CELEX: 62021CJ0291
Trimitere preliminară
Cooperarea judiciară în materie civilă
Regulamentul (UE) nr. 655/2014
Procedura pentru ordonanța asigurătorie europeană de indisponibilizare a conturilor bancare
Condițiile pentru emiterea unei astfel de ordonanțe
Articolul 4
Noțiunea de «hotărâre judecătorească»
Articolul 7
Noțiunea de «hotărâre judecătorească care să oblige debitorul să plătească creanța»
Hotărâre judecătorească prin care un debitor este obligat la plata unei penalități cu titlu cominatoriu în cazul încălcării unui ordin de încetare
Regulamentul (UE) nr. 1215/2012
Articolul 55
Domeniu de aplicare

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 și a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 655/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 mai 2014 de instituire a unei proceduri pentru ordonanța asigurătorie europeană de indisponibilizare a conturilor bancare în vederea facilitării recuperării transfrontaliere a datoriilor în materie civilă și comercială (
JO 2014, L 189, p. 59
), precum și a articolului 55 din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (
JO 2012, L 351, p. 1
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri inițiate de Starkinvest SRL având ca obiect executarea, prin intermediul unei ordonanțe asigurătorii europene de indisponibilizare a conturilor bancare (denumită în continuare „ordonanța asigurătorie”), a unei hotărâri judecătorești prin care se dispune plata unei penalități cu titlu cominatoriu în cazul încălcării ordinului de încetare pronunțat împotriva Soft Paris EURL și Soft Paris Parties LTD.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Regulamentul nr. 1215/2012
Potrivit articolului 39 din Regulamentul nr. 1215/2012:
„O hotărâre pronunțată într‑un stat membru care este executorie în statul membru respectiv este executorie în celelalte state membre fără a fi necesară o hotărâre de încuviințare a executării.”
Articolul 55 din acest regulament prevede:
„Hotărârea pronunțată într‑un stat membru prin care se dispune plata unor penalități este executorie în statul membru solicitat numai dacă suma a fost stabilită în mod definitiv de instanța de origine.”
Regulamentul nr. 655/2014
Considerentele (12) și (14) ale Regulamentului nr. 655/2014 au următorul cuprins:
„(12)
Ordonanța asigurătorie ar trebui să poată fi solicitată în scopul garantării creanțelor deja exigibile. De asemenea, ordonanța asigurătorie ar trebui să poată fi solicitată pentru creanțe care nu au devenit încă exigibile, atât timp cât creanțele respective decurg dintr‑o tranzacție sau dintr‑un eveniment care a avut deja loc și cuantumul lor poate fi determinat, inclusiv pentru creanțe legate de răspunderea delictuală și cvasidelictuală, precum și creanțe care decurg din acțiuni civile în despăgubire sau în restituire născute în urma unei fapte care face obiectul unor proceduri penale.
[…]
(14)
Condițiile pentru emiterea ordonanței asigurătorii ar trebui să garanteze un echilibru corespunzător între interesul creditorului de a obține o ordonanță și interesul debitorului de a împiedica utilizarea abuzivă a ordonanței.
Prin urmare, atunci când creditorul solicită o ordonanță asigurătorie înainte de a obține o hotărâre judecătorească, instanța la care este depusă cererea ar trebui să fie încredințată, pe baza probelor înaintate de creditor, că acesta din urmă va avea probabil câștig de cauză pe fond cu privire la creanța sa împotriva debitorului.
Mai mult, în toate situațiile, inclusiv atunci când a obținut deja o hotărâre judecătorească, creditorului ar trebui să i se solicite să demonstreze convingător pentru instanță că creanța sa are nevoie urgentă de protecție judiciară și că, în lipsa ordonanței, executarea unei hotărâri judecătorești existente sau viitoare poate să fie împiedicată sau îngreunată în mod substanțial pentru că există un risc real ca, până la momentul când creditorul poate executa hotărârea judecătorească existentă sau una viitoare, debitorul să risipească, să ascundă, sau să distrugă activele sale sau să le înstrăineze sub valoarea lor, într‑o măsură neobișnuită sau printr‑o acțiune neobișnuită.
