CELEX: 62016CJ0452
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Naliehavé prejudiciálne konanie
Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach
Európsky zatykač
Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV
Článok 1 ods. 1
Pojem ‚súdne rozhodnutie‘
Článok 6 ods. 1
Pojem ‚súdny orgán [vydávajúci zatykač]‘
Európsky zatykač, ktorý vydalo Rikspolisstryrelsen (generálne riaditeľstvo štátnej polície, Švédsko) na účely výkonu trestu odňatia slobody

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 1 a článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (
Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1
; Mim. vyd. 19/006, s. 34), zmeneného a doplneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 (
Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24
, ďalej len „rámcové rozhodnutie“).
Tento návrh bol podaný v rámci výkonu európskeho zatykača, ktorý vydalo Rikspolisstryrelsen (generálne riaditeľstvo štátnej polície, Švédsko) (ďalej len „generálne riaditeľstvo švédskej polície“) proti Krzysztofovi Marekovi Poltorakovi na účely výkonu trestu odňatia slobody v dĺžke jedného roka a troch mesiacov vo Švédsku, pričom tento európsky zatykač má byť vykonaný v Holandsku.
Právny rámec
Právo Únie
Odôvodnenia 5 až 9 rámcového rozhodnutia znejú:
„(5)
cieľ vytýčený pre Úniu stať sa zónou slobody, bezpečnosti a práva, vedie k zrušeniu vydávania osôb medzi členskými štátmi a k jeho nahradeniu systémom vydávania osôb medzi súdnymi orgánmi; okrem toho, zavedenie nového zjednodušeného systému vydávania odsúdených alebo podozrivých osôb pre účely výkonu rozsudku alebo trestného stíhania umožňuje odstrániť zložitosť a prípadné prieťahy pri existujúcich vydávacích postupoch; tradičné vzťahy spolupráce, ktoré až doteraz existovali medzi členskými štátmi, by mal nahradiť systém voľného pohybu súdnych rozhodnutí v trestných veciach, vrátane predbežných a konečných rozhodnutí v oblasti slobody, bezpečnosti a spravodlivosti;
(6)
európsky zatykač zavedený týmto rámcovým rozhodnutím je prvým konkrétnym opatrením v oblasti trestného práva, ktorým sa vykonáva zásada vzájomného uznávania, označovaná Európskou radou ako ‚základný kameň‘ spolupráce v oblasti súdnictva;
(7)
nakoľko zámer nahradiť systém viacstranného vydávania osôb, vychádzajúci z Európskeho dohovoru o vydávaní osôb z 13. decembra 1957, sa nemôže dostatočne dosiahnuť členskými štátmi, ktoré konajú jednostranne, a preto, vzhľadom na svoj rozsah a účinky, môže sa lepšie dosiahnuť na úrovni Únie, Rada môže prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity, uvedené v článku 2 [EÚ] a článku 5 [ES]; v súlade so zásadou proporcionality uvedenou v druhom z týchto článkov toto rámcové rozhodnutie nepresahuje rámec toho, čo je nevyhnutné pre dosiahnutie tohto cieľa;
(8)
rozhodnutia o výkone európskeho zatykača musia podliehať dostatočným kontrolám, čo znamená, že súdny orgán členského štátu, v ktorom bola požadovaná osoba zatknutá, vydá rozhodnutie o jej vydaní;
(9)
úloha ústredných orgánov pri výkone európskeho zatykača sa musí obmedziť na praktickú a administratívnu pomoc“.
Článok 1 rámcového rozhodnutia, nazvaný „Definícia európskeho zatykača a povinnosť vykonať ho“, stanovuje:
„1.   Európsky zatykač je súdne rozhodnutie vydané členským štátom s cieľom zatknúť a vydať požadovanú osobu inému členskému štátu na účely vedenia trestného stíhania alebo výkonu trestu alebo ochranného opatrenia [s cieľom, aby iný členský štát zatkol a odovzdal vyžiadanú osobu na účely vedenia trestného stíhania alebo výkonu trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia spojeného s odňatím slobody –
neoficiálny preklad
].
2.   Členské štáty vykonajú každý európsky zatykač na základe zásady vzájomného uznávania a v súlade s ustanoveniami tohto rámcového rozhodnutia.
