1)(a) Uredbe o enotni SUT.
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da so v obravnavanem primeru nizozemski carinski organi (v nadaljevanju: carinski organi) z družbo X sklenili sporazum glede izračuna carinske vrednosti perutninskega mesa iz Brazilije, ki ga je prodajala družba E. Dogovorjeno je bilo, da se bodo oprli na ceno, ki jo je družba E zaračunavala podjetjem s sedežem v Uniji, ki so z njo povezana, povečano za 15 %, da bi se pokrili neposredni in posredni stroški, ki niso stroški proizvodnje, ter dobiček.
Nizozemski carinski organi so presodili, da je ta metoda sprejemljiva za izračun uvozne cene CIF. Vendar so navedli, da si pridržujejo pravico do sprejetja ukrepov, potrebnih za natančno določitev carinske vrednosti, če bi bil izračun navedene vrednosti opravljen na podlagi napačnih podatkov.
Družba X je v obdobju med 1. januarjem 2009 in 30. junijem 2010 v skladu s sporazumi, navedenimi v točki 16 te sodbe, predložila 709 deklaracij za sprostitev zadevnega perutninskega mesa v prosti promet. Uvozna cena CIF, navedena v teh deklaracijah, je bila vedno višja od sprožitvene cene. Zato so nizozemski carinski organi vsakič sprostili to meso v prosti promet, ne da bi zaračunali dodatne uvozne dajatve. Poleg tega ti organi z odstopanjem od člena 3(3) in (4) Uredbe št. 1484/95 niso zahtevali niti tega, da družba X predloži jamstvo za sprostitev tega mesa v prosti promet, niti tega, da po tej sprostitvi v prosti promet dokaže, da je bila odprema navedenega perutninskega mesa izvedena pod pogoji, ki so v skladu s pravilnostjo prijavljene uvozne cene CIF.
Inšpektor nizozemskih carinskih organov (v nadaljevanju: inšpektor) je novembra 2011 opravil naknadno preverjanje, da bi preveril točnost uvozne cene CIF, ki jo je v navedenih deklaracijah navedla družba X. V zvezi s tem je po eni strani ugotovil, da je družba X to perutninsko meso po enaki ceni prodajala družbam, s katerimi je povezana, in neodvisnim tretjim subjektom. Po drugi strani je inšpektor ugotovil, da je bila prodajna cena, ki jo je uporabila družba X, skoraj v vseh primerih nižja od uvozne cene CIF, navedene v teh deklaracijah, povečane za posebne uvozne dajatve, in od sprožitvene cene.
Zato je inšpektor menil, da družba X za 705 vloženih deklaracij zadevnega perutninskega mesa ni prodala v običajnih tržnih pogojih in da zato navedene uvozne cene CIF niso bile sprejemljive, tako da bi bilo treba plačati dodatne dajatve.
Inšpektor je z uporabo člena 4 Uredbe št. 1484/95 „po analogiji“ izračunal znesek dodatnih dajatev na podlagi razlike med sprožitveno in reprezentativno ceno, določeno v členu 141(3) Uredbe o enotni SUT v povezavi s členom 2(1) Uredbe št. 1484/95. V zvezi s tem je inšpektor družbi X poslal odločbo o odmeri dodatnih dajatev v višini 2.163.793,55 EUR.
Družba X je to odločbo o odmeri izpodbijala pred rechtbank Noord Holland (sodišče v Severni Holandiji, Nizozemska). Ker je bila njena tožba zavrnjena kot neutemeljena, je družba X zoper odločbo, ki jo je izdalo to sodišče, vložila pritožbo pri Gerechtshof Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu, Nizozemska), nato pa je, ker je zadnjenavedeno sodišče njeno pritožbo zavrnilo, vložila kasacijsko pritožbo pri Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske).
