CELEX: 62019CJ0949
Ennakkoratkaisupyyntö
Rajavalvonta, turvapaikka ja maahanmuutto
Viisumipolitiikka
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus
21 artiklan 2 a kappale
Perusoikeuskirja
47 artikla
Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin
Konsulin tekemä pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitetun viisumin epäämispäätös
Jäsenvaltion velvollisuus taata tällaisen viisumin epäämispäätöksen osalta oikeus oikeussuojakeinoihin tuomioistuimessa

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14.6.1985 Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen (
EYVL 2000, L 239, s. 19
), joka allekirjoitettiin Schengenissä 19.6.1990 ja joka tuli voimaan 26.3.1995, sellaisena kuin se on muutettuna 26.6.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 610/2013 (
EUVL 2013, L 182, s. 1
) (jäljempänä Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus), 21 artiklan 2 a kappaleen sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat M.A. ja Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N. (Puolan tasavallan konsuli, N.; jäljempänä konsuli) ja jossa on kyse siitä, että konsuli epäsi pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitetun kansallisen viisumin myöntämisen M.A:lle.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 18 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.   Viisumi pidempää kuin 90 päivän oleskelua varten, jäljempänä ’pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettu viisumi’, on kansallinen viisumi, jonka jokin jäsenvaltioista myöntää oman lainsäädäntönsä tai unionin lainsäädännön mukaisesti. Tällaiset viisumit myönnetään käyttäen yhtenäistä viisumin kaavaa, joka on vahvistettu neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1683/95 [(
EYVL 1995, L 164, s. 1
)], ja viisumissa on ilmoitettava viisumin tyyppi kirjaimella D. Ne on täytettävä yhteisön viisumisäännöstön laatimisesta (viisumisäännöstö) 13 päivänä heinäkuuta 2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 810/2009 [(
EUVL 2009, L 243, s. 1
)] liitteen VII asian kannalta merkityksellisten säännösten mukaisesti.
2.   Pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitetun viisumin voimassaoloaika on korkeintaan yksi vuosi. Jos jäsenvaltio sallii ulkomaalaisen oleskelevan yli vuoden, pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettu viisumi on korvattava oleskeluluvalla ennen sen voimassaolon päättymistä.”
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 21 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.   Ulkomaalainen voi sen perusteella, että hänellä on jonkin jäsenvaltion myöntämä oleskelulupa ja voimassa oleva matkustusasiakirja, liikkua vapaasti enintään 90 päivää minkä tahansa 180 päivän jakson aikana muiden jäsenvaltioiden alueella, jos hän täyttää henkilöiden liikkumista rajojen yli koskevasta yhteisön säännöstöstä (Schengenin rajasäännöstö) 15 päivänä maaliskuuta 2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 562/2006 [(
EUVL 2006, L 105, s. 1
)] 5 artiklan 1 kohdan a, c ja e alakohdassa tarkoitetut maahantuloedellytykset eikä ole kyseisen jäsenvaltion kansallisessa maahantulokieltoluettelossa.
– –
2 a.   Edellä 1 kohdassa säädettyä oikeutta vapaaseen liikkumiseen sovelletaan myös ulkomaalaiseen, jolla on voimassa oleva jonkin jäsenvaltion myöntämä pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettu 18 artiklan mukainen viisumi.”
Direktiivi (EU) 2016/801
Tutkimusta, opiskelua, harjoittelua, vapaaehtoistyötä, oppilasvaihto-ohjelmaa tai koulutushanketta ja au pairina työskentelyä varten tapahtuvan kolmansien maiden kansalaisten maahantulon ja oleskelun edellytyksistä 11.5.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2016/801 (
EUVL 2016, L 132, s. 21
) 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä säädetään
a)
edellytyksistä, jotka koskevat kolmansien maiden kansalaisten sekä tarvittaessa heidän perheenjäsentensä maahantuloa ja oleskelua yli 90 päivän ajan jäsenvaltioiden alueella tutkimusta, opiskelua, harjoittelua tai eurooppalaisen vapaaehtoispalvelun puitteissa tehtävää vapaaehtoistyötä varten ja jäsenvaltioiden niin päättäessä oppilasvaihto-ohjelmia tai opetushankkeita ja muuta kuin eurooppalaisen vapaaehtoispalvelun puitteissa tehtävää vapaaehtoistyötä tai au pairina työskentelyä varten, ja heitä koskevat oikeudet;
– –”
Tämän direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan kolmansien maiden kansalaisiin, jotka hakevat pääsyä tai jotka on päästetty jonkin jäsenvaltion alueelle tutkimusta, opiskelua, harjoittelua tai eurooppalaisen vapaaehtoispalvelun puitteissa tapahtuvaa vapaaehtoistyötä varten. Jäsenvaltiot voivat myös päättää soveltaa tämän direktiivin säännöksiä kolmansien maiden kansalaisiin, jotka hakevat maahanpääsyä oppilasvaihto-ohjelmaa tai koulutushanketta, muun kuin eurooppalaisen vapaaehtoispalvelun puitteissa tehtävää vapaaehtoistyötä tai au pairina työskentelyä varten.”