[…]”
Articolul 4 din acest regulament, intitulat „Definiții”, prevede la punctele 5, 8 și 11:
„În sensul prezentului regulament:
[…]
5.
«creanță» înseamnă o creanță de plată a unei sume de bani specifice care a ajuns la scadență sau o creanță de plată a unei sume de bani determinabile care decurge dintr‑o tranzacție sau dintr‑un eveniment care a avut deja loc, cu condiția ca instanța să poată fi sesizată cu privire la acest drept;
[…]
8.
«hotărâre judecătorească» înseamnă o hotărâre pronunțată de o instanță dintr‑un stat membru, indiferent de denumirea acestei hotărâri, inclusiv o hotărâre privind stabilirea costurilor sau cheltuielilor de către un executor judecătoresc;
[…]
11.
«stat membru de origine» înseamnă statul membru în care a fost emisă ordonanța asigurătorie.”
Articolul 5 din regulamentul menționat, intitulat „Disponibilitate”, are următorul cuprins:
„Creditorul poate obține o ordonanță asigurătorie în următoarele situații:
(a)
înainte de inițierea de către creditor a procedurii pe fond într‑un stat membru împotriva debitorului sau în orice moment pe durata procedurii până la pronunțarea hotărârii sau la aprobarea sau încheierea unei tranzacții judiciare;
(b)
după ce creditorul a obținut într‑un stat membru o hotărâre judecătorească, o tranzacție judiciară sau un act autentic care impune debitorului să plătească creanța creditorului.”
Articolul 6 alineatul (3) din același regulament prevede:
„În cazul în care creditorul a obținut deja o hotărâre judecătorească sau o tranzacție judiciară, competența de a emite o ordonanță asigurătorie pentru creanța menționată în hotărârea judecătorească sau în tranzacția judiciară aparține instanțelor din statul membru în care a fost pronunțată hotărârea judecătorească sau a fost aprobată sau încheiată tranzacția judiciară.”
Articolul 7 din Regulamentul nr. 655/2014, intitulat „Condițiile pentru emiterea unei ordonanțe asigurătorii”, prevede:
„(1)   Instanța emite ordonanța asigurătorie atunci când creditorul a prezentat probe suficiente pentru a convinge instanța că se impune de urgență o măsură asigurătorie sub forma unei ordonanțe asigurătorii, deoarece există un risc real ca, în lipsa unei astfel de măsuri, executarea ulterioară a creanței creditorului împotriva debitorului să fie împiedicată sau îngreunată în mod considerabil.
(2)   În cazul în care creditorul nu a obținut încă, într‑un stat membru, o hotărâre judecătorească, o tranzacție judiciară sau un act autentic care să oblige debitorul să plătească creanța creditorului, creditorul înaintează, de asemenea, suficiente probe pentru a convinge instanța că, în mod probabil, va avea câștig de cauză pe fond cu privire la creanța pe care o are împotriva debitorului.”
Potrivit articolului 8 alineatul (2) litera (g) punctul (ii) din acest regulament:
„Cererea [de emitere a unei ordonanțe asigurătorii] cuprinde următoarele informații:
[…]
(g)
cuantumul pentru care se cere ordonanța asigurătorie:
[…]
(ii)
în cazul în care creditorul a obținut deja o hotărâre judecătorească, o tranzacție judiciară sau un act autentic, cuantumul creanței principale, astfel cum este specificat în hotărârea judecătorească, în tranzacția judiciară sau în actul autentic, sau al unei părți a acesteia și valoarea oricăror dobânzi și costuri recuperabile în temeiul articolului 15.”
Articolul 17 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede:
„Instanța sesizată cu o cerere de emitere a unei ordonanțe asigurătorii examinează dacă sunt îndeplinite condițiile și cerințele stabilite în prezentul regulament.”
Potrivit articolului 48 litera (b) din același regulament, acesta nu aduce atingere Regulamentului nr. 1215/2012.