Predložitveno sodišče navaja, da se kasacijski razlogi, navedeni pred njim, nanašajo, prvič, na napačno uporabo členov 3 in 4 Uredbe št. 1484/95, ker je Gerechtshof Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu) presodilo, da je nepravilnost uvoznih cen CIF, navedenih v zadevnih carinskih deklaracijah, mogoče izpeljati iz dejstva, da so bile prodajne cene nižje od navedenih uvoznih cen CIF in od veljavnih reprezentativnih cen. Po drugi strani naj bi inšpektor storil napako, ker je v zadevnih sporazumih dopustil, da lahko družba X izračuna uvozno ceno CIF, ne da bi zahtevala, da ima od prodaje zadevnih proizvodov dobiček.
Po mnenju predložitvenega sodišča se s temi razlogi postavljajo vprašanja v zvezi z merili, ki jih je treba uporabiti, kadar je pravilnost uvozne cene CIF preverjena ali naknadno preverjena, in ki so navedena v členu 3(4) in (5) Uredbe št. 1484/95, ter v zvezi s posledicami, ki jih morajo zadevni organi izpeljati iz nezmožnosti določitve te cene na podlagi teh meril.
To sodišče se sprašuje, ali prodaja proizvoda po ceni, ki je nižja od navedene uvozne cene CIF ali od veljavne reprezentativne cene, zadostuje za ugotovitev, da je treba plačati dodatne dajatve. V zvezi s tem se sprašuje zlasti o pomenu, ki ga je treba pripisati pojmu „pogoji“ iz člena 3(4) in (5) Uredbe št. 1484/95. Sprašuje se tudi, ali je treba za razlago tega pojma upoštevati dejstvo, da so bili uvoženi proizvodi kupljeni in prodani podjetju, ki je povezano z zadevnim podjetjem.
Po mnenju predložitvenega sodišča je po eni strani pritrdilen odgovor na to vprašanje mogoče utemeljiti s tem, da prodaja proizvodov po nižji ceni od reprezentativne cene povzroča motnje na trgu Unije in zato upravičuje uporabo dodatnih dajatev. V skladu s to razlago, ki jo je sprejelo Gerechtshof Amsterdam (pritožbeno sodišče v Amsterdamu), naj ne bi bilo treba preučiti, ali je uvozna cena CIF, ki jo je navedel uvoznik, pravilna. Dodatne uvozne dajatve bi bilo tako mogoče uporabiti le na podlagi reprezentativne cene. Vendar se predložitveno sodišče sprašuje, ali je mogoče tak pristop navezati na člen 141(3) Uredbe o enotni SUT, kot ga je razložilo Sodišče v sodbi z dne 13. decembra 2001, Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
), v skladu s katerim se reprezentativna cena zadevnega proizvoda upošteva le za preverjanje pravilnosti uvozne cene CIF.
Po drugi strani predložitveno sodišče ne izključuje obstoja položajev, v katerih bi bila lahko prodajna cena nižja od uvozne cene CIF ali celo od reprezentativne cene. Gospodarski subjekt na zadevnem trgu bi bil tako lahko pod težkimi tržnimi pogoji prisiljen v omejenem obdobju prodajati izdelke z izgubo, da bi ohranil svoj položaj na trgu. Vendar to sodišče navaja, da bi bile zlasti v primeru povezanih podjetij transakcije lahko izvedene umetno, predvsem zato, da bi se izognilo plačilu dodatnih dajatev. Tako naj bi bilo treba preučiti transakcije, ki so bile opravljene pred zadevnim uvozom in po njem, ter gospodarsko in poslovno upravičenost teh transakcij.
V zvezi s tem naj bi bilo mogoče člen 3(2), (4) in (5) Uredbe št. 1484/95 razlagati tako, da je cilj mehanizma nadzora, ki ga ta uredba določa, zagotoviti, da se pristojni organi seznanijo s transakcijami, ki lahko vzbudijo dvom o pravilnosti navedenih uvoznih cen CIF. Pristojni organi bi torej morali opraviti dodaten nadzor, kot je bilo v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 19. oktobra 2017, A (
C‑522/16
,
EU:C:2017:778
), da bi preverili pravilnost uvozne cene CIF, ki bi bila, kot je Sodišče ugotovilo v sodbi z dne 13. decembra 2001, Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
), edina mogoča podlaga za določitev dodatnih dajatev.