…“
V článkoch 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutia sú stanovené dôvody pre povinné a nepovinné nevykonanie európskeho zatykača. Článok 5 rámcového rozhodnutia stanovuje záruky, ktoré musí členský štát vydávajúci zatykač poskytnúť v zvláštnych prípadoch.
Podľa článku 6 rámcového rozhodnutia s názvom „Určenie príslušných súdnych orgánov“:
„1.   Vydávajúci súdny orgán bude súdny orgán vydávajúceho členského štátu [Súdny orgán vydávajúci zatykač bude súdny orgán členského štátu vydávajúceho zatykač –
neoficiálny preklad
], ktorý je oprávnený vydať európsky zatykač v zmysle právnych predpisov tohto štátu.
2.   Vykonávajúci súdny orgán bude súdny orgán vykonávajúceho členského štátu, ktorý je oprávnený vykonať európsky zatykač v zmysle právnych predpisov tohto štátu.
3.   Každý členský štát bude informovať Generálny sekretariát Rady o príslušnom súdnom orgáne podľa svojich právnych predpisov.“
Článok 7 rámcového rozhodnutia, nazvaný „Odvolanie sa k ústrednému orgánu [Účasť ústredného orgánu –
neoficiálny preklad
]“, stanovuje:
„1.   Každý členský štát môže určiť ústredný orgán alebo, ak to umožňuje jeho právny systém, viac než jeden ústredný orgán, ktorý bude pomáhať súdnym orgánom.
2.   Členský štát môže, ak to vyžaduje organizácia jeho vnútorného súdneho systému, preniesť na svoj ústredný orgán(‑y) zodpovednosť za administratívny prevod a preberanie [administratívne zasielanie a prijímanie –
neoficiálny preklad
] európskych zatykačov, ako aj za ďalšiu oficiálnu korešpondenciu, ktorá s nimi súvisí.
Členský štát, ktorý chce využiť možnosti uvedené v tomto článku, oznámi Generálnemu sekretariátu Rady informácie, týkajúce sa určeného ústredného orgánu alebo určených ústredných orgánov. Tieto informácie budú záväzné pre všetky orgány vydávajúceho členského štátu [členského štátu vydávajúceho zatykač –
neoficiálny preklad
].“
Holandské právo
Prostredníctvom Overleveringswet (zákon o odovzdávaní osôb) sa do holandského práva preberá rámcové rozhodnutie. Článok 1 tohto zákona znie:
„V tomto zákone platia nasledujúce vymedzenia pojmov:
…
b)
európsky zatykač: písomné rozhodnutie súdneho orgánu členského štátu Európskej únie vydané s cieľom, aby súdny orgán iného členského štátu zatkol a vydal určitú osobu;
…
i)
súdny orgán vydávajúci zatykač: súdny orgán členského štátu Európskej únie, ktorý je podľa vnútroštátneho práva oprávnený vydať európsky zatykač;
…“
Článok 5 zákona o odovzdávaní osôb stanovuje:
„Osoby sa odovzdávajú výlučne súdnym orgánom iných členských štátov Európskej únie, ktoré vydali zatykač, v súlade s ustanoveniami tohto zákona alebo predpismi prijatými na základe neho.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Dňa 21. decembra 2012 Göteborgs tingsrätt (Súd prvého stupňa v Göteborgu, Švédsko) uložil pánovi Poltorakovi, poľskému štátnemu príslušníkovi, trest odňatia slobody na jeden rok a tri mesiace za skutky kvalifikované ako trestný čin napadnutia a vážneho ublíženia na zdraví. Dňa 30. júna 2014 generálne riaditeľstvo švédskej polície vydalo proti pánovi Poltorakovi európsky zatykač na účely výkonu tohto trestu vo Švédsku.
Rechtbank Amsterdam (Súd prvého stupňa Amsterdam, Holandsko) ako vykonávajúcemu súdnemu orgánu bol predložený uvedený európsky zatykač na účely zatknutia a odovzdania pána Poltoraka švédskym orgánom.
Na základe žiadosti o informácie zaslanej švédskym orgánom v súvislosti s orgánom, ktorý vydal tento európsky zatykač, získal uvedený súd informácie najmä o štruktúre, nezávislosti, fungovaní a právomociach tohto orgánu, ako aj o postupe a kritériách, na základe ktorých tento orgán rozhoduje o vydaní európskych zatykačov na vykonanie trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia spojeného s odňatím slobody.