Dreptul belgian
Prin Legea din 31 ianuarie 1980 (
Moniteur belge
din 20 februarie 1980, p. 2181), legiuitorul belgian a aprobat Convenția Benelux referitoare la Legea uniformă privind penalitățile cu titlu cominatoriu și Anexa (Legea uniformă privind penalitățile cu titlu cominatoriu), semnate la Haga la 26 noiembrie 1973. De atunci, penalitatea cu titlu cominatoriu este reglementată de articolele 1385 bis-1385 nonies din code judiciaire (Codul judiciar).
Potrivit articolului 1385 bis din acest cod:
„La cererea unei părți, instanța poate obliga cealaltă parte la plata unei sume de bani, denumită penalitate cu titlu cominatoriu, în cazul în care aceasta nu își îndeplinește obligația principală, fără a aduce atingere despăgubirilor, în cazul în care acestea se impun. […]”
Articolul 1385 ter din codul menționat prevede:
„Instanța poate fixa penalitatea cu titlu cominatoriu fie sub forma unei sume unice, fie sub forma unei sume determinate în funcție de unități de timp sau de încălcare. În aceste din urmă două situații, instanța poate stabili de asemenea un cuantum dincolo de care obligarea la plata penalităților cu titlu cominatoriu nu va mai produce efecte.”
Articolul 1385 quater din același cod prevede:
„Odată impusă, penalitatea cu titlu cominatoriu se datorează integral părții care a obținut obligarea părții adverse. Partea poate solicita plata penalității pe baza titlului însuși care o prevede.”
Articolul 1498 din Codul judiciar prevede:
„În caz de dificultate de executare, orice parte interesată poate introduce o acțiune în fața judecătorului delegat cu luarea măsurilor de indisponibilizare, fără însă ca exercitarea acestei acțiuni să aibă un efect suspensiv. Judecătorul delegat cu luarea măsurilor de indisponibilizare pronunță, dacă este cazul, ridicarea indisponibilizării.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Prin hotărârea tribunal de commerce de Liège (Tribunalul Comercial din Liège, Belgia) din 3 septembrie 2013, confirmată printr‑o hotărâre a cour d’appel de Liège (Curtea de Apel din Liège, Belgia) din 6 ianuarie 2015, s‑a dispus ca, sub sancțiunea unei penalități cu titlu cominatoriu de 2500 de euro pentru fiecare încălcare, Soft Paris și Soft Paris Parties să înceteze printre altele orice comercializare pe teritoriul Benelux a produselor și serviciilor lor sub marca verbală SOFT PARIS.
La 27 aprilie 2021, Starkinvest a solicitat emiterea unei ordonanțe de plată pentru suma de 86694,22 euro, din care 85000 de euro reprezentând penalități cu titlu cominatoriu pentru perioada cuprinsă între 24 martie și 27 aprilie 2021.
Prin cererea introductivă depusă la 3 mai 2021 la grefa tribunal de première instance de Liège (Tribunalul de Primă Instanță din Liège, Belgia), Starkinvest a solicitat autorizarea unei indisponibilizări asigurătorii europene a conturilor bancare, până la concurența sumei de 85000 de euro, asupra oricărei sume care se află în mod potențial în conturile bancare franceze ale Soft Paris Parties, societate al cărei sediu social se află în Irlanda.
În cadrul analizei condițiilor pentru emiterea unei ordonanțe asigurătorii de indisponibilizare a acestor conturi bancare, judecătorul delegat cu luarea măsurilor de indisponibilizare din cadrul tribunal de première instance de Liège (Tribunalul de Primă Instanță din Liège), care este instanța de trimitere, arată că articolul 7 din Regulamentul nr. 655/2014 instituie un regim care distinge două ipoteze, prima potrivit căreia creditorul dispune deja de un titlu executoriu și este, prin urmare, scutit de justificarea temeiniciei creanței sale, iar a doua potrivit căreia creditorul nu dispune de un asemenea titlu, astfel încât trebuie să prezinte probe că, în mod probabil, va avea câștig de cauză pe fond cu privire la creanța pe care o are împotriva debitorului.
Rezultă, potrivit instanței de trimitere, că examinarea pe care trebuie să o efectueze în speță depinde de aspectul dacă Starkinvest se poate prevala de hotărârea pronunțată de cour d’appel de Liège (Curtea de Apel din Liège) la 6 ianuarie 2015 ca fiind titlu executoriu, și anume o hotărâre judecătorească „care să oblige debitorul să plătească creanța”, în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 655/2014.