Dejstvo, da po takem dodatnem nadzoru ni mogoče ugotoviti nepravilnosti uvozne cene CIF, ki jo je navedlo zadevno podjetje, bi moralo pripeljati do sprejetja te cene, kot jo je navedel uvoznik. Ta rešitev naj bi bila v skladu z načelom pravne varnosti, saj uvozniku omogoča, da ob uvozu izračuna znesek dolgovanih dodatnih dajatev.
V teh okoliščinah je Hoge Raad der Nederlanden (vrhovno sodišče Nizozemske) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 3(2), (4) in (5) Uredbe št. 1484/95 v povezavi s členom 141 [Uredbe o enotni SUT] razlagati tako, da je postopek preverjanja iz navedenega člena tudi v primeru naknadnega preverjanja namenjen le zagotovitvi, da se pristojni organi pravočasno seznanijo z dejstvi ali okoliščinami, ki se nanašajo na zaporedne transakcije, ki lahko vzbudijo dvom o pravilnosti navedene uvozne cene CIF in ki lahko vodijo do podrobnejših kontrol?
Ali pa je pravilen nasprotni pristop in je treba postopek preverjanja iz člena 3(2), (4) in (5) Uredbe št. 1484/95 tudi v primeru naknadnega preverjanja razlagati tako, da ena ali več nadaljnjih prodaj s strani uvoznika na trgu [Unije] po nižji ceni od navedene uvozne cene CIF pošiljke, povečane za znesek dolgovanih uvoznih dajatev, ne izpolnjuje zahtevanih pogojev (za prodajo) na trgu [Unije], tako da so že zaradi tega dolgovane dodatne dajatve? Ali je za odgovor na zadnje vprašanje pomembno, ali je uvoznik zgoraj navedeno nadaljnjo prodajo ali nadaljnje prodaje opravil po ceni, ki je nižja od veljavne reprezentativne cene? Ali je v zvezi s tem pomembno, da se je reprezentativna cena v obdobju pred 11. septembrom 2009 izračunavala drugače kot v obdobju po tem datumu? Ali je za odgovor na to vprašanje pomembno tudi, ali so kupci v Uniji podjetja, ki so povezana z uvoznikom?
2.
Če je odgovor na vprašanja iz točke 1 zgoraj, da pomenijo nadaljnje prodaje z izgubo zadosten razlog za zavrnitev navedene uvozne cene CIF, kako je treba potem določiti višino dolgovanih dodatnih dajatev? Ali je treba podlago za izračun ugotoviti po metodah, ki so za določitev carinske vrednosti določene v členih od 29 do 31 [carinskega zakonika]? Ali pa je treba to podlago ugotoviti izključno na podlagi veljavne reprezentativne cene? Ali v obdobju pred 11. septembrom 2009 člen 141(3) [Uredbe o enotni SUT] nasprotuje temu, da se uporabi za to obdobje določena reprezentativna cena?
3.
Če iz odgovora na prvo in drugo vprašanje izhaja, da je za obveznost plačila dodatnih dajatev odločilno, da so bili uvoženi proizvodi na trgu [Unije] prodani naprej z izgubo, in da je treba kot podlago za izračun zneska dolgovanih dodatnih dajatev zato upoštevati reprezentativno ceno, ali je člen 3(2), (4) in (5) Uredbe (ES) št. 1484/95 ob upoštevanju sodbe Sodišča Evropske unije z dne 14. decembra 2001, Kloosterboer Rotterdam B.V. (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
), združljiv s členom 141 [Uredbe o enotni SUT]?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(4) Uredbe št. 1484/95 razlagati tako, da okoliščina, da se je blago, uvoženo v Unijo, prodajalo z izgubo, to je po ceni, ki je nižja od uvozne cene CIF, kot je navedena v carinski deklaraciji, sama po sebi zadostuje za ugotovitev, da pravilnost te cene ni dokazana.