Vzhľadom na tieto informácie, ako aj skutočnosti uvedené v hodnotiacej správe Rady z 21. októbra 2008 o vnútroštátnej praxi týkajúcej sa európskeho zatykača [hodnotiaca správa týkajúca sa štvrtého kola vzájomných hodnotení – „Uplatňovanie európskeho zatykača a príslušných postupov odovzdávania osôb medzi členskými štátmi v praxi“: správa o Švédsku (9927/1/08 REV 2)] má vnútroštátny súd pochybnosti o tom, či sa má konštatovať, že európsky zatykač, ktorý vydal policajný orgán, akým je generálne riaditeľstvo švédskej polície, vydal „súdny orgán“ v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia, a teda či tento európsky zatykač predstavuje „súdne rozhodnutie“ v zmysle článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia.
V tejto súvislosti sa uvedený súd pýta, či sa majú pojmy „súdne rozhodnutie“ a „súdny orgán“ v zmysle rámcového rozhodnutia vykladať ako autonómne pojmy práva Únie, alebo či sú členské štáty oprávnené vymedziť ich význam a pôsobnosť.
V prípade, ak by sa uvedené pojmy považovali za autonómne pojmy práva Únie, vnútroštátny súd sa domnieva, že tieto pojmy znamenajú, že európsky zatykač musí vydať orgán, ktorého postavenie a právomoci mu umožňujú poskytnúť dostatočnú súdnu ochranu v štádiu vydania európskeho zatykača. Vzhľadom na zásadu vzájomného uznávania, na ktorej je založené rámcové rozhodnutie, zastáva názor, že takým orgánom musí byť súd alebo prokurátor, a teda je vylúčené, aby európsky zatykač mohol vydať policajný orgán.
V prípade, ak by tieto pojmy patrili do pôsobnosti vnútroštátneho práva členských štátov, vnútroštátny súd sa domnieva, že členské štáty sú napriek tomu povinné dodržiavať pri výkone svojej voľnej úvahy právo Únie. Vnútroštátny súd poukazuje na zásady, ktoré stanovil Súdny dvor v súvislosti s právom na účinný prostriedok nápravy v rámci postupu odovzdávania v bodoch 46 a 47 rozsudku z 30. mája 2013, F. (
C‑168/13 PPU
,
EU:C:2013:358
), a v súvislosti so súdnou ochranou, ktorá musí byť zaručená v štádiu vydania európskeho zatykača, v bode 56 rozsudku z 1. júna 2016, Bob‑Dogi (
C‑241/15
,
EU:C:2016:385
).
Za týchto podmienok Rechtbank Amsterdam (Súd prvého stupňa Amsterdam) rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Predstavujú pojem ‚súdny orgán‘ uvedený v článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia… a pojem ‚súdne rozhodnutie‘ uvedený v článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia… autonómne pojmy práva Únie?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, na základe akých kritérií možno určiť, či orgán členského štátu vydávajúceho zatykač predstavuje ‚súdny orgán‘ takejto povahy a či európsky zatykač, ktorý tento orgán vydal, predstavuje z tohto dôvodu ‚súdne rozhodnutie‘ takejto povahy?
3.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, spadá švédske generálne riaditeľstvo štátnej polície pod pojem ‚súdny orgán‘ uvedený v článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia… a európsky zatykač vydaný týmto orgánom je z tohto dôvodu ‚súdnym rozhodnutím‘, ako sa uvádza v článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia…?
4.
V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, je určenie vnútroštátneho policajného orgánu, akým je generálne riaditeľstvo štátnej polície, za súdny orgán vydávajúci zatykač v súlade s právom Únie?“
O naliehavom konaní
Vnútroštátny súd navrhol, aby sa na predmetný návrh na začatie prejudiciálneho konania vzťahovali ustanovenia o naliehavom prejudiciálnom konaní podľa článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.
Na podporu tohto návrhu uvádza najmä skutočnosť, že pán Poltorak je v súčasnosti pozbavený slobody až do doby svojho skutočného vydania švédskym orgánom.
V prvom rade treba uviesť, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu rámcového rozhodnutia, ktoré patrí do oblasti upravenej v hlave V tretej časti Zmluvy o FEÚ týkajúcej sa priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Možno teda naň uplatniť naliehavé prejudiciálne konanie.