În această privință, instanța de trimitere subliniază că hotărârea menționată, prin care se dispune plata de penalități cu titlu cominatoriu către Starkinvest în cazul încălcării ordinului de încetare, nu include cuantumul exact al penalităților, acesta nefiind, prin definiție, cunoscut încă la data hotărârii respective. Cu toate acestea, în temeiul dreptului belgian, nu ar fi necesară stabilirea cuantumului final al penalităților cu titlu cominatoriu înainte de indisponibilizarea asigurătorie, din moment ce hotărârea judecătorească prin care se dispune plata de penalități cu titlu cominatoriu este executorie și este notificată. Instanța competentă s‑ar pronunța cu privire la acest aspect numai în cadrul procedurii de opoziție la indisponibilizarea efectuată.
Or, în măsura în care „creanța” este definită la articolul 4 din Regulamentul nr. 655/2014 ca fiind „o creanță de plată a unei sume de bani specifice care a ajuns la scadență sau o creanță de plată a unei sume de bani determinabile care decurge dintr‑o tranzacție sau dintr‑un eveniment care a avut deja loc, cu condiția ca instanța să poată fi sesizată cu privire la acest drept”, instanța de trimitere ridică problema dacă penalitatea cu titlu cominatoriu, ale cărei principiu și cuantum de bază sunt stabilite printr‑o hotărâre judecătorească, dar al cărei cuantum exigibil variază însă în funcție de eventualele încălcări viitoare ale debitorului, poate fi considerată o „creanță” în sensul acestei dispoziții.
Instanța de trimitere arată în esență că, în cazul unui răspuns afirmativ, hotărârea prin care se stabilește o penalitate cu titlu cominatoriu ar putea fi considerată o hotărâre judecătorească „care să oblige debitorul să plătească creanța”, în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 655/2014, ceea ce ar lipsi instanța din statul membru de origine, sesizată cu o cerere de emitere a unei ordonanțe asigurătorii, de orice competență în ceea ce privește controlul aparenței creanței invocate. Un astfel de control ar permite totuși instanței sesizate să verifice dacă penalitatea cu titlu cominatoriu în privința căreia se solicită emiterea unei ordonanțe asigurătorii este într‑adevăr datorată, dacă nu se aplică nicio normă de prescripție și dacă au fost respectate toate normele procedurale, inclusiv cele referitoare la caracterul informativ al notificării penalității cu titlu cominatoriu pronunțate.
Pe de altă parte, instanța de trimitere ridică problema dacă este necesar să fie luat în considerare articolul 55 din Regulamentul nr. 1215/2012 în interpretarea care trebuie efectuată, în măsura în care acest articol prevede că hotărârile prin care se dispune plata unor penalități pronunțate într‑un stat membru sunt executorii în statul membru solicitat numai dacă suma a fost stabilită în mod definitiv de instanța de origine.
În plus, instanța de trimitere ridică problema dacă, în măsura în care se admite că o hotărâre judecătorească prin care se dispune plata unei penalități cu titlu cominatoriu trebuie calificată drept o hotărâre judecătorească „care să oblige debitorul să plătească creanța”, în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 655/2014, și că prezența unui astfel de titlu executoriu are ca efect lipsirea instanței însărcinate să autorizeze sau nu indisponibilizarea asigurătorie europeană de puterea sa de apreciere în ceea ce privește aparența unei creanțe, este necesară stabilirea în prealabil a cuantumului final al penalităților cu titlu cominatoriu.
În aceste condiții, judecătorul delegat cu luarea măsurilor de indisponibilizare din cadrul tribunal de première instance de Liège (Tribunalul de Primă Instanță din Liège) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
O hotărâre judecătorească notificată prin care o parte este obligată la plata unei penalități cu titlu cominatoriu în cazul încălcării unui ordin de încetare constituie o hotărâre judecătorească care obligă debitorul să plătească creanța creditorului în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul [nr. 655/2014]?