Mainitun direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan
– –
3)
’opiskelijalla’ kolmannen maan kansalaista, joka on hyväksytty korkeakouluun ja jolle on myönnetty oikeus päästä jäsenvaltion alueelle osallistumaan päätoimisesti kokopäiväiseen opinto-ohjelmaan, joka johtaa kyseisen jäsenvaltion tunnustamaan korkeakoulututkintoon, mukaan lukien korkeakoulu- tai tohtorintutkinto; kyseeseen voivat tulla myös tällaiseen koulutukseen valmentavat opinnot kyseisen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön mukaisesti tai pakollinen harjoittelujakso;
– –
21)
’luvalla’ oleskelulupaa tai, jos asianomaisen jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä niin säädetään, tämän direktiivin tarkoituksia varten myönnettyä pitkäaikaista viisumia;
– –
23)
’pitkäaikaista oleskelua varten myönnetyllä viisumilla’ lupaa, jonka jäsenvaltio on myöntänyt [Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen] 18 artiklan määräysten mukaisesti tai Schengenin säännöstöä täysimääräisesti soveltamattomien jäsenvaltioiden tapauksessa kansallisen lainsäädännön mukaisesti.”
Saman direktiivin 34 artiklan 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Päätöksiin jättää tutkimatta tai hylätä lupaa koskeva hakemus, olla uusimatta lupaa tai peruuttaa lupa on voitava hakea muutosta oikeusteitse asianomaisessa jäsenvaltiossa kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Tiedoksiannon yhteydessä on ilmoitettava tuomioistuin tai hallintoviranomainen, jolta päätökseen voi hakea muutosta, ja ilmoitettava muutoksenhakua koskeva määräaika.”
Viisumisäännöstö
Asetuksen N:o 810/2009, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 610/2013 (jäljempänä viisumisäännöstö), 32 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Hakijalla on oikeus hakea muutosta viisumihakemuksen epäämispäätökseen. Muutosta on haettava siltä jäsenvaltiolta, joka on tehnyt hakemusta koskevan lopullisen päätöksen, kyseisen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Jäsenvaltioiden on annettava hakijoille tiedot muutoksenhaun yhteydessä noudatettavasta menettelystä liitteen VI mukaisesti.”
Puolan oikeus
Puolassa 12.12.2013 annetun ulkomaalaislain (ustawa o cudzoziemcach; Dz. U. 2018, järjestysnumero 2094), sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä ulkomaalaislaki), 75 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Kansallinen viisumi evätään päätöksellä.
2.   Kansallisen viisumin epäämispäätöksen antamiseen käytetään kaavaketta.”
Ulkomaalaislain 76 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Kun Schengen-viisumin tai kansallisen viisumin epäämispäätöksen on antanut:
1)
konsuli – päätös voidaan riitauttaa pyytämällä tätä viranomaista tutkimaan asia uudelleen
– –”
Hallintotuomioistuinmenettelyistä 30.8.2002 annetun lain (ustawa Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi; Dz. U. 2018, järjestysnumero 1302), sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä hallintotuomioistuinmenettelyistä annettu laki), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, 5 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Hallintotuomioistuimet eivät ole toimivaltaisia asioissa, joissa on kyse:
– –
4)
konsulien myöntämistä viisumeista, lukuun ottamatta viisumeita,
a)
joita tarkoitetaan [viisumisäännöstön] 2 artiklan 2–5 kohdassa
b)
jotka on myönnetty ulkomaalaiselle, joka on Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä tulosta Puolan tasavaltaan, maassa oleskelusta ja maasta poistumisesta 14.7.2006 annetun lain [(Dz. U. 2017, järjestysnumero 900, ja 2018, järjestysnumero 650)] 2 §:n 4 momentissa tarkoitettu Euroopan unionin jäsenvaltion, Euroopan talousalueesta [(ETA)] tehdyn sopimuksen osapuolena olevan Euroopan vapaakauppaliiton jäsenvaltion tai Sveitsin valaliiton kansalaisen perheenjäsen.