V druhom rade podľa judikatúry Súdneho dvora je potrebné zohľadniť skutočnosť, že dotknutá osoba vo veci samej je v súčasnosti pozbavená slobody a jej ponechanie vo väzbe závisí od vyriešenia sporu vo veci samej (rozsudok zo 16. júla 2015, Lanigan,
C‑237/15 PPU
,
EU:C:2015:474
, bod
). Opatrenie spočívajúce vo vzatí pána Poltoraka do väzby totiž bolo podľa vysvetlení, ktoré poskytol vnútroštátny súd, nariadené v rámci výkonu európskeho zatykača, ktorý bol voči nemu vydaný.
Za týchto podmienok štvrtá komora Súdneho dvora 31. augusta 2016 na základe návrhu sudcu spravodajcu a po vypočutí generálneho advokáta vyhovela návrhu vnútroštátneho súdu, aby sa na tento návrh na začatie prejudiciálneho konania vzťahovali ustanovenia o naliehavom prejudiciálnom konaní.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej až tretej otázke
Svojou prvou až treťou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je pojem „súdny orgán“ uvedený v článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia autonómnym pojmom práva Únie a či sa má toto ustanovenie vykladať v tom zmysle, že policajný orgán, akým je policajný orgán, o ktorý ide vo veci samej, spadá pod pojem „súdny orgán [vydávajúci zatykač]“, v zmysle tohto článku 6 ods. 1, takže európsky zatykač vydaný týmto orgánom na účely výkonu rozsudku, ktorým sa ukladá trest odňatia slobody, môže byť považovaný za „súdne rozhodnutie“ v zmysle článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia.
Na úvod je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva najmä z jeho článku 1 ods. 1 a 2, ako aj z jeho odôvodnení 5 a 7, cieľom rámcového rozhodnutia je nahradiť systém viacstranného vydávania osôb vychádzajúci z Európskeho dohovoru o vydávaní osôb z 13. decembra 1957 systémom vydávania odsúdených alebo podozrivých osôb na účely výkonu rozsudkov alebo trestných stíhaní medzi súdnymi orgánmi, ktorý je založený na zásade vzájomného uznávania (rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru,
C‑404/15 a C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, bod
a citovaná judikatúra).
Rámcové rozhodnutie tak zavedením nového zjednodušeného a efektívnejšieho systému vydávania osôb odsúdených za porušenie alebo podozrivých z porušenia trestného zákona smeruje k zjednodušeniu a zrýchleniu súdnej spolupráce s cieľom prispieť k dosiahnutiu cieľa vytýčeného Úniou, a to stať sa priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, založenom na vysokom stupni dôvery, ktorá má existovať medzi členskými štátmi (rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru,
C‑404/15 a C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, bod
a citovaná judikatúra).
Tak zásada vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi, ako aj zásada vzájomného uznávania majú v práve Únie zásadný význam vzhľadom na to, že umožňujú vytvorenie a zachovanie priestoru bez vnútorných hraníc. Zásada vzájomného uznávania najmä v súvislosti s priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti konkrétne ukladá každému z týchto štátov, aby vychádzal z toho, že okrem výnimočných okolností všetky ostatné členské štáty dodržujú právo Únie a najmä základné práva týmto právom uznané (rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru,
C‑404/15 a C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, bod
a citovaná judikatúra).
Zo zásady vzájomného uznávania, ktorá predstavuje „základný kameň“ súdnej spolupráce, podľa článku 1 ods. 2 rámcového rozhodnutia vyplýva, že členské štáty sú v zásade povinné vyhovieť európskemu zatykaču. Vykonávajúci súdny orgán totiž môže odmietnuť vykonať takýto zatykač len v taxatívne vymedzených prípadoch povinného nevykonania stanovených v článku 3 rámcového rozhodnutia alebo nepovinného nevykonania stanovených v článkoch 4 a 4a rámcového rozhodnutia. Okrem toho vykonanie európskeho zatykača je možné podriadiť len jednej z podmienok taxatívne vymedzených v článku 5 rámcového rozhodnutia (rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru,
C‑404/15 a C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, body
a
, ako aj citovaná judikatúra).
V súlade s ustanoveniami rámcového rozhodnutia však treba vykonať len európske zatykače v zmysle článku 1 ods. 1 tohto rozhodnutia. Z článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia vyplýva, že európsky zatykač predstavuje „súdne rozhodnutie“, čo znamená, že ho musí vydať „súdny orgán“ v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia.