2)
Intră în sfera noțiunii de «hotărâre judecătorească», în sensul articolului 4 din Regulamentul [nr. 655/2014], o hotărâre judecătorească prin care o parte este obligată la plata unei penalități cu titlu cominatoriu și care, deși este executorie în țara de origine, nu stabilește în mod definitiv suma, în conformitate cu articolul 55 din Regulamentul [nr. 1215/2012]?”
Procedura în fața Curții
Instanța de trimitere a solicitat Curții să judece prezenta cauză potrivit procedurii accelerate în temeiul articolului 105 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al acesteia.
În susținerea cererii sale, aceasta a invocat natura cererii de emitere a unei ordonanțe asigurătorii cu care este sesizată și faptul că litigiul este suspendat în așteptarea interpretării ce trebuie furnizată de Curte.
Din articolul 105 alineatul (1) din Regulamentul de procedură rezultă că, la cererea instanței de trimitere sau, cu titlu excepțional, din oficiu, președintele Curții poate, după ascultarea judecătorului raportor și a avocatului general, în cazul în care natura cauzei impune examinarea acesteia în termen scurt, să decidă judecarea trimiterii preliminare potrivit procedurii accelerate, care derogă de la prevederile regulamentului de procedură menționat.
În speță, la 14 iunie 2021, președintele Curții a decis, după ascultarea judecătorului raportor și a avocatului general, să respingă cererea de judecare a cauzei potrivit procedurii accelerate, întrucât motivele invocate de instanța de trimitere nu erau de natură să demonstreze că, în cadrul prezentei cauze, erau îndeplinite condițiile definite la articolul105 alineatul (1) din Regulamentul de procedură.
Astfel, o procedură accelerată constituie un instrument procedural destinat să răspundă unei situații de urgență extraordinară [Hotărârea din 21 decembrie 2021, Randstad Italia,
C‑497/20
,
EU:C:2021:1037
, punctul
și jurisprudența citată]. Simplul interes al justițiabililor, desigur legitim, de a determina cât mai rapid posibil întinderea drepturilor care le sunt conferite de dreptul Uniunii sau simple interese economice, oricât de importante și legitime ar fi, nu sunt de natură să justifice prin ele însele recurgerea la o procedură accelerată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 noiembrie 2021, Energieversorgungscenter Dresden‑Wilschdorf,
C‑938/19
,
EU:C:2021:908
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
Cu privire la întrebările preliminare
Prin intermediul celor două întrebări preliminare, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 655/2014 trebuie interpretat în sensul că o hotărâre judecătorească ce obligă un debitor la plata unei penalități cu titlu cominatoriu în cazul unei încălcări viitoare a unui ordin de încetare și care, prin urmare, nu stabilește definitiv cuantumul acestei penalități constituie o hotărâre judecătorească care să oblige debitorul respectiv să plătească creanța, în sensul acestei dispoziții, astfel încât creditorul care solicită emiterea unei ordonanțe asigurătorii de indisponibilizare este scutit de obligația de a prezenta probe suficiente pentru a convinge această instanță că, în mod probabil, va avea câștig de cauză pe fond cu privire la creanța pe care o are împotriva debitorului.
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul nr. 655/2014, instanța sesizată cu o cerere de emitere a unei ordonanțe asigurătorii examinează dacă sunt îndeplinite condițiile și cerințele stabilite în acest regulament.
Condițiile pentru emiterea unei ordonanțe asigurătorii sunt prevăzute la articolul 7 din Regulamentul nr. 655/2014. Alineatul (1) al acestui articol, interpretat în lumina celui de al doilea alineat al său, prevede în esență că instanța sesizată emite o ordonanță asigurătorie atunci când creditorul, care a obținut o hotărâre judecătorească, o tranzacție judiciară sau un act autentic care să oblige debitorul să plătească creanța creditorului, prezintă probe suficiente pentru a demonstra că se impune de urgență o măsură asigurătorie. În cazul în care creditorul nu a obținut încă o asemenea hotărâre, tranzacție sau act, acesta trebuie, în conformitate cu alineatul (2) al articolului menționat, să prezinte probe suficiente nu numai cu privire la urgența măsurii solicitate, ci și cu privire la probabilitatea de a avea câștig de cauză pe fond cu privire la creanța pe care o are împotriva debitorului.