– –”
Hallintotuomioistuimista annetun lain 58 §:n 1 momentin 1 kohdan mukaan ”tuomioistuin jättää kanteen tutkimatta – – jos asia ei kuulu hallintotuomioistuimen toimivaltaan – –”.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian valittaja, joka on kolmannen maan kansalainen, jätti konsulille pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettua kansallista viisumia koskevan hakemuksen toisen asteen opiskelujen suorittamiseksi Puolassa. Koska hänen hakemuksensa hylättiin, hän pyysi konsulia tutkimaan sen uudelleen. Viimeksi mainittu epäsi viisumin uudelleen sillä perusteella, että suunnitellun oleskelun tarkoitusta tai edellytyksiä ei ollut näytetty toteen.
Pääasian valittaja nosti konsulin tekemästä epäämispäätöksestä kanteen Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawiessa (voivodikunnan hallintotuomioistuin, Varsova, Puola). Pääasian valittaja tukeutui 13.12.2017 annettuun tuomioon El Hassani (
C‑403/16
,
EU:C:2017:960
) sen osoittamiseksi, että kanne voidaan ottaa tutkittavaksi, ja väitti, että kyseisen tuomion tuomiolauselmaa voidaan soveltaa pääasiaan, koska pääasian ja mainittuun tuomioon johtaneen asian tosiseikat ja oikeudelliset seikat ovat samankaltaisia.
Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie hylkäsi kanteen 12.3.2019 antamallaan määräyksellä. Kyseinen tuomioistuin tukeutui hallintotuomioistuinmenettelyistä annetun lain 5 §:n 4 momenttiin ja totesi, ettei pääasia kuulu hallintotuomioistuinten toimivaltaan. Se katsoi myös, ettei 13.12.2017 annetussa tuomiossa El Hassani (
C‑403/16
,
EU:C:2017:960
) omaksuttua ratkaisua voida soveltaa pääasiaan sillä perusteella, että kyseisessä tuomiossa kyseessä ollut viisumi oli lyhytaikaiseen oleskeluun tarkoitettu viisumi eli Schengen-viisumi, kun taas pääasian valittaja on pääasiassa hakenut kansallisen lainsäädännön mukaisesti myönnettävää pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettua kansallista viisumia.
Koska pääasian valittaja katsoi, että Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie totesi virheellisesti, että konsulin päätös evätä kansallinen viisumi ei voi olla tuomioistuinvalvonnan kohteena ja että kyseinen tuomioistuin näin ollen hylkäsi perusteettomasti kanteen kyseisestä päätöksestä, hän teki kassaatiovalituksen ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen eli Naczelny Sąd Administracyjnyyn (ylin hallintotuomioistuin, Puola).
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että 13.12.2017 annetun tuomion El Hassani (
C‑403/16
,
EU:C:2017:960
) johdosta hallintotuomioistuinmenettelyistä annetun lain 5 §:n 4 momentin a kohtaa muutettiin, jotta Schengen-viisumin epäämispäätösten osalta otettaisiin käyttöön oikeus oikeussuojakeinoihin tuomioistuimessa. Se täsmentää, että tätä lainsäädäntömuutosta ei kuitenkaan sovelleta pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin kansallisten viisumien epäämispäätöksiin. Näin ollen konsulin ulkomaalaiselle antama pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitetun kansallisen viisumin epäämispäätös ei voisi kansallisen lainsäädännön mukaan olla tuomioistuinvalvonnan kohteena.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei näin ollen ole varma, edellyttääkö unionin oikeus, että on säädettävä samanlaisesta pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettuja kansallisia viisumeita koskevasta suojan tasosta kuin mitä edellytetään Schengen-viisumien osalta 13.12.2017 annetussa tuomiossa El Hassani (
C‑403/16
,
EU:C:2017:960
).