Podľa tohto posledného uvedeného ustanovenia je súdny orgán vydávajúci zatykač súdny orgán členského štátu vydávajúceho zatykač, ktorý je oprávnený vydať európsky zatykač v zmysle právnych predpisov tohto štátu.
Hoci článok 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia v súlade so zásadou procesnej autonómie členských štátov odkazuje na právne predpisy členských štátov, treba konštatovať, že tento odkaz sa obmedzuje na určenie súdneho orgánu, ktorý má právomoc vydať európsky zatykač. Uvedený odkaz sa teda netýka definície pojmu „súdny orgán“ ako takého.
Za týchto podmienok význam a pôsobnosť pojmu súdny orgán v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia nemožno ponechať na posúdenie každého členského štátu (pozri analogicky rozsudky zo 17. júla 2008, Kozłowski,
C‑66/08
,
EU:C:2008:437
, bod
, a zo 16. novembra 2010, Mantello,
C‑261/09
,
EU:C:2010:683
, bod
).
Z toho vyplýva, že pojem „súdny orgán“ uvedený v článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia si vyžaduje v celej Únii autonómny a jednotný výklad, ktorý treba v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora určiť s prihliadnutím na znenie tohto ustanovenia, jeho kontext, ako aj cieľ, ktorý sleduje rámcové rozhodnutie (pozri analogicky rozsudok z 28. júla 2016, JZ,
C‑294/16 PPU
,
EU:C:2016:610
, bod
a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide o znenie článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia, treba poukázať na to, že výraz „súdny orgán“, ktorý sa nachádza v tomto ustanovení, neoznačuje len sudcov alebo súdy členského štátu, ale v širšom zmysle sa môže vzťahovať aj na orgány, ktorých úlohou je podieľať sa na výkone spravodlivosti v dotknutom právnom poriadku.
Je však potrebné konštatovať, že pojem „súdny orgán“ uvedený v tomto ustanovení nemožno vykladať v tom zmysle, že by sa mohol vzťahovať aj na policajné orgány členského štátu.
V prvom rade pojem „súdny“ sa v bežnom význame netýka policajných orgánov. Tento pojem totiž označuje súdnu moc, ktorú treba – ako generálny advokát poznamenal v bode 39 svojich návrhov – v súlade so zásadou deľby mocí, ktorou sa vyznačuje fungovanie právneho štátu – odlíšiť od výkonnej moci. Pod súdnymi orgánmi sa spravidla rozumejú orgány, ktoré sa podieľajú na výkone spravodlivosti, najmä na rozdiel od správnych orgánov alebo policajných orgánov, ktoré sú súčasťou výkonnej moci.
V druhom rade tento výklad znenia článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia potvrdzuje kontext tohto ustanovenia.
Po prvé justičnú spoluprácu v trestných veciach, ktorá je stanovená v článku 31 EÚ, treba odlíšiť od policajnej spolupráce, ktorá je stanovená v článku 30 EÚ.
Po druhé pojem „súdny orgán“ v kontexte rámcového rozhodnutia treba chápať tak, že sa vzťahuje na orgány, ktoré sa podieľajú na výkone trestného súdnictva členských štátov, s vylúčením policajných orgánov.
V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že celý postup odovzdávania medzi členskými štátmi stanovený v rámcovom rozhodnutí sa v súlade s ním vykonáva pod súdnou kontrolou, takže na rozhodnutia týkajúce sa európskeho zatykača sa vzťahujú všetky záruky, ktoré sú charakteristické pre tento druh rozhodnutí (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. mája 2013, F.,
C‑168/13 PPU
,
EU:C:2013:358
, body
a
).
Z odôvodnenia 8 rámcového rozhodnutia konkrétne vyplýva, že rozhodnutia o výkone európskeho zatykača musia podliehať dostatočným kontrolám, čo znamená, že súdny orgán členského štátu, v ktorom bola vyžiadaná osoba zatknutá, vydá rozhodnutie o jej odovzdaní. Okrem toho článok 6 rámcového rozhodnutia stanovuje, že súdny orgán musí prijať nielen toto rozhodnutie, ale aj rozhodnutie o vydaní tohto zatykača. Rozhodnutie súdneho orgánu sa tiež vyžaduje v ďalších fázach konania o odovzdaní, napríklad pri vypočutí vyžiadanej osoby, pri rozhodnutí o ponechaní osoby vo väzbe alebo o jej dočasnom transfere (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. mája 2013, F.,
C‑168/13 PPU
,
EU:C:2013:358
, bod
).
