CELEX: 62014CJ0438
Begäran om förhandsavgörande
Unionsmedborgarskap
Artikel 21 FEUF
Rätten att fritt röra sig och uppehålla sig i medlemsstaterna
En medlemstats lagstiftning om upphävande av och förbud att tilldela nya adelstitlar
Efternamn som en myndig person med ursprung i ovannämnda medlemsstat erhållit under en stadigvarande vistelse i en annan medlemsstat i vilken personen också är medborgare
Namn som innehåller adelsmarkörer
Hemvist i den första medlemsstaten
Vägran av myndigheterna i den första medlemsstaten att införa det namn som förvärvats i den andra medlemsstaten i folkbokföringsregistret
Skäl
Grunderna för rättsordningen
Oförenligt med grundläggande principer i tysk rätt

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 18 och 21 FEUF.
Begäran har framställts i ett mål mellan Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff å ena sidan och Standesamt der Stadt Karlsruhe (folkbokföringsmyndigheten i Karlsruhe) och Zentraler Juristischer Dienst der Stadt Karlsruhe (Karlsruhes centrala rättstjänst) å andra sidan, angående dessa myndigheters vägran att ändra klagandens för- och efternamn i hans födelseattest, samt att i folkbokföringsregistret ange de adelsmarkörer som ingår i det efternamn som han förvärvat i en annan medlemsstat.
Tysk rätt
I artikel 123.1 i Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Förbundsrepubliken Tysklands grundlag) av den 23 maj 1949 (BGBl. 1949 I, s. 1) (nedan kallad grundlagen) föreskrivs att ”[l]agstiftningen från tiden före första sammanträdet i Bundestag … fortfarande [gäller], såvida den inte strider mot grundlagen”.
Artikel 109 i Verfassung des Deutschen Reichs (tyska kejsardömets konstitution), som antogs den 11 augusti 1919 i Weimar (
Reichsgesetzblatt
1919, s. 1383) (nedan kallad Weimarförfattningen) och trädde i kraft den 14 augusti 1919, stadgar:
”Alla tyska medborgare är lika inför lagen.
Män och kvinnor har av princip samma medborgerliga rättigheter och skyldigheter.
Offentligrättsliga privilegier eller ojämlikheter på grund av födsel eller ställning ska upphävas. Adelstitlar existerar endast som delar av namn. Sådana kan inte längre tilldelas.
Titlar kan endast tilldelas om de avser en tjänst eller ett yrke; akademiska titlar berörs inte.
Staten kan inte dela ut ordnar eller utmärkelser.
Ingen tysk kan ta emot en titel eller en orden av en utländsk regering.”
Genom beslut av den 11 mars 1966 och av den 11 december 1996, fann Bundesverwaltungsgericht (Federala högsta förvaltningsdomstolen, Tyskland) att i enlighet med artikel 123.1 i grundlagen är artikel 109 i Weimarförfattningen fortfarande i kraft och har ställning av vanlig förbundslag inom normhierarkin.
Under rubriken ”Personlig ställning” föreskriver artikel 5.1 i Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch (lag om införande av civillagen) av den 21 september 1994 (BGBl. 1994 I, s. 2494, samt ändring BGBl. 1997 I, s. 1061), i dess lydelse vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i det nationella målet (nedan kallad EGBGB), följande:
”Om det hänvisas till lagstiftningen i en stat, som en person är medborgare i och denna person är medborgare i flera stater ska lagstiftningen i den stat som personen har närmast anknytning till, av det skälet att personen stadigvarande vistas där eller på grund av vederbörandes livshistoria, tillämpas. Om personen i fråga även är tysk medborgare har denna rättsställning företräde.”
Artikel 6 EGBGB med rubriken ”Ordre Public” har följande lydelse:
”När tillämpningen av en rättsregel i en annan stat leder till ett resultat som är uppenbart oförenligt med väsentliga principer i tysk rätt ska den nämnda rättsregeln inte tillämpas. En sådan rättsregel ska i synnerhet inte tillämpas om detta är oförenligt med grundläggande rättigheter.”
I artikel 10.1 EGBGB med rubriken ”Namn” föreskrivs följande:
”En persons namn regleras av lagstiftningen i den stat i vilken personen är medborgare.”
I artikel 48 EGBGB om ”Val av namn som förvärvats i en annan medlemsstat i unionen” anges följande:
”Om tysk rätt är tillämplig vad gäller en persons namn kan denna person, genom ett tillkännagivande till folkbokföringsbyrån, välja ett namn som förvärvats under en stadigvarande vistelse i en annan medlemsstat i Europeiska unionen och som är infört i folkbokföringsregistret där, såvitt detta inte är uppenbart oförenligt med grundläggande principer i tysk rätt. Namnvalet har retroaktiv verkan från den tidpunkt då det infördes i folkbokföringsregistret i den andra medlemsstaten, förutom i de fall då den berörda personen uttryckligen anger att namnvalet endast ska ha verkan för framtiden. Tillkännagivandet ska bevittnas. …”
Artikel 48 EGBGB infördes genom Gesetz zur Anpassung der Vorschriften des Internationalen Privatrechts an die Verordnung (EU) Nr. 1259/2010 und zur Änderung anderer Vorschriften des Internationalen Privatrechts (lag om anpassning av vissa internationellt privaträttsliga bestämmelser till förordning nr 1259/2010 och om ändring av vissa andra internationellt privaträttsliga bestämmelser), som antogs den 23 januari 2013 (BGBl. 2013 I, s. 101) och trädde i kraft den 29 januari 2013. Denna bestämmelse infördes i tysk rätt till följd av EU-domstolens dom av den 14 oktober 2008, Grunkin och Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
).