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tältä osin, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 21 artiklan 2 a kappaleessa myönnetään oikeus vapaaseen liikkumiseen ulkomaalaisille, joilla on pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettu kansallinen viisumi. Näin ollen kansallinen viisumi olisi yksi keinoista, jotka antavat ulkomaalaiselle mahdollisuuden käyttää oikeutta vapaaseen liikkumiseen, eikä se näin ymmärrettynä olennaisesti eroaisi tämän oikeuden käyttämisestä kolmannen valtion kansalaiselle myönnetyn Schengen-viisumin perusteella. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on niin, että vaikka kansalliset viisumit ja Schengen-viisumit eroavat toisistaan niihin sovellettavien sääntöjen, edellytysten tai myöntämismenettelyjen osalta, ne molemmat koskevat samaa unionin oikeuteen perustuvaa oikeutta, jota ulkomaalaiset käyttävät. Se, ettei lopullista kansallisen viisumin epäämispäätöstä voida riitauttaa tuomioistuimessa, voisi siis merkitä unionin oikeuden rikkomista, erityisesti perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisen tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden loukkaamista.
Naczelny Sąd Administracyjny on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen] 21 artiklan 2 a kappaletta, luettuna yhdessä [perusoikeuskirjan] 47 artiklan ensimmäisen kohdan kanssa, tulkittava siten, että kolmannen valtion kansalaiselle, jolta on evätty pitkäaikainen viisumi ja joka ei voi käyttää Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 21 artiklan 1 kappaleesta johtuvaa oikeutta vapaaseen liikkumiseen muiden jäsenvaltioiden alueella, on taattava oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tuomioistuimessa?”
Unionin tuomioistuimen toimivalta
Puolan hallitus katsoo, ettei unionin tuomioistuin ole toimivaltainen vastaamaan ennakkoratkaisukysymykseen, koska pääasia ei kuulu unionin oikeuden soveltamisalaan.
SEU 19 artiklan 3 kohdan b alakohdasta ja SEUT 267 artiklan ensimmäisestä kohdasta ilmenee tältä osin, että unionin tuomioistuimella on toimivalta antaa ennakkoratkaisu unionin oikeuden tulkinnasta tai unionin toimielinten toimien pätevyydestä.
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta tulkitsemaan Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 21 artiklan 2 a kappaletta, joka on erottamaton osa unionin oikeutta osaksi Euroopan unionia sisällytetystä Schengenin säännöstöstä tehdyn pöytäkirjan (N:o 19), joka on liitetty Lissabonin sopimukseen (
EUVL 2010, C 83, s. 290
), nojalla.
Unionin tuomioistuin on näin ollen toimivaltainen vastaamaan esitettyyn kysymykseen.
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa kysymyksellään pääasiallisesti selvittää, onko unionin oikeutta ja erityisesti Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 21 artiklan 2 a kappaletta, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, tulkittava siten, että sillä asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus säätää oikeussuojakeinosta tuomioistuimessa sellaisen päätökseen osalta, jolla evätään pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettu viisumi opiskelua varten.
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 21 artiklan 2 a kappaleessa määrätään ulkomaalaisen, jolla on voimassa oleva pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettu viisumi, jonka jokin jäsenvaltio on myöntänyt saman yleissopimuksen 18 artiklan mukaisesti, oikeudesta vapaaseen liikkumiseen tämän artiklan 1 kappaleessa määrätyin edellytyksin.
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 21 artiklan 2 a kappaleen sanamuodosta ilmenee näin ollen, että kyseinen määräys koskee yksinomaan sellaisille kolmannen valtion kansalaisille, joilla on pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettu viisumi, annettuja liikkumisoikeuksia.
Kyseisessä määräyksessä ei siis myönnetä kolmansien maiden kansalaisille, joilta on evätty tällainen viisumi, mitään oikeutta tai vapautta, joka kuuluisi perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun tehokkaan oikeussuojan periaatteen alaan. Näin ollen Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 21 artiklan 2 a kappaleessa ei aseteta jäsenvaltioille mitään tämän suuntaista velvollisuutta kolmansien maiden kansalaisiin nähden.
Näin ollen pääasiassa kyseessä oleva tilanne ei kuulu Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 21 artiklan 2 a kappaleen soveltamisalaan siltä osin kuin se koskee päätöstä pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitetun viisumin epäämisestä kolmannen valtion kansalaiselta ja erityisesti tällaista päätöstä vastaan käytettävissä olevia muutoksenhakukeinoja.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy kuitenkin ilmi, että se, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt ennakkoratkaisukysymyksen viittaamalla vain unionin oikeuden tiettyihin määräyksiin tai säännöksiin, ei estä unionin tuomioistuinta esittämästä kyseiselle tuomioistuimelle kaikkia unionin oikeuden tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka saattavat olla hyödyllisiä kyseisen tuomioistuimen arvioidessa käsiteltävänään olevaa asiaa, riippumatta siitä, onko kyseinen tuomioistuin kysymyksessään viitannut niihin. Unionin tuomioistuimen on tältä osin poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdyn päätöksen perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde (ks. vastaavasti mm. tuomio 9.4.2014, Ville d’Ottignies-Louvain-la-Neuve ym.,
C‑225/13
,
EU:C:2014:245
,
kohta).