V tejto súvislosti článok 7 rámcového rozhodnutia dovoľuje členským štátom, aby – pokiaľ dodržia podmienky uvedené v tomto ustanovení a pokiaľ to vyžaduje organizácia ich súdneho systému – využili na zasielanie a prijímanie európskych zatykačov mimosúdny orgán, konkrétne ústredný orgán.
Aj keď pritom ústredné policajné orgány členského štátu môžu spadať pod pojem „ústredný orgán“ v zmysle tohto článku 7, z tohto článku v spojení s odôvodnením 9 rámcového rozhodnutia vyplýva, že zásah takého ústredného orgánu je obmedzený na praktickú a administratívnu pomoc príslušným súdnym orgánom. Možnosť, ktorú poskytuje článok 7 rámcového rozhodnutia, teda nemožno vykladať tak široko, aby dovoľovala členským štátom nahradiť príslušné súdne orgány týmto ústredným orgánom pri rozhodovaní o vydaní európskeho zatykača.
V treťom rade treba konštatovať, že výklad článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia v tom zmysle, že toto ustanovenie sa vzťahuje aj na policajné orgány, by odporovalo cieľom, ktoré sleduje rámcové rozhodnutie, spomenutým v bodoch 24 až 27 tohto rozsudku.
Zásada vzájomného uznávania zakotvená v článku 1 ods. 2 rámcového rozhodnutia, podľa ktorej je vykonávajúci súdny orgán povinný vykonať zatykač vydaný súdnym orgánom vydávajúcim zatykač, vychádza z predpokladu, že vykonaniu európskeho zatykača predchádzalo rozhodnutie súdneho orgánu, aby bolo vykonané súdne preskúmanie.
Vydanie zatykača mimosúdnym orgánom, akým je policajný orgán, pritom neumožňuje poskytnúť vykonávajúcemu súdnemu orgánu záruku, že pri vydaní tohto európskeho zatykača bolo vykonané také súdne preskúmanie, a preto nemôže stačiť na odôvodnenie vysokého stupňa dôvery medzi členskými štátmi spomenutého v bode 25 tohto rozsudku, ktorý tvorí samotný základ rámcového rozhodnutia. Konkrétna organizácia policajných orgánov v rámci výkonnej moci a miera ich prípadnej autonómie sú v tomto smere irelevantné.
Z toho vyplýva, že pojem „súdny orgán“ v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia sa má vykladať v tom zmysle, že policajné orgány nespadajú pod tento pojem, takže európsky zatykač vydaný takými orgánmi nemožno považovať za „súdne rozhodnutie“ v zmysle článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia.
Na tomto výklade nič nemení skutočnosť, že – ako švédska vláda spomenula vo svojich pripomienkach predložených Súdnemu dvoru – policajný orgán, o ktorý ide vo veci samej, je oprávnený konať len v prísne vymedzenom rámci výkonu rozsudku, ktorý vydal súd po skončení súdneho konania a ktorý nadobudol právoplatnosť.
Z informácií, ktoré poskytla Súdnemu dvoru švédska vláda, totiž vyplýva, že rozhodnutie o vydaní európskeho zatykača prijíma v konečnom dôsledku policajný orgán, o ktorý ide vo veci samej, a nie súdny orgán.
Po prvé tento policajný orgán nevydáva európsky zatykač na žiadosť súdu, ktorý vydal rozsudok, ktorým sa ukladá trest odňatia slobody, ale na žiadosť väzenskej správy.
Po druhé policajný orgán, o ktorý ide vo veci samej, má širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o vydanie európskeho zatykača, keďže je jediným orgánom oprávneným overiť, či sú splnené podmienky jeho vydania, ktoré stanovuje rámcové rozhodnutie, a na základe posúdenia jednotlivých dotknutých záujmov, vrátane záujmu dotknutej osoby, rozhodnúť, či je vydanie európskeho zatykača primerané.