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Klaganden i det nationella målet är tysk medborgare, född den 9 januari 1963 i Karlsruhe (Tyskland). Vid födseln gavs han förnamnet ”Nabiel” och efternamnet ”Bagadi”, som skrevs in i Karlsruhes folkbokföringsregister.
Efter ett administrativt förfarande för namnbyte i staden Nürnberg (Tyskland) tog klaganden i det nationella målet dels efternamnet ”Bogendorff”, dels förnamnet ”Peter” i tillägg till ”Nabiel”. Genom adoption ändrades ånyo klagandens tyska civilrättsliga ställning så att han därefter bar förnamnen ”Nabiel Peter” och efternamnet ”Bogendorff von Wolffersdorff”.
År 2001 flyttade klaganden i det nationella målet till Förenade kungariket där han från och med år 2002 arbetade som insolvensrådgivare i London.
År 2004 erhöll han brittiskt medborgarskap genom naturalisation, samtidigt som han behöll sitt tyska medborgarskap.
Genom tillkännagivande (Deed Poll) av den 26 juli 2004, som registrerades den 22 september 2004 vid Supreme Court of England and Wales (Högsta domstolen för England och Wales, Förenade kungariket) och publicerades i
The London Gazette
den 8 november 2004, ändrade klaganden i det nationella målet i enlighet med brittisk rätt sitt namn till ”Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”.
Klaganden i det nationella målet och hans hustru lämnade London år 2005 för att bosätta sig i Chemnitz i Tyskland, där deras dotter föddes den 28 februari 2006. De är sedan dess bosatta där.
Dottern har både tyskt och brittiskt medborgarskap, och hennes födelse meddelades Förenade kungarikets generalkonsulat i Düsseldorf (Tyskland) den 23 mars 2006. Dotterns för- och efternamn som angavs i den brittiska födelseattesten och det brittiska passet var ”Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff”.
Folkbokföringsmyndigheten vägrade emellertid att registrera henne med hennes brittiska namn med hänvisning till artikel 10 i EGBGB. Klaganden i det nationella målet väckte då talan vid Oberlandesgericht Dresden (Regionala överdomstolen i Dresden) och yrkade att ovannämnda myndighet skulle åläggas att införa dottern i folkbokföringsregistret med hennes brittiska namn såsom det angetts i födelseattesten som utfärdats av de brittiska myndigheterna.
Genom beslut av den 6 juli 2011 biföll Oberlandesgericht Dresden (Regionala överdomstolen i Dresden) denna talan.
Myndigheterna i staden Chemnitz införde klagandens dotter i registret i enlighet med detta beslut. Klagandens dotter bär således, i egenskap av tysk medborgare, förnamn och efternamn som är identiska med de hon bär i egenskap av brittisk medborgare, nämligen ”Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff”.
Den 22 maj 2013 inkom klaganden i det nationella målet med ett tillkännagivande till folkbokföringsmyndigheten i Karlsruhe om att denna myndighet, i enlighet med artikel 48 EGBGB, skulle införa de för- och efternamn han erhållit enligt brittisk rätt i folkbokföringsregistret.
Då folkbokföringsmyndigheten vägrade införa dessa namn väckte klaganden talan vid Amtsgericht Karlsruhe (Distriktsdomstolen i Karlsruhe) med yrkande om att myndigheten skulle åläggas att, med tillämpning av artikel 49.1 i Personenstandsgesetz (lag om civilrättslig ställning), ändra hans födelseattest med retroaktiv verkan från och med den 22 september 2004, så att de för- och efternamn som angavs i attesten var ”Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”.
Folkbokföringsmyndigheten i Karlsruhe bestred detta yrkande med hänvisning till undantaget om oförenlighet med grundläggande principer i tysk rätt enligt artikel 48 EGBGB.
Amtsgericht Karlsruhe (Distriktsdomstolen i Karlsruhe) påpekade härvid att tillämpningsområdet för artikel 48 i EGBGB – som antogs till följd av dom av den 14 oktober 2008, Grunkin och Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
) och som gör det möjligt för en person vars namn faller under tysk lag att bära ett namn som personen erhållit under en stadigvarande vistelse i en annan medlemsstat – är en omdebatterad fråga inom tysk doktrin på området. Detta gäller i synnerhet de fall då namnet har förvärvats utan att det skett någon ändring av personens civilrättsliga ställning genom tillämpning av familjerättsliga bestämmelser. Domstolens rättspraxis gör det inte möjligt att besvara denna rättsfråga. Domarna av den 2 oktober 2003, Garcia Avello (
C‑148/02
,
EU:C:2003:539
) och av den 14 oktober 2008, Grunkin och Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
) rörde nämligen fall där de berörda personerna sedan födseln bar olika namn som skulle erkännas av behöriga myndigheter i de aktuella medlemsstaterna. Målet som resulterade i dom av den 22 september 2010, Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
) skiljer sig från det nationella målet på så sätt att i det förstnämnda målet hade personen i fråga inte dubbelt medborgarskap, skillnaden mellan namnen berodde på en ändring av personens civilrättsliga ställning genom tillämpning av familjerättsliga bestämmelser, i det fallet genom adoption, och vad slutligen angår bärandet av adelstitlar kan de konstitutionella identiteterna hos Republiken Österrike och Förbundsrepubliken Tyskland jämföras endast i begränsad utsträckning.