Za odgovor na to vprašanje je treba najprej opredeliti pomen, ki ga je treba pripisati zahtevi, v skladu s katero mora biti „pošiljka odprodana pod pogoji, ki potrjujejo pravilnost [uvoznih cen CIF]“, in ki je določena v členu 3(4) Uredbe št. 1484/95.
V zvezi s tem je treba poudariti, da ta uredba ne opredeljuje pojma „[pogoji za] odprodajo“, kot je naveden v členu 3(4) te uredbe.
Iz zahtev po enotni uporabi prava Unije in načela enakosti pa izhaja, da je treba besedilo določbe prava Unije, ki pri opredelitvi smisla in področja uporabe ne napotuje posebej na pravo držav članic, običajno razlagati samostojno in enotno v celotni Uniji (sodba z dne 1. oktobra 2019, Planet49,
C‑673/17
,
EU:C:2019:801
, točka
in navedena sodna praksa). Poleg tega je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo in cilje, ki se z njo uresničujejo, ampak tudi njeno sobesedilo in vse določbe prava Unije (glej v tem smislu sodbe z dne 4. julija 2019, Baltic Media Alliance,
C‑622/17
,
EU:C:2019:566
, točka
, in z dne 8. julija 2019, Komisija/Belgija (člen 260(3) PDEU – Omrežja visokih hitrosti),
C‑543/17
,
EU:C:2019:573
, točka
).
Prvič, glede dobesedne razlage pojma „[pogoji za] odprodajo“, ki je uporabljen v večini jezikovnih različic člena 3(4) Uredbe št. 1484/95, dejstvo, da se izraz „pogoji“ uporablja v množini, kaže na voljo zakonodajalca, da se nanaša na celoto pogojev, in ne le na poseben pogoj. Poleg tega se izraz „odprodaja“ načeloma nanaša na potek prodaje pošiljke blaga na trgu Unije, potem ko je bilo to blago uvoženo.
Poleg tega člen 3(4) Uredbe št. 1484/95 določa, da ti „[pogoji za] odprodajo“ lahko „potrjujejo pravilnost uvoznih cen CIF“, kot so navedene v carinski deklaraciji. Uporaba izraza „potrjujejo“ v zvezi s tem dokazuje, da lahko elementi v zvezi s temi pogoji sestavljajo sklenjen krog indicev, ki potrjujejo pravilnost uvoznih cen CIF, kot so navedene v carinski deklaraciji.
Iz besedila te določbe tako izhaja, da je treba pojem „pogoji prodaje“ razumeti tako, da se nanaša na vse okoliščine, nastale po sprostitvi blaga v prosti promet v Uniji, ki lahko potrdijo ali ovržejo pravilnost uvoznih cen CIF, kot so navedene v carinski deklaraciji.
Drugič, poudariti je treba, da ta možnost, da se potrdi pravilnost uvoznih cen CIF ob upoštevanju vseh okoliščin v zvezi s pošiljanjem blaga, ustreza cilju Uredbe št. 1484/95, ki je, kot izhaja iz člena 3(2) te uredbe v povezavi z njeno tretjo uvodno izjavo, uvedba postopka preverjanja pravilnosti uvoznih cen CIF iz carinske deklaracije. Ta postopek se začne, če je uvozna cena CIF v carinski deklaraciji višja od reprezentativne cene, ki velja za zadevni izdelek in ki v skladu s členom 2(1) navedene uredbe v bistvu ustreza povprečni tržni ceni zadevnega proizvoda v danem trenutku.