În plus, trebuie să se arate că termenii „hotărâre judecătorească” și „creanță”, utilizați la articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 655/2014, sunt definiți la punctele 5 și, respectiv, 8 ale articolului 4 din acest regulament.
Termenul „creanță” este definit la articolul 4 punctul 5 din Regulamentul nr. 655/2014 ca fiind „o creanță de plată a unei sume de bani specifice care a ajuns la scadență sau o creanță de plată a unei sume de bani determinabile care decurge dintr‑o tranzacție sau dintr‑un eveniment care a avut deja loc, cu condiția ca instanța să poată fi sesizată cu privire la acest drept”.
Așadar, dacă ordonanța asigurătorie poată fi solicitată în scopul garantării creanțelor deja exigibile, aceasta trebuie să fie situația și pentru creanțele care nu au devenit încă exigibile, atât timp cât ele decurg dintr‑o tranzacție sau dintr‑un eveniment care a avut deja loc și cuantumul lor poate fi determinat atunci când sunt prezentate în instanță în scopul emiterii acestei ordonanțe.
Creanțele care nu au devenit încă exigibile, menționate la articolul 4 punctul 5 din Regulamentul nr. 655/2014, includ, după cum se arată în considerentul (12) al acestui regulament, pe cele legate de răspunderea delictuală și cvasidelictuală, precum și creanțe care decurg din acțiuni civile în despăgubire sau în restituire născute în urma unei fapte care face obiectul unor proceduri penale, ipoteze în care însă nu se încadrează creanța în legătură cu care a fost adoptată hotărârea judecătorească prin care se stabilește o penalitate cu titlu cominatoriu, în discuție în litigiul principal.
Astfel, după cum a arătat domnul avocat general la punctele 65 și 66 din concluzii, tranzacția sau evenimentul aflat la originea creanței care nu a devenit încă exigibilă, prevăzută la articolul 4 punctul 5 din Regulamentul nr. 655/2014, trebuie să preceadă adoptarea hotărârii judecătorești care să oblige debitorul să plătească creanța, amintită la articolul 7 alineatul (2) din acest regulament, ceea ce, în mod vădit, nu este cazul în speță, întrucât încălcarea ordinului de încetare care poate conduce la plata unei penalități cu titlu cominatoriu nu poate avea loc decât ulterior adoptării hotărârii judecătorești prin care se stabilește penalitatea cu titlu cominatoriu.
Termenul „hotărâre judecătorească”, care este definit la articolul 4 punctul 8 din Regulamentul nr. 655/2014 ca fiind „o hotărâre pronunțată de o instanță dintr‑un stat membru, indiferent de denumirea acestei hotărâri”, trebuie să fie interpretat în sensul că este necesar ca această hotărâre să aibă caracter executoriu [a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 noiembrie 2019, K.H.K. (Indisponibilizarea conturilor bancare),
C‑555/18
,
EU:C:2019:937
, punctul
].
Având în vedere cele de mai sus, expresia „hotărâre judecătorească care să oblige debitorul să plătească creanța”, utilizată la articolul 7 din Regulamentul nr. 655/2014, trebuie înțeleasă ca fiind o hotărâre executorie prin care debitorul este obligat la plata unei sume de bani specifice sau determinabile la momentul adoptării acestei hotărâri.
Or, după cum a arătat domnul avocat general în esență la punctele 62, 63 și 73 din concluzii, deși o hotărâre judecătorească prin care se stabilește un cuantum de bază pentru penalitatea cu titlu cominatoriu aplicabilă în cazul încălcării unui ordin de încetare, presupunând că această hotărâre este executorie, implică, desigur, obligarea la plata unei sume de bani teoretic determinabilă, această hotărâre nu poate totuși să conțină cuantumul precis al creanței ce trebuie recuperată, acest cuantum depinzând de evenimente viitoare și nefiind, așadar, cunoscut la data adoptării hotărârii judecătorești prin care se stabilește penalitatea cu titlu cominatoriu respectivă.