Mot denna bakgrund beslutade Amtsgericht Karlsruhe (distriktsdomstolen i Karlsruhe) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Ska artiklarna 18 och 21 FEUF tolkas så, att myndigheterna i en medlemsstat är skyldiga att erkänna ett namnbyte som företagits av en medborgare i denna medlemsstat, när denna medborgare samtidigt är medborgare i en annan medlemsstat och under en stadigvarande vistelse i den andra medlemsstaten – genom ett namnbyte som inte beror på ändrad familjerättslig status – har förvärvat ett namn som han eller hon själv har valt och som innehåller flera adelstitlar, när det är möjligt att den väsentliga anknytningen till den andra medlemsstaten inte kommer att bestå i framtiden och när det i den förstnämnda medlemsstaten, trots att adeln har avskaffats genom konstitutionen, fortfarande är tillåtet att som en del av sitt namn bära sådana adelstitlar som bars vid tiden för avskaffandet?”
Tolkningsfrågan
Inledande synpunkter
Domstolen påpekar inledningsvis att klaganden i det nationella målet har väckt talan vid den hänskjutande domstolen för att ändra inte bara sitt efternamn, utan även sina förnamn från ”Nabiel Peter” till ”Peter Mark Emanuel”. Följaktligen måste den hänvisning till begreppet ”namnbyte” som framgår av tolkningsfrågan avse en medlemsstats myndigheters vägran att erkänna både de för- och efternamn en medborgare i denna medlemsstat förvärvat under en stadigvarande vistelse i en annan medlemsstat som han eller hon också är medborgare i.
Genom sin tolkningsfråga söker den hänskjutande domstolen således klarhet i huruvida artiklarna 18 och 21 FEUF ska tolkas så, att myndigheterna i en medlemsstat är skyldiga att erkänna de efternamn och förnamn en medborgare i denna medlemsstat bär, när han eller hon även är medborgare i en annan medlemsstat och där har förvärvat ett namn som han eller hon själv har valt och som innehåller flera adelsmarkörer. Den hänskjutande domstolen undrar i synnerhet om den första medlemsstaten kan vägra att erkänna en ändring av för-och efternamn som genomförts under dylika omständigheter på grunder avseende medlemsstatens konstitutionella val och avskaffandet av adelstitlar.
Enligt artikel 20 FEUF ska varje person som är medborgare i en medlemsstat vara unionsmedborgare (se dom av den 12 maj 2011, Runevič-Vardyn och Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, punkt
, och där angiven rättspraxis). Eftersom klaganden i det nationella målet är medborgare i två medlemsstater, är han också unionsmedborgare.
Domstolen har vid upprepade tillfällen påpekat att ställningen som unionsmedborgare är avsedd att vara den grundläggande ställningen för medlemsstaternas medborgare (se dom av den 12 maj 2011, Runevič-Vardyn och Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, punkt
, och där angiven rättspraxis).
Ställningen som unionsmedborgare gör det möjligt för de medborgare som befinner sig i samma situation att inom fördragets materiella tillämpningsområde (
ratione materiae
) få samma behandling i rättsligt hänseende, oberoende av nationalitet och med förbehåll för de uttryckliga undantag som föreskrivs i det avseendet (se dom av den 12 maj 2011, Runevič-Vardyn och Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, punkt
, och där angiven rättspraxis).
Till de situationer som omfattas av unionsrättens materiella tillämpningsområde (
ratione materiae
) hör de som avser utövandet av grundläggande friheter som följer av fördraget, och särskilt utövandet av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier enligt artikel 21 FEUF (se dom av den 20 september 2001, Grzelczyk,
C‑184/99
,
EU:C:2001:458
, punkt
, dom av den 11 juli 2002, D’Hoop,
C‑224/98
,
EU:C:2002:432
, punkt
, samt dom av den 12 maj 2011, Runevič-Vardyn och Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, punkt
).
Även om bestämmelser om införande av en persons för- och efternamn i folkbokföringshandlingar, enligt nuvarande rättsläge i unionen, omfattas av medlemsstaternas befogenhet, är medlemsstaterna likväl skyldiga att utöva denna befogenhet med iakttagande av unionsrätten och i synnerhet bestämmelserna i fördraget om varje unionsmedborgares rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (se dom av den 2 oktober 2003, Garcia Avello,
C‑148/02
,
EU:C:2003:539
, punkt
, dom av den 14 oktober 2008, Grunkin och Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
, punkt
, dom av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, punkterna
och
, samt dom av den 12 maj 2011, Runevič-Vardyn och Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, punkt
).
I det nationella målet är det ostridigt att klaganden är medborgare i två medlemsstater och att han, i egenskap av unionsmedborgare, har utövat rätten att fritt röra sig och uppehålla sig i en annan medlemsstat än ursprungsmedlemsstaten i enlighet med artikel 21 FEUF.
Mot bakgrund av denna bestämmelse ska domstolen således pröva en medlemsstats myndigheters vägran att, under sådana omständigheter som de nu aktuella, erkänna de namn en medborgare i denna medlemsstat har förvärvat i en annan medlemsstat, vilken han också är medborgare i (se, analogt, dom av den 12 maj 2011, Runevič-Vardyn och Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, punkt
)
Huruvida det föreligger en begränsning
Domstolen erinrar inledningsvis om att en persons för- och efternamn är en del av dennes identitet och privatliv, som ska skyddas enligt artikel 7 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) och artikel 8 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna undertecknad i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen). Även om det inte uttryckligen nämns i artikel 7 i stadgan, rör en persons för- och efternamn i lika hög grad dennes privatliv och familjeliv, då namnet är ett sätt att identifiera personen och att knyta denne till en familj (se, beträffande artikel 8 i Europakonventionen, dom av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, punkt
och där angiven rättspraxis, samt dom av den 12 maj 2011, Runevič-Vardyn och Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, punkt
).