Ker se dodatne dajatve izračunajo na podlagi uvozne cene CIF, kot je navedena v carinski deklaraciji, bi namreč uvoznik lahko imel interes, da bi za izognitev dajatvam ali zmanjšanje zneska dajatev, ki jih je treba plačati, prijavil višjo uvozno ceno CIF. Kot izhaja iz člena 4 Uredbe št. 1484/95, večja ko je uvozna cena CIF, manjši je znesek dodatnih dajatev, ki jih mora plačati uvoznik.
Če je torej uvozna cena CIF višja od veljavne reprezentativne cene, člen 3(4) Uredbe št. 1484/95 carinskim organom omogoča, da po sprostitvi blaga v prosti promet preverijo pravilnost uvozne cene CIF, tako da preverijo, ali je ta cena potrjena z vidika „[pogojev za] odprodajo“ pošiljke tega blaga.
Tretjič, v zvezi s sobesedilom, v katero je umeščen ta pojem, je treba poudariti, da je iz odstavkov (4) in (5) člena 3 Uredbe št. 1484/95 razvidno, da imajo carinski organi možnost naknadnega preverjanja – in sicer po sprostitvi zadevnega blaga v prosti promet – pravilnosti uvoznih cen CIF iz carinske deklaracije, da bi se po potrebi uporabile dodatne dajatve, ki sprva zaradi prijave uvoznih cen CIF, ki niso bile pravilne, niso bile uporabljene.
Iz navedenega izhaja, da je treba pojem „[pogoji za] odprodajo“ iz člena 3(4) Uredbe št. 1484/95 razlagati tako, da se nanaša na vse pogoje, ki se nanašajo na potek prodaje blaga v Uniji in ki lahko pomenijo sklenjen krog indicev, ki omogočajo potrditev pravilnosti uvozne cene CIF, kot je navedena v carinski deklaraciji, da bi se ugotovilo, ali obstaja znesek dodatnih dajatev, ki jih je treba izterjati ali ki jih je še treba izterjati.
Na podlagi te razlage je treba nato ugotoviti, ali lahko okoliščina, da je uvoznik svoje blago v Uniji prodal z izgubo, to je po ceni, ki je nižja od uvozne cene CIF iz carinske deklaracije, carinskim organom omogoči, da ugotovijo, da ta cena ni pravilna, in uporabijo dodatne dajatve.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je lahko taka prodaja z izgubo, ki po naravi ni dobičkonosna poslovna praksa, močan indic, da je uvoznik uvozno ceno CIF, navedeno v carinski deklaraciji, umetno zvišal, da bi se izognil uvozni dajatvi, ki jo je treba plačati, ali znižal njen znesek, zlasti če gre za prodajo s ponavljajočo se izgubo ali ki traja dalj časa.
Vendar kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 43 sklepnih predlogov, zgolj ugotovitev, da je uvoznik v Uniji naprej prodal blago z izgubo, carinskim organom ne omogoča, da samodejno ugotovijo, da uvozna cena CIF v carinski deklaraciji ni pravilna.
Kot je bilo ugotovljeno v točki 42 te sodbe, je treba v skladu s členom 3(4) Uredbe št. 1484/95 preverjanje pravilnosti uvozne cene CIF iz carinske deklaracije opraviti glede na vse pogoje odprodaje pošiljke blaga. Carinski organi lahko namreč le, kadar elementi, ki so del sklenjenega kroga indicev v zvezi z vsemi temi pogoji, ne omogočajo potrditve pravilnosti uvozne cene CIF, kot je navedena v tej deklaraciji, ugotovijo, da ta cena ni pravilna, in določijo znesek dodatnih dajatev, ki jih je treba izterjati ali jih je še treba izterjati. Zato se carinski organi ne morejo omejiti na preverjanje prodajne cene zadevnega blaga, da bi izključili uvozno ceno CIF in uporabili dodatne dajatve.