Näin ollen on tarkistettava, voiko velvollisuus säätää oikeussuojakeinosta tuomioistuimessa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitetun viisumin epäämispäätöksen osalta seurata muusta unionin oikeuden säännöksestä tai määräyksestä kuin Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 21 artiklan 2 a kappaleesta.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että kuten Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 18 artiklan 1 kohdasta ilmenee, pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitetut viisumit ovat jäsenvaltioiden oman lainsäädäntönsä tai unionin lainsäädännön mukaisesti myöntämiä kansallisia viisumeja.
Jäsenvaltioiden oman lainsäädäntönsä mukaisesti myöntämistä pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitetuista viisumeista on todettava, että koska unionin lainsäätäjä ei ole antanut SEUT 79 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla ainoatakaan säädöstä menettelyistä ja edellytyksistä tällaisten viisumien myöntämiseksi, nämä menettelyt ja edellytykset, mukaan lukien viisumin epääviä päätöksiä koskevat muutoksenhakumenettelyt, kuuluvat yksinomaan kansallisen oikeuden soveltamisalaan (ks. vastaavasti pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettujen, humanitäärisistä syistä myönnettävien viisumien osalta tuomio 7.3.2017, X ja X,
C‑638/16 PPU
,
EU:C:2017:173
,
kohta).
Koska tällaisia pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettuja viisumeita koskevia hakemuksia ei siis säännellä unionin oikeudessa, perusoikeuskirjan määräyksiä ja erityisesti 47 artiklan määräyksiä ei sovelleta näiden hakemusten hylkäämiseen (ks. vastaavasti pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettujen, humanitaarisista syitä myönnettävien viisumien osalta tuomio 7.3.2017, X ja X,
C‑638/16 PPU
,
EU:C:2017:173
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Perusoikeuskirjan soveltamisala on nimittäin jäsenvaltioiden toimenpiteiden osalta määritelty perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan perusoikeuskirjan määräykset koskevat jäsenvaltioita silloin, kun ne soveltavat unionin oikeutta, ja kyseisellä määräyksellä vahvistetaan unionin tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö, jonka mukaan unionin oikeusjärjestyksessä taatut perusoikeudet on tarkoitettu sovellettaviksi kaikkiin unionin oikeudessa säänneltyihin tilanteisiin mutta ei muihin tilanteisiin (tuomio 19.11.2019, A. K. ym., (Ylimmän tuomioistuimen kurinpitojaoston riippumattomuus),
C‑585/18, C‑624/18 ja C‑625/18
,
EU:C:2019:982
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasian valittaja haki konsulilta pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettua viisumia suorittaakseen toisen asteen opintoja Puolassa.
Tässä yhteydessä on otettava huomioon, että yhtäältä direktiivissä 2016/801 vahvistetaan muun muassa, kuten sen 1 artiklan a alakohdassa säädetään, edellytykset, jotka koskevat kolmansien maiden kansalaisten maahantuloa ja oleskelua yli 90 päivän ajan opiskelua varten, ja että toisaalta tämän direktiivin 3 artiklan 21 ja 23 alakohdasta seuraa, että jäsenvaltiot voivat antaa tämän direktiivin tarkoituksia varten myönnetyn luvan oleskeluluvan muodossa, tai jos kansallisessa lainsäädännössä niin säädetään, pitkäaikaisen viisumin muodossa.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva viisumihakemus tämän direktiivin soveltamisalaan.
Jos tähän vastataan myöntävästi, on todettava, että direktiivin 2016/801 34 artiklan 5 kohdan nojalla kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluviin viisumin epäämispäätöksiin on voitava hakea muutosta asianomaisessa jäsenvaltiossa kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
Tästä seuraa, että jos viisumin epäämispäätös kuuluu direktiivin 2016/801 34 artiklan 5 kohdan soveltamisalaan, tällä säännöksellä annetaan tällaisen viisumin hakijoille nimenomaisesti mahdollisuus muutoksenhakuun tämän päätöksen tehneen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön mukaisesti.