Astfel, expresia „hotărâre judecătorească care să oblige debitorul să plătească creanța creditorului”, utilizată la articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 655/2014, trebuie interpretată în contextul său, ținând seama de dispozițiile care precedă acest articol 7 alineatul (2), precum și de cele care îi urmează.
Astfel, articolul 6 din Regulamentul nr. 655/2014 prevede în mod expres la alineatul (3) că, în cazul în care creditorul a obținut deja o hotărâre judecătorească, competența „de a emite o ordonanță asigurătorie pentru creanța menționată în hotărârea judecătorească” aparține instanțelor din statul membru în care a fost pronunțată hotărârea judecătorească.
De asemenea, în conformitate cu articolul 8 alineatul (2) litera (g) punctul (ii) din Regulamentul nr. 655/2014, creditorul poate solicita emiterea unei ordonanțe asigurătorii pentru „cuantumul creanței principale, după cum este specificat în hotărârea judecătorească […] sau al unei părți a acesteia”.
Așadar, în măsura în care o hotărâre judecătorească prin care o parte este obligată la plata unei penalități cu titlu cominatoriu în cazul unei viitoare încălcări a unui ordin de încetare nu conține cuantumul precis al creanței care trebuie recuperată, aceasta nu poate constitui o „hotărâre judecătorească care să oblige debitorul să plătească creanța”, în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 655/2014, care dispensează creditorul de obligația de a prezenta probe suficiente pentru a convinge instanța sesizată cu o cerere de emitere a unei asemenea ordonanțe că, în mod probabil, va avea câștig de cauză pe fond cu privire la creanța pe care o are împotriva debitorului.
Această interpretare este confirmată de obiectivele Regulamentului nr. 655/2014, ce are drept scop instituirea unei proceduri la nivelul Uniunii Europene, ca alternativă la măsurile asigurătorii prevăzute de dreptul național, care permite, prin intermediul unor dispoziții cu caracter obligatoriu și direct aplicabile, indisponibilizarea, în mod eficient și rapid, a fondurilor existente în conturile bancare [a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 noiembrie 2019, K.H.K. (Indisponibilizarea conturilor bancare),
C‑555/18
,
EU:C:2019:937
, punctele
și
].
Astfel, articolul 7 din Regulamentul nr. 655/2014 coroborat cu considerentul (14) al acestuia urmărește să stabilească un echilibru corespunzător între interesele creditorului și cele ale debitorului, în sensul că prevede condiții diferite pentru emiterea ordonanței asigurătorii după cum creditorul a obținut deja sau nu, într‑un stat membru, un titlu care impune debitorului să plătească creanța. În special, în primul caz, creditorul nu trebuie să demonstreze decât caracterul urgent al măsurii datorat existenței unui pericol iminent, în timp ce în al doilea caz, acesta trebuie de asemenea să convingă instanța de
fumus boni iuris
[a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 noiembrie 2019, K.H.K. (Indisponibilizarea conturilor bancare),
C‑555/18
,
EU:C:2019:937
, punctul
].
După cum a subliniat domnul avocat general la punctul 75 și următoarele din concluzii, o interpretare a articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 655/2014, potrivit căreia obligarea la plata unei sume de bani teoretic determinabilă, dar care rămâne incertă, ar constitui o „hotărâre judecătorească care să oblige debitorul să plătească creanța”, în sensul dispoziției amintite, ar putea aduce atingere echilibrului menționat la punctul 50 din prezenta hotărâre, ce constă în evaluarea comparativă, după cum reiese din considerentul (14) al acestui regulament, a interesului creditorului, care urmărește să i se emită o ordonanță asigurătorie, și cel al debitorului, de a împiedica utilizarea abuzivă a unei asemenea ordonanțe.
În consecință, cerința privind stabilirea cuantumului precis al creanței ce trebuie recuperată și, prin urmare, cea privind stabilirea cuantumului penalității cu titlu cominatoriu înainte de notificarea ordonanței asigurătorii se justifică prin respectarea echilibrului corespunzător care trebuie menținut între interesele creditorului și cele ale debitorului.