Kot sta v stališčih navedli nizozemska vlada in Komisija, je v položaju, v katerem je bilo blago uvoženo v Unijo in nato prodano z izgubo, verjetno, da je uvozna cena CIF iz carinske deklaracije utemeljena ob upoštevanju drugih pogojev v zvezi z odprodajo pošiljke blaga, vključno s poslovnimi podatki v zvezi s to pošiljko. Tako ni izključeno, da lahko neugoden razvoj cen zadevnega blaga na trgu v nekaterih okoliščinah uvoznika zavezuje k prodaji tega blaga v nekem obdobju po cenah, ki so nižje od tistih, ki jih je dejansko plačal v okviru transakcije, za katero so bile predložene carinske deklaracije, da bi ohranil svoj položaj na tem trgu.
Vendar mora uvoznik, kot izhaja iz člena 3(4) Uredbe št. 1484/95, carinskim organom dokazati, da je bila dobava odprodana pod pogoji, ki potrjujejo pravilnost uvozne cene CIF, kot je navedena v carinski deklaraciji.
Iz tega sledi, kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 43 in 45 sklepnih predlogov, da če je uvozna cena CIF nižja od veljavne reprezentativne cene, mora uvoznik s tem, da predloži vse potrebne informacije in razlago v zvezi s tem, ki se med drugim nanašajo na okoliščine morebitne prodaje zadevnega blaga z izgubo ter na morebitne povezave med uvoznikom in kupci navedenega blaga na trgu Unije, dokazati, da pogoji odprodaje zadevne pošiljke potrjujejo pravilnost uvozne cene CIF, ki jo je deklariral.
Če uvoznik po tem, ko je dokazal, da ti pogoji odprodaje potrjujejo pravilnost uvozne cene CIF iz carinske deklaracije, ni predložil dokazov ali informacij, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti pravilnost te cene, iz člena 3(5) Uredbe št. 1484/95 izhaja, da carinski organi izterjajo dodatne dolgovane dajatve v skladu s členom 220 carinskega zakonika.
Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih preudarkov je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(4) Uredbe št. 1484/95 razlagati tako, da okoliščina, da je bilo blago, uvoženo v Unijo, prodano z izgubo, to je po ceni, ki je nižja od uvozne cene CIF, kot je navedena v carinski deklaraciji, sama po sebi ne zadostuje za ugotovitev, da pravilnost uvozne cene CIF ni izkazana, če uvoznik dokaže, da vsi pogoji, povezani s potekom prodaje pošiljke tega blaga, potrjujejo pravilnost te cene.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem Sodišče sprašuje o metodi, ki jo morajo carinski organi uporabiti za določitev morebitno dolgovanih dodatnih dajatev, če uvoznik v skladu z ugotovitvami iz točk od 48 do 50 te sodbe ne dokaže pravilnosti uvozne cene CIF iz carinske deklaracije.
Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(5) in člen 4 Uredbe št. 1484/95 razlagati tako, da če uvoznik ni mogel dokazati pravilnosti uvozne cene CIF iz carinske deklaracije, je treba dodatne dajatve izračunati na podlagi reprezentativne cene.
Najprej je treba poudariti, da čeprav je Sodišče v sodbi z dne 13. decembra 2001, Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
, točka
), na katero se sklicuje sodišče, ugotovilo, da mora biti v primeru uvozne cene CIF ta cena vedno podlaga za določitev dodatne dajatve, pa se je ta sodba nanašala na veljavnost predhodne različice člena 3 Uredbe št. 1484/95, ki je določala, da se ta dajatev določi na podlagi uvozne cene CIF le, če je to zahteval uvoznik. Sodišče, nasprotno, v tej sodbi ni obravnavalo vprašanja, kako je treba izračunati dodatne uvozne dajatve, kadar pravilnost uvozne cene CIF ni bila dokazana.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba za dodatne uvozne dajatve, uvedene v skladu s členom 3 Uredbe št. 1484/95, šteti, da so „uvozne dajatve, uvedene v okviru skupne kmetijske politike“, v smislu člena 4, točka 10, carinskega zakonika in da so del carinskega dolga (glej po analogiji sodbo z dne 19. oktobra 2017, A,
C‑522/16
,
EU:C:2017:778
, točki
in
).