En nationell lagstiftning som missgynnar vissa nationella medborgare endast på grund av att de har utnyttjat rätten att fritt röra sig och uppehålla sig i en annan medlemsstat, utgör en begränsning av de friheter som tillkommer varje unionsmedborgare enligt artikel 21.1 FEUF (se, bland annat, dom av den 14 oktober 2008, Grunkin och Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
, punkt
, dom av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, punkt
, och dom av den 12 maj 2011, Runevič-Vardyn och Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, punkt
).
Det framgår av domstolens praxis att då en medborgare i en medlemsstat utövat sin rätt att fritt röra sig och uppehålla sig i en annan medlemsstat och myndigheterna i den första medlemsstaten vägrar erkänna medborgarens namn, såsom det fastställts i den andra medlemsstaten, kan detta utgöra ett hinder för utövandet av den i artikel 21 FEUF stadgade rätten att fritt röra sig och uppehålla sig i medlemsstaterna. Om två namn tillämpas på en och samma person kan skillnaderna mellan dem nämligen ge upphov till förvirring och till olägenheter för vederbörande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, punkterna
,
,
,
och
).
I förevarande fall kan de tyska myndigheternas vägran att erkänna den ändring av för- och efternamn som en tysk medborgare genomfört i enlighet med lagstiftningen i en annan medlemsstat, som vederbörande också är medborgare i, utgöra en sådan begränsning. Icke desto mindre framgår det av domstolens praxis att för att en begränsning av friheterna i artikel 21 FEUF ska anses föreligga krävs att vägran att ändra för- och efternamn på en medborgare i en medlemsstat, och erkänna de för- och efternamn som han eller hon förvärvat i en annan medlemsstat, ger upphov till ”avsevärda problem” för denna medborgare – såväl administrativt och yrkesmässigt som privat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 maj 2011, Runevič-Vardyn och Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, punkt
, och där angiven rättspraxis).
Således har domstolen redan slagit fast att varje gång det namn som används i en konkret situation inte överensstämmer med det namn som anges i den handling som uppvisas till styrkande av en persons identitet eller när olika namn är angivna i två handlingar som uppvisas samtidigt, kan en sådan divergens avseende efternamnet ge upphov till tvivel avseende såväl personens identitet som äktheten av de handlingar som uppvisats eller avseende tillförlitligheten i de uppgifter som finns i dem (dom av den 14 oktober 2008, Grunkin och Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
, punkt
).
Domstolen har även funnit att i de fall då en person som är medborgare i en medlemsstat som vägrar erkänna det namn personen i fråga förvärvat genom adoption i en annan medlemsstat, där han eller hon också är bosatt, utgör den konkreta risken för att personen, på grund av en divergens mellan namnen, kan bli tvungen att undanröja tvivel beträffande sin identitet, en omständighet som kan utgöra hinder för utövandet av den rättighet som följer av artikel 21 FEUF (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, punkt
).
I förevarande fall har den tyska regeringen uttryckt tvivel över att klaganden i det nationella målet skulle påverkas menligt, i sitt privata och yrkessamma liv, av de olägenheter som kan uppkomma till följd av de skillnader som finns mellan hans olika för- och efternamn. Det finns inget som tyder på att det namn klaganden i det nationella målet förvärvat i Förenade kungariket är av avgörande betydelse för hans möjlighet att identifiera sig eller för hans familjetillhörighet.
Under förhandlingen har klaganden i det nationella målet å sin sida gjort gällande att han åsamkats avsevärda problem i den mening som avses i den rättspraxis som det hänvisats till i punkt 38 ovan. Så var särskilt fallet vid registreringen i Tyskland av ett dotterbolag till det aktiebolag han bildat i Förenade kungariket, då han i egenskap av tysk medborgare var tvungen att styrka sin identitet med hjälp av tyska handlingar som uppgav ett annat namn än det som framgick av de brittiska handlingarna, samt när han sökte öppna ett bankkonto för detta bolag, men även vid rutinmässiga trafikkontroller då han varit tvungen att visa sitt brittiska körkort och, i enlighet med tysk lagstiftning om identitetshandlingar, även en tysk identitetshandling.
Domstolen erinrar härvid om att det förekommer ett stort antal situationer i vardagen, inom såväl den offentliga som den privata sfären, där det krävs att man styrker sin identitet och även, vad avser en familj, att familjebanden mellan de olika familjemedlemmarna styrks (dom av den 12 maj 2011, Runevič-Vardyn och Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
, punkt
).
Eftersom klaganden i det nationella målet har dubbelt medborgarskap, kan såväl de tyska som de brittiska myndigheterna utfärda officiella handlingar – såsom ett pass – för honom. Klaganden i det nationella målet är således registrerad under olika för- och efternamn i det tyska folkbokföringsregistret och hos de brittiska myndigheterna. För- och efternamnen ”Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff” som anges i hans brittiska pass och körkort är tydligtvis inte identiska med för- och efternamnen ”Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff” som är inskrivna i det tyska folkbokföringsregistret och som anges i hans tyska identitetshandlingar.
På samma sätt som i målet som resulterade i domen av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), utgör den konkreta risken, under sådana omständigheter som de i det nationella målet, att en person på grund av en divergens avseende namn kan bli tvungen att undanröja tvivel beträffande sin identitet, en omständighet som kan utgöra hinder för utövandet av den rättighet som följer av artikel 21 FEUF.