În această privință, trebuie amintit că dreptul belgian, întrucât aplică în materie de penalități cu titlu cominatoriu unele dispoziții adoptate în urma aprobării Convenției Benelux referitoare la Legea uniformă privind penalitățile cu titlu cominatoriu, semnată la Haga la 26 noiembrie 1973, se distinge de normele în vigoare în celelalte state membre.
Pentru a remedia dificultățile ce ar fi putut rezulta din divergențele dintre legislațiile statelor membre cu privire la acest aspect, a fost inserată o dispoziție specială la articolul 43 din Convenția din 27 septembrie 1968 privind competența judiciară și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (
JO 1972, L 299, p. 32
, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 10), normă potrivit căreia „[h]otărârile străine prin care se dispune plata unor daune cominatorii nu sunt executorii în statul în care se solicită recunoașterea decât dacă suma a fost stabilită în mod irevocabil de instanțele din statul [membru] de origine”. Această normă a fost preluată în aceiași termeni la articolul 49 din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (
JO 2001, L 12, p. 1
, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74) și se regăsește în prezent, în esență, la articolul 55 din Regulamentul nr. 1215/2012 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 septembrie 2015, Bohez,
C‑4/14
,
EU:C:2015:563
, punctul
).
Deși Regulamentul nr. 655/2014 nu cuprinde o normă echivalentă referitoare la penalitatea cu titlu cominatoriu, nu se poate deduce totuși din această situație că intenția legiuitorului Uniunii ar fi fost de a exclude penalitatea cu titlu cominatoriu din domeniul de aplicare al acestui regulament. Astfel, articolul 48 litera (b) din regulamentul amintit prevede că acesta nu aduce atingere Regulamentului nr. 1215/2012. În plus, cerința privind stabilirea cuantumului precis al creanței ce trebuie recuperată și privind stabilirea în prealabil a cuantumului penalității cu titlu cominatoriu nu numai că se înscrie în obiectivul de eficiență urmărit de Regulamentul nr. 655/2014, ci se conciliază și cu evaluarea comparativă a intereselor pe care acesta o efectuează (a se vedea prin analogie Hotărârea din 9 septembrie 2015, Bohez,
C‑4/14
,
EU:C:2015:563
, punctele
și
).
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar să se răspundă la întrebările adresate că articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 655/2014 trebuie interpretat în sensul că o hotărâre judecătorească care obligă un debitor la plata unei penalități cu titlu cominatoriu în cazul unei încălcări viitoare a unui ordin de încetare și care, prin urmare, nu stabilește definitiv cuantumul acestei penalități nu constituie o hotărâre judecătorească care să oblige debitorul respectiv să plătească creanța, în sensul acestei dispoziții, astfel încât creditorul care solicită emiterea unei ordonanțe asigurătorii nu este scutit de obligația de a prezenta probe suficiente pentru a convinge instanța sesizată cu o cerere de emitere a acestei ordonanțe că, în mod probabil, va avea câștig de cauză pe fond cu privire la creanța pe care o are împotriva debitorului.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

Articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul (UE) nr. 655/2014 al Parlamentului European și al Consiliului din 15 mai 2014 de instituire a unei proceduri pentru ordonanța asigurătorie europeană de indisponibilizare a conturilor bancare în vederea facilitării recuperării transfrontaliere a datoriilor în materie civilă și comercială

trebuie interpretat în sensul că

o hotărâre judecătorească care obligă un debitor la plata unei penalități cu titlu cominatoriu în cazul unei încălcări viitoare a unui ordin de încetare și care, prin urmare, nu stabilește definitiv cuantumul acestei penalități nu constituie o hotărâre judecătorească care să oblige debitorul respectiv să plătească creanța, în sensul acestei dispoziții, astfel încât creditorul care solicită emiterea unei ordonanțe asigurătorii europene de indisponibilizare a conturilor bancare nu este scutit de obligația de a prezenta probe suficiente pentru a convinge instanța sesizată cu o cerere de emitere a acestei ordonanțe că, în mod probabil, va avea câștig de cauză pe fond cu privire la creanța pe care o are împotriva debitorului.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.