V tem okviru je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča namen ureditve Unije o carinskem vrednotenju vzpostaviti pravičen, enoten in nevtralen sistem, ki izključuje uporabo arbitrarnih ali fiktivnih carinskih vrednosti (sodba z dne 15. julija 2010, Gaston Schul,
C‑354/09
,
EU:C:2010:439
, točka
in navedena sodna praksa). Tako se carinski organi za izračun dodatnih uvoznih dajatev ne morejo opreti na ceno, katere pravilnost ni dokazana.
Iz tega sledi, da morajo carinski organi v položaju, v katerem pravilnost uvozne cene CIF, ki jo je deklariral uvoznik, ni bila dokazana, to ceno zavrniti. V takem položaju je treba za izračun zneska dolgovanih dodatnih dajatev uporabiti splošne določbe carinskega zakonika, ki se nanašajo na metode določitve carinske vrednosti blaga, zlasti tiste iz člena 29 tega zakonika.
Kot pa je v bistvu navedel generalni pravobranilec v točkah od 51 do 53 sklepnih predlogov, lahko carinski organi, če carinske vrednosti ni mogoče določiti z uporabo navedenega člena 29, uporabijo sekundarne metode določitve carinske vrednosti tega blaga, kot so določene v členih 30 in 31 carinskega zakonika, zlasti ob upoštevanju prodajne cene enakega blaga, ki je bilo prodano za izvoz v Unijo in izvoženo v istem ali približno istem času kot blago, ki ga je treba ovrednotiti (glej po analogiji sodbo z dne 16. junija 2016, EURO 2004. Hungary,
C‑291/15
,
EU:C:2016:455
, točki
in
).
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(5) in člen 4 Uredbe št. 1484/95 razlagati tako, da morajo carinski organi, če uvoznik ni mogel dokazati pravilnosti uvozne cene CIF, ki je navedena v carinski deklaraciji, za uporabo dodatnih dajatev to ceno zavrniti in uporabiti metode določitve carinske vrednosti uvoženega blaga, določene v členih od 29 do 31 carinskega zakonika.
Tretje vprašanje
Glede na odgovor na prvo in drugo vprašanje na tretje vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

1.
Člen 3(4) Uredbe Komisije (ES) št. 1484/95 z dne 28. junija 1995 o podrobnih pravilih za izvajanje sistema dodatnih uvoznih dajatev in o določitvi dodatnih uvoznih dajatev v sektorjih perutninskega mesa in jajc ter za albumin iz jajc in o razveljavitvi Uredbe št. 163/67/EGS, kakor je bila spremenjena z Uredbo Komisije (EU) št. 248/2010 z dne 24. marca 2010, je treba razlagati tako, da okoliščina, da je bilo blago, uvoženo v Unijo, prodano z izgubo, to je po ceni, ki je nižja od uvozne cene CIF, kot je navedena v carinski deklaraciji, sama po sebi ne zadostuje za ugotovitev, da pravilnost uvozne cene CIF ni izkazana, če uvoznik dokaže, da vsi pogoji, povezani s potekom prodaje pošiljke tega blaga, potrjujejo pravilnost te cene.

2.
Člen 3(5) in člen 4 Uredbe št. 1484/95, kakor je bila spremenjena z Uredbo št. 248/2010, je treba razlagati tako, da morajo carinski organi, če uvoznik ni mogel dokazati pravilnosti uvozne cene CIF, kot je navedena v carinski deklaraciji, za uporabo dodatnih dajatev to ceno zavrniti in uporabiti metode določitve carinske vrednosti uvoženega blaga, določene v členih od 29 do 31 Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 82/97 z dne 19. decembra 1996.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.