Det är även viktigt att notera att eftersom klagandens minderåriga dotter har två pass i namnet ”Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff”, utfärdade av brittiska, respektive tyska myndigheter sedan Oberlandesgericht Dresden (Regionala överdomstolen i Dresden) meddelade sin dom, riskerar klaganden i det nationella målet att möta svårigheter för att styrka sitt familjeband till henne då hans efternamn, såsom det framgår av hans pass, inte är detsamma som dotterns.
Då myndigheterna i en medlemsstat vägrar erkänna en av sina medborgares för-och efternamn, såsom de fastställts och registrerats i en annan medlemsstat där han eller hon också är medborgare, utgör detta följaktligen en begränsning av de rättigheter som tillerkänns varje unionsmedborgare genom artikel 21 FEUF.
Huruvida åtgärden kan motiveras
Enligt fast rättspraxis kan en begränsning av den fria rörligheten för personer vara motiverad endast om den grundar sig på objektiva skäl och står i proportion till det legitima syfte som eftersträvas med de nationella bestämmelserna (se dom av den 14 oktober 2008, Grunkin och Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
, punkt
, samt dom av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, punkt
).
Den hänskjutande domstolen har anfört fyra skäl för att motivera vägran att erkänna och införa de för- och efternamn klaganden i det nationella målet erhållit i Förenade kungariket. Dessa skäl avser principerna om namns stabilitet och kontinuitet, den omständigheten att namnbytet i Förenade kungariket var ett medvetet val som inte hade något samband med en ändring av klagandens civilrättsliga ställning genom en tillämpning av familjerättsliga bestämmelser, det valda namnets längd och komplexitet, samt tyska konstitutionella val och avskaffandet av adelstitlar.
Principerna om namns stabilitet och kontinuitet
Enligt den hänskjutande domstolen står den huvudsakliga orsaken till varför det inte är tillåtet enligt tysk rätt att göra ett namnbyte genom en frivillig handling, och utan något samband med en familjerättslig ändring av personens civilrättsliga ställning, att finna i principerna om namns stabilitet och kontinuitet, eftersom en persons namn ska vara en säker och varaktig faktor för att kunna identifiera vederbörande.
Domstolen har emellertid redan slagit fast, i punkterna 30 och 31 i domen av den 14 oktober 2008, Grunkin och Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
), där principerna om säkerhet och kontinuitet åberopades av de tyska myndigheterna till stöd för att anknytningsmomentet för fastställande av en persons namn ska vara vederbörandes medborgarskap, att dessa principer – hur legitima de än må vara i sig – inte förtjänar att tillmätas så stor betydelse att de kan motivera att de behöriga myndigheterna i en medlemsstat vägrar erkänna den berörda personens efternamn såsom detta redan har fastställts och registrerats i en annan medlemsstat.
Namnändringens frivilliga karaktär
Enligt den hänskjutande domstolen beror skillnaden mellan namnen i klagandens brittiska och tyska pass varken på omständigheter hänförliga till hans födelse, en adoption, eller någon annan ändring av hans civilrättsliga ställning, utan på hans eget beslut att låta ändra sitt namn i Förenade kungariket. Ett beslut som endast kan ha föranletts av rent personliga skäl. Den hänskjutande domstolen frågar sig om ett sådant val verkligen ska skyddas.
Domstolen noterar i detta avseende att den tyska regeringen vid förhandlingen anfört att, i motsats till vad Karlsruhes centrala rättstjänst har hävdat, tillämpningsområdet för artikel 48 EGBGB inte är begränsat till att endast avse familjerättsliga förhållanden. Enligt den tyska regeringen skapar denna bestämmelse, som antogs till följd av domen av den 14 oktober 2008, Grunkin och Paul, (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
), en rättslig grund för en person som faller under tysk lag att välja ett namn som han eller hon förvärvat och registrerat i en annan medlemsstat, såvitt det inte är oförenligt med grundläggande principer i tysk rätt. Den tyska regeringen har även påpekat att det valda namnet kan införas genom att den berörda personen helt enkelt tillkännager till folkbokföringsbyrån att vederbörande önskar bära det namn som förvärvats i en annan medlemsstat istället för det namn som följer vid en tillämpning av tysk rätt om personers rättsliga status, under förutsättning att namnet förvärvats under en stadigvarande vistelse i den andra medlemsstaten, det vill säga en vistelse av viss varaktighet och som lett till en viss social integration. Detta krav syftar till att hindra tyska medborgare från att göra kortare vistelser – med det enda syftet att kringgå nationell lagstiftning om personers rättsliga status – i andra medlemsstater där lagstiftningen är mer fördelaktig för att de ska kunna förvärva det namn de önskar.
Såsom påpekats i punkt 35 ovan är en persons för- och efternamn en del av dennes identitet och privatliv, vars skydd säkerställs genom artikel 7 i stadgan, samt artikel 8 i Europakonventionen.
I Europadomstolens dom av den 25 november 1994, Stjerna/Finland (ECLI:CE:ECHR:1994:1125JUD001813191, § 38 och 39), fastställde Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna att namn spelar en avgörande roll för att kunna identifiera personer och ansåg att de finska myndigheternas vägran att låta en sökande ta ett nytt, unikt efternamn inte nödvändigtvis var att anse som en inskränkning i utövandet av dennas rätt till skydd för sitt privatliv, vilket däremot hade varit fallet om klaganden till exempel hade varit tvungen att byta efternamn. Den erkände emellertid att det kan finnas verkliga skäl till att en individ vill byta namn, men medgav samtidigt att lagenliga inskränkningar av denna möjlighet kan vara motiverade av allmänintresset, exempelvis för att säkerställa en korrekt folkbokföring eller för att skydda det sätt på vilket en person kan identifieras och att knyta bäraren av ett givet namn till en familj.