Schengen-viisumien tavoin unionin lainsäätäjä on näin jättänyt jäsenvaltioiden tehtäväksi päättää, minkälaisia oikeussuojakeinoja ja konkreettisia muutoksenhakutapoja direktiivin 2016/801 soveltamisalaan kuuluvien pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettujen viisumien hakijoilla on käytettävissään.
Tältä osin on syytä muistuttaa, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun kyseessä olevasta alasta ei ole olemassa unionin sääntöjä, kunkin jäsenvaltion kansallisessa oikeusjärjestyksessä on menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaatteen nojalla annettava menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan yksityisillä olevat oikeudet, kunhan nämä menettelysäännöt eivät ole epäedullisempia kuin samankaltaisia kansallisen oikeuden piiriin kuuluvia tilanteita koskevat säännöt (vastaavuusperiaate), eivätkä ne ole sellaisia, että unionin oikeudessa annettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate) (tuomio 13.12.2017, El Hassani,
C‑403/16
,
EU:C:2017:960
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi tämän tuomion 36 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan direktiivin 2016/801 34 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun muutoksenhakumenettelyn piirteet on määritettävä perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaisesti.
Perusoikeuskirjan kyseisessä määräyksessä jäsenvaltioille asetetaan kuitenkin velvollisuus taata, että asia voidaan muutoksenhakumenettelyn jossain vaiheessa saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi (ks. vastaavasti tuomio 13.12.2017, El Hassani,
C‑403/16
,
EU:C:2017:960
,
kohta).
Tästä johtuu, että siltä osin kuin kyse on direktiivin 2016/801 soveltamisalaan kuuluvista opiskelua varten haetun viisumin epäämispäätöksistä, unionin oikeudessa ja erityisesti tämän direktiivin 34 artiklan 5 kohdassa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus säätää tällaisia päätöksiä koskevasta muutoksenhakumenettelystä, jota koskevat yksityiskohtaiset säännöt on annettava kunkin jäsenvaltion omassa oikeusjärjestyksessä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta noudattaen, ja kyseisen menettelyn jossain vaiheessa on taattava oikeus muutoksenhakuun tuomioistuimessa (ks. analogisesti tuomio 13.12.2017, El Hassani,
C‑403/16
,
EU:C:2017:960
,
kohta).
Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään kysymykseen on vastattava, että Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 21 artiklan 2 a kappaletta on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta kolmannen valtion kansalaiseen, jolta on evätty pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettu viisumi.
Unionin oikeutta ja erityisesti direktiivin 2016/801 34 artiklan 5 kohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että siinä asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus säätää tässä direktiivissä tarkoitetun opiskelua varten haetun viisumin epäämispäätöksiä koskevasta muutoksenhakumenettelystä, jota koskevat yksityiskohtaiset säännöt on annettava kunkin jäsenvaltion omassa oikeusjärjestyksessä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta noudattaen, ja tämän menettelyn jossain vaiheessa on taattava oikeus muutoksenhakuun tuomioistuimessa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettua kansallista viisumia opiskelua varten koskeva hakemus tämän direktiivin soveltamisalaan.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasioiden asianosaisten osalta asioiden käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevien asioiden käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14.6.1985 Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin Schengenissä 19.6.1990 ja joka tuli voimaan 26.3.1995, sellaisena kuin se on muutettuna 26.6.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 610/2013, 21 artiklan 2 a kappaletta on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta kolmannen valtion kansalaiseen, jolta on evätty pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettu viisumi.

2)
Unionin oikeutta ja erityisesti tutkimusta, opiskelua, harjoittelua, vapaaehtoistyötä, oppilasvaihto-ohjelmaa tai koulutushanketta ja au pairina työskentelyä varten tapahtuvan kolmansien maiden kansalaisten maahantulon ja oleskelun edellytyksistä 11.5.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2016/801 34 artiklan 5 kohtaa, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että siinä asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus säätää tässä direktiivissä tarkoitetun opiskelua varten haetun viisumin epäämispäätöksiä koskevasta muutoksenhakumenettelystä, jota koskevat yksityiskohtaiset säännöt on annettava kunkin jäsenvaltion omassa oikeusjärjestyksessä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta noudattaen, ja tämän menettelyn jossain vaiheessa on taattava oikeus muutoksenhakuun tuomioistuimessa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettua kansallista viisumia opiskelua varten koskeva hakemus tämän direktiivin soveltamisalaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: puola.