Vzhľadom na informácie, ktoré poskytla Súdnemu dvoru švédska vláda, pritom táto voľná úvaha nie je predmetom súdneho preskúmania vykonávaného bez návrhu.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je potrebné odpovedať na prvú až tretiu otázku tak, že pojem „súdny orgán“ uvedený v článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia je autonómnym pojmom práva Únie a že tento článok 6 ods. 1 sa má vykladať v tom zmysle, že policajný orgán, akým je generálne riaditeľstvo švédskej polície, nespadá pod pojem „súdny orgán [vydávajúci zatykač]“ v zmysle tohto ustanovenia, takže európsky zatykač vydaný takým orgánom na účely výkonu rozsudku, ktorým sa ukladá trest odňatia slobody, nemožno považovať za „súdne rozhodnutie“ v zmysle článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia.
O štvrtej otázke
S prihliadnutím na odpoveď na prvú až tretiu otázku nie je potrebné odpovedať na štvrtú otázku.
O obmedzení časových účinkov tohto rozsudku
Na pojednávaní holandská vláda, ako aj Európska komisia navrhli, aby Súdny dvor obmedzil časové účinky tohto rozsudku, pokiaľ by rozhodol, že policajný orgán, akým je generálne riaditeľstvo švédskej polície, nespadá pod pojem „súdny orgán“ v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia. V podstate poukázali na prípadné dôsledky tohto rozsudku pre veci, v ktorých európsky zatykač vydal orgán, ktorý nie je „súdnym orgánom“ v zmysle tohto ustanovenia.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou výklad pravidla práva Únie, ktorý podáva Súdny dvor v rámci výkonu svojej právomoci podľa článku 267 ZFEÚ, objasňuje a spresňuje význam a dosah tohto pravidla tak, ako sa má alebo sa malo chápať a uplatňovať od okamihu, keď nadobudlo účinnosť. Z toho vyplýva, že takto vykladané pravidlo súd môže a má uplatňovať na právne vzťahy vzniknuté a založené pred vydaním rozsudku na základe žiadosti o výklad, pokiaľ sú inak splnené podmienky umožňujúce predložiť príslušným súdom spor týkajúci sa uplatnenia uvedeného pravidla (rozsudok zo 17. septembra 2014, Liivimaa Lihaveis,
C‑562/12
,
EU:C:2014:2229
, bod
a citovaná judikatúra).
Súdny dvor môže iba úplne výnimočne prostredníctvom uplatnenia všeobecnej zásady právnej istoty, ktorá je vlastná právnemu poriadku Únie, pristúpiť k obmedzeniu možnosti akejkoľvek dotknutej osoby dovolávať sa ustanovenia, ktoré vyložil, s cieľom spochybniť právne vzťahy, ktoré vznikli v dobrej viere. Na rozhodnutie o takom obmedzení je nevyhnutné, aby boli splnené dve podstatné kritériá, a to dobrá viera dotknutých osôb a riziko vážnych ťažkostí (rozsudky z 27. februára 2014, Transportes Jordi Besora,
C‑82/12
,
EU:C:2014:108
, bod
, a z 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International a i.,
C‑110/15
,
EU:C:2016:717
, bod
).
V prejednávanom prípade najmä z hodnotiacej správy Rady z 21. októbra 2008, spomenutej v bode 13 tohto rozsudku, vyplýva, že Rada v minulosti kritizovala skutočnosť, že dotknutý policajný orgán vydával európske zatykače, ako nezlučiteľnú s požiadavkou určenia „súdneho orgánu“. Za týchto podmienok sa nemožno domnievať, že Švédske kráľovstvo bolo nabádané, aby konalo v rozpore s právom Únie, z dôvodu objektívnej a závažnej neistoty, pokiaľ ide o zmysel ustanovení práva Únie.
Za týchto podmienok nie je opodstatnené obmedziť časové účinky tohto rozsudku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

Pojem „súdny orgán“ v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, zmeneného a doplneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009, je autonómnym pojmom práva Únie a tento článok 6 ods. 1 sa má vykladať v tom zmysle, že policajný orgán, akým je Rikspolisstryrelsen (generálne riaditeľstvo štátnej polície, Švédsko), nespadá pod pojem „súdny orgán [vydávajúci zatykač]“ v zmysle tohto ustanovenia, takže európsky zatykač vydaný takým orgánom na účely výkonu rozsudku, ktorým sa ukladá trest odňatia slobody, nemožno považovať za „súdne rozhodnutie“ v zmysle článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584, zmeneného a doplneného rámcovým rozhodnutím 2009/299.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.