Under dessa förutsättningar kan den omständigheten att ett namnbyte genomförts frivilligt inte i sig anses skada allmänintresset och följaktligen inte anges som enda grund för en begränsning av artikel 21 FEUF. Därmed kan de tyska myndigheterna inte vägra att erkänna ett namn som en tysk medborgare lagenligen erhållit i en annan medlemsstat endast av den anledningen att namnbytet skedde av personliga skäl och utan att beakta de bakomliggande orsakerna till namnbytet.
Vad särskilt angår frivilliga namnbyten har den tyska regeringen uttryckt oro över möjligheten att kunna hindra att nationell lagstiftning om personers rättsliga status kringgås genom att friheten att röra sig och de rättigheter som följer därmed utövas enbart i detta syfte. Härvid påpekar domstolen att den redan, i punkt 24 i dom av den 9 mars 1999, Centros (
C‑2012/97
,
EU:C:1999:126
), slagit fast att en medlemsstat har rätt att vidta åtgärder som syftar till att förhindra att vissa av dess medborgare på ett otillbörligt sätt försöker undandra sig den nationella lagstiftningen genom att använda sig av de möjligheter som ges i fördraget och att medborgarna inte har rätt att åberopa bestämmelser i unionsrätten när det är fråga om missbruk eller bedrägeri.
Vägran att erkänna klagandens brittiska namn kan således inte motiveras endast på grund av att namnändringen skett på klagandens eget initiativ och utan att beakta orsakerna till namnbytet.
Namnets längd
Enligt den hänskjutande domstolen är även ett av syftena med den tyska rättsordningen att undvika namn som är oproportionerligt långa eller alltför komplicerade. Den har härvid anfört att det namn som klaganden i det nationella målet har valt, nämligen ”Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”, för tyska förhållanden är osedvanligt långt.
Som svar på Tysklands argument att det, av praktiska skäl och i syfte att begränsa namnens längd, inte är tillåtet enligt tysk rätt att ha sammansatta namn, har domstolen redan, i punkt 36 i dom av den 14 oktober 2008, Grunkin och Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
), slagit fast att sådana överväganden om förenklad administration inte är tillräckliga för att motivera hinder för den fria rörligheten.
Avskaffandet av privilegier och förbudet mot att bära adelstitlar eller återskapa ett intryck av adligt ursprung
Enligt staden Karlsruhes centrala rättstjänst och den tyska regeringen är principen om alla tyska medborgares likhet inför lagen, och det konstitutionella valet att avskaffa privilegier och ojämlikheter på grund av börd eller ställning samt förbjuda adelstitlar som sådana, vilket konkretiseras genom artikel 109 tredje stycket i Weimarförfattningen jämförd med artikel 123 i grundlagen, sådana objektiva skäl som kan motivera en begränsning av den fria rörligheten. Att erkänna ett självvalt namn, som är sammansatt av flera adelstitlar och som förvärvats i en annan medlemsstat utan att det skett en ändring av vederbörandes civilrättsliga ställning genom en tillämpning av familjerättsliga bestämmelser, skulle innebära att adelstitlar skapades på nytt, vilket skulle strida mot grunderna för den tyska rättsordningen.
Den tyska regeringen har anfört att i enlighet med artikel 123 i grundlagen, jämförd med artikel 109 tredje stycket i Weimarförfattningen, ska alla privilegier och ojämlikheter på grund av börd eller ställning avskaffas i Tyskland. Även om de adelstitlar som bars då Weimarförfattningen trädde i kraft kan fortleva som delar av namn och kan föras vidare på grund av omständigheter avseende personlig ställning, är det förbjudet att skapa nya adelstitlar och att bevilja sådana titlar. Den tyska regeringen har påpekat att enligt fast nationell rättspraxis förbjuder artikel 109 tredje stycket i Weimarförfattningen att ett namn innehållande en adelstitel som en del av namnet beviljas genom namnbyte, och det är även förbjudet att återskapa ett intryck av adligt ursprung, bland annat genom namnbyte. Enligt den tyska regeringen ingår dessa bestämmelser i grunderna för den tyska rättsordningen och syftar till att säkerställa en jämlik behandling av alla tyska medborgare.
Staden Karlsruhes centrala rättstjänst och den tyska regeringen har härvid hänvisat till punkt 94 i domen av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), där domstolen fann att en vägran av en medlemsstats myndigheter att erkänna efternamnet, i dess helhet, på en medborgare i denna medlemsstat, såsom det har fastställts i en annan medlemsstat i vilken personen i fråga var bosatt, i samband med att vederbörande blev adopterad i vuxen ålder av en medborgare i denna andra medlemsstat, inte kunde anses vara en åtgärd som omotiverat begränsade unionsmedborgarnas rätt att fritt röra sig och uppehålla sig i medlemsstaterna, när efternamnet innehöll en adelstitel som inte var tillåten i den förstnämnda medlemsstaten enligt dess konstitutionella rätt.
Som den hänskjutande domstolen påpekat är det visserligen riktigt att tysk rätt skiljer sig från de österrikiska bestämmelser som prövades inom ramen för målet som gav upphov till domen av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), genom att den inte uppställer något strikt förbud mot att använda och föra vidare adelstitlar, då dessa kan bäras som en integrerad del av ett namn. Sett mot bakgrund av tyska konstitutionella val ska det emellertid i förevarande mål medges att artikel 109 tredje stycket i Weimarförfattningen, som är en sådan del av en medlemsstats nationella identitet som avses i artikel 4.2 EUF, kan beaktas som en motivering för att begränsa den rätt till fri rörlighet för personer som fastställs genom unionsrätten.
Den motivering som avser principen om alla tyska medborgares likhet inför lagen och det konstitutionella valet att avskaffa privilegier och ojämlikheter, samt att förbjuda adelstitlar som sådana, ska tolkas som en grund som hänför sig till grunderna för rättsordningen.
Enligt fast rättspraxis kan objektiva skäl avseende grunderna för rättsordningen motivera att en medlemsstat vägrar att erkänna en av sina medborgares namn, i en form som erhållits i en annan medlemsstat (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 oktober 2008, Grunkin och Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
, punkt
, samt dom av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, punkt
).
Domstolen har vid upprepade tillfällen slagit fast att begreppet grunderna för rättsordningen (ordre public) ska tolkas restriktivt, när det används för att motivera ett undantag från en grundläggande frihet, varför dess räckvidd inte kan bestämmas ensidigt av varje medlemsstat utan kontroll från Europeiska unionens institutioners sida. Således kan undantaget avseende grunderna för rättsordningen med framgång åberopas enbart då det föreligger ett verkligt och tillräckligt allvarligt hot som påverkar ett grundläggande samhällsintresse (se dom av den 14 oktober 2004, Omega,
C‑36/02
,
EU:C:2004:614
, punkt
och där angiven rättspraxis, samt dom av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, punkt
).
De särskilda omständigheter som skulle kunna motivera en tillämpning av begreppet grunderna för rättsordningen kan dock variera från ett land till ett annat och från en tid till en annan. I detta avseende är det därför nödvändigt att tillerkänna de behöriga nationella myndigheterna ett utrymme för skönsmässig bedömning inom de ramar som fastställts i fördraget (se dom av den 14 oktober 2004, Omega,
C‑36/02
,
EU:C:2004:614
, punkt
och där angiven rättspraxis, samt dom av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, punkt
).
I förevarande fall har den tyska regeringen anfört att artikel 109 tredje stycket i Weimarförfattningen – som avskaffar adelsprivilegier och adelstitlar som sådana och förbjuder att det skapas titlar som ger intryck av adligt ursprung, även som en del av namn – utgör ett genomförande av den allmänna principen om alla tyska medborgares likhet inför lagen.
Såsom domstolen har påpekat i punkt 89 i domen av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), eftersträvar unionens rättsordning onekligen ett upprätthållande av likhetsprincipen såsom en allmän rättsprincip. Denna princip fastställs även i artikel 20 i stadgan.
Det råder således inget tvivel om att syftet att upprätthålla likhetsprincipen är ett legitimt syfte enligt unionsrätten.
Åtgärder som begränsar en grundläggande frihet kan anses vara motiverade av skäl avseende grunderna för rättsordningen enbart om de är ägnade att säkerställa förverkligandet av de syften som eftersträvas, samt är nödvändiga för att skydda de intressen som de avser att säkerställa och enbart om dessa syften inte kan uppnås genom åtgärder med mindre begränsande verkan (se dom av den 14 oktober 2004, Omega,
C‑36/02
,
EU:C:2004:614
, punkt
, dom av den 10 juli 2008, Jipa,
C‑33/07
,
EU:C:2008:396
, punkt
, och dom av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, punkt
).
Domstolen har i detta avseende redan slagit fast att det inte är absolut nödvändigt att en begränsande åtgärd som vidtagits av myndigheterna i en medlemsstat motsvaras av en uppfattning som delas av samtliga medlemsstater beträffande sättet att skydda den grundläggande rättigheten eller det aktuella legitima intresset, och att det förhållandet att en medlemsstat har valt ett annat skyddssystem än det som har antagits i en annan medlemsstat inte utesluter att bestämmelserna på området är nödvändiga och står i proportion till sitt syfte (dom av den 14 oktober 2004, Omega,
C‑36/02
,
EU:C:2004:614
, punkt
och
, samt dom av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, punkt
). Det ska även erinras om att unionen enligt artikel 4.2 EUF ska respektera medlemsstaternas nationella identitet, i vilken även ett republikanskt statsskick ingår (dom av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
, punkt
).
I punkt 93 i domen av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
) fastställde domstolen att det inte framstår som oproportionerligt att en medlemsstat försöker säkerställa att likhetsprincipen uppnås genom att förbjuda sina medborgare att förvärva, inneha eller använda adelstitlar eller adelsmarkörer som kan få andra att tro att personen i fråga innehar en sådan titel. Domstolen fann således att genom att vägra att erkänna de adelsrelaterade delarna av ett sådant namn som var aktuellt i det mål som gav upphov till ovannämnda dom, föreföll de österrikiska folkbokföringsmyndigheterna inte ha gått utöver vad som var nödvändigt för att säkerställa att det eftersträvade grundläggande konstitutionella syftet uppnåddes.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att även om en sådan administrativ praxis såsom den i det nationella målet, bestående i att vägra erkänna tillkännagivanden av valda namn, motiveras av skäl som avser grunderna för rättsordningen och som återfanns bland grunderna för den österrikiska lagstiftning som det hänvisats till i föregående punkt, innehåller den tyska rättsordningen – till skillnad från den österrikiska – inget strikt förbud mot att bevara adelstitlar. Sedan Weimarförfattningen trädde i kraft tilldelas inga nya sådana titlar som bars vid tidpunkten för ikraftträdandet, men har bevarats som delar av namn. Följaktligen är det erkänt att, oaktat det faktum att adeln avskaffats i Tyskland, tyska medborgare på grund av sin härkomst bär delar av namn som motsvarar gamla adelstitlar. Enligt nu gällande tysk rätt om personers rättsliga status är det dessutom möjligt att förvärva sådana delar av namn även genom adoption.
Det skulle däremot strida mot den tyska lagstiftarens avsikt om tyska medborgare ånyo kunde anta de avskaffade adelstitlarna genom att utnyttja en annan medlemsstats lagstiftning. Att systematiskt erkänna sådana namnbyten som de som är aktuella i det nationella målet skulle nämligen kunna leda till ett dylikt resultat.
Eftersom det är tillåtet i Tyskland för vissa personer att bära namn som innehåller delar av gamla adelstitlar, inställer sig frågan huruvida förbudet mot att själv välja ett nytt namn med sådana titlar och de tyska myndigheternas praxis att vägra erkänna ett sådant namn, är lämpliga och nödvändiga åtgärder för att säkerställa förverkligandet av syftet att skydda grunderna i den tyska rättsordningen, vilken utmärks av principen om alla tyska medborgares likhet inför lagen.
I motsats till målet som gav upphov till domen av den 22 december 2010, Sayn-Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), kräver en bedömning av huruvida en sådan praxis som den som är aktuell i det nationella målet är proportionerlig en analys och en avvägning av olika rättsliga intressen och faktiska omständigheter som är specifika för den berörda medlemsstaten – en bedömning som den hänskjutande domstolen är bättre lämpad än EU-domstolen att utföra.
Det ankommer i synnerhet på den hänskjutande domstolen att bedöma huruvida de tyska folkbokföringsmyndigheterna inte har gått utöver vad som är nödvändigt för att säkerställa förverkligandet av de grundläggande konstitutionella syften som eftersträvas genom dessa myndigheters vägran att erkänna det namn klaganden förvärvat i Förenade kungariket, med hänvisning till att det krävs att det är förbjudet för tyska medborgare att under vissa förutsättningar förvärva och använda adelstitlar eller adelsmarkörer som kan ge intryck av att den som bär namnet innehar en sådan titel, för att syftet att säkerställa principen om alla tyska medborgares likhet inför lagen ska kunna uppnås.
Vid en avvägning mellan den rätt till fri rörlighet som tillerkänns unionsmedborgarna genom artikel 21 FEUF och de legitima intressen som eftersträvas genom de begränsningar den tyska lagstiftaren uppställt för användningen och återskapandet av adelstitlar, ska ett flertal faktorer beaktas. Även om dessa faktorer inte i sig kan anges som motivering, ska de likväl beaktas vid en prövning av proportionaliteten.
Å ena sidan ska det således beaktas att klaganden har utövat denna rätt till fri rörlighet och att han har både tyskt och brittiskt medborgarskap, att de delar av hans namn som han förvärvade i Förenade kungariket, och som enligt de tyska myndigheterna skadar grunderna för den tyska rättsordningen, formellt sett inte utgör adelstitlar i vare sig Tyskland eller Förenade kungariket, och att den tyska domstol som ålade de behöriga myndigheterna att registrera klagandens dotters namn såsom det registrerats hos de brittiska myndigheterna, inklusive dess adelsmarkörer, inte ansåg att denna registrering stred mot grunderna för rättsordningen.
Å andra sidan är det även viktigt att beakta att det överlagda namnbytet skett genom ett val som motiverats av klagandens rent personliga skäl, att den divergens mellan namnen som uppstått beror vare sig på omständigheter avseende hans födelse, en adoption eller förvärvet av brittiskt medborgarskap, och att namnet som valts i Förenade kungariket innehåller delar som ger ett intryck av att klaganden har adligt ursprung, trots att de formellt sett inte utgör adelstitlar i vare sig Tyskland eller Förenade Kungariket.
Det ska under alla omständigheter understrykas att även om det objektiva skäl som avser grunderna för rättsordningen och principen om tyska medborgares likhet inför lagen, för det fall att detta skäl vidhålls, kan motivera de tyska myndigheternas vägran att erkänna klagandens byte av efternamn, kan det däremot inte motivera vägran att erkänna hans byte av förnamn.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artikel 21 FEUF ska tolkas så, att myndigheterna i en medlemsstat inte är skyldiga att erkänna det namnet på en medborgare i denna medlemsstat, när han eller hon även är medborgare i en annan medlemsstat och där har förvärvat ett namn som han eller hon själv har valt och som innehåller flera adelsmarkörer, vilket inte är tillåtet enligt lagstiftningen i den första medlemsstaten, sedan det fastställts att en sådan vägran att erkänna namnet är motiverad av skäl som avser grunderna för rättsordningen såtillvida att det är lämpligt och nödvändigt för att säkerställa att principen om alla medborgares likhet inför lagen i den medlemsstaten respekteras, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

Artikel 21 FEUF ska tolkas så, att myndigheterna i en medlemsstat inte är skyldiga att erkänna namnet på en medborgare i denna medlemsstat, när han eller hon även är medborgare i en annan medlemsstat och där har förvärvat ett namn som han eller hon själv har valt och som innehåller flera adelsmarkörer, vilket inte är tillåtet enligt lagstiftningen i den första medlemsstaten, sedan det fastställts att en sådan vägran att erkänna namnet är motiverad av skäl som avser grunderna för rättsordningen såtillvida att det är lämpligt och nödvändigt för att säkerställa att principen om alla medborgares likhet inför lagen i den medlemsstaten respekteras, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.