CELEX: 62019CJ0402
Преюдициално запитване
Пространство на свобода, сигурност и правосъдие
Директива 2008/115/ЕО
Връщане на гражданите на трети страни, които са в незаконен престой
Родител на непълнолетно дете, което страда от тежко заболяване
Решение за връщане
Съдебно обжалване
Автоматично суспензивно действие
Гаранции при връщане
Основни потребности
Членове 7, 19 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 5 и 13 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (
ОВ L 348, 2008 г., стр. 98
).
Запитването е отправено в рамките на спор между LM, гражданин на трета страна, и Centre public d’action sociale de Seraing (Обществен център за социални грижи в Серен, Белгия) (наричан по-нататък „CPAS“) относно решенията на последния за спиране на социалната помощ на LM.
Правна уредба
Правото на Съюза
Член 3 от Директива 2008/115 гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
3)
„връщане“ е процесът на връщане на гражданин на трета страна — при доброволно или принудително изпълнение на задължение за връщане — в:
–
неговата страна на произход, или
–
страна на транзитно преминаване в съответствие със споразумения на Общността или двустранни споразумения за обратно приемане или други договорености; или
–
трета страна, в която гражданинът на трета страна доброволно решава да се върне и в която ще бъде приет;
4)
„решение за връщане“ е административно или съдебно решение или друг акт, което определя или обявява за незаконен престоя на гражданин на трета страна и налага или постановява задължение за връщане;
5)
„извеждане“ е принудителното изпълнение на задължението за връщане и по-специално физическото транспортиране извън държавата членка“.
Член 5 от тази директива гласи:
„При прилагането на настоящата директива държавите членки надлежно вземат предвид:
[…]
в)
здравословното състояние на засегнатия гражданин на трета страна,
и спазват принципа на „забрана за връщане“.
Член 8, параграф 3 от посочената директива предвижда:
„Държавите членки могат да приемат отделно административно или съдебно решение или акт за постановяване на извеждането“.
Член 9 от същата директива, озаглавен „Отлагане на извеждането“, предвижда в параграф 1:
„Държавите членки отлагат извеждането:
a)
когато това би нарушило принципа на „забрана за връщане“ или
б)
за продължителността на разрешено спиране на изпълнението в съответствие с член 13, параграф 2“.
Член 13, параграфи 1 и 2 от Директива 2008/115 гласи:
„1.   Засегнатият гражданин на трета страна има право на ефективни средства за защита, които му позволяват да обжалва или да иска преразглеждане на решенията, свързани с връщане, посочени в член 12, параграф 1, пред компетентен съдебен или административен орган, или пред компетентен орган, съставен от членове, които са безпристрастни и чиято независимост е гарантирана.
2.   Посоченият в параграф 1 орган има правомощието да преразглежда решенията за връщане, посочени в член 12, параграф 1, включително възможността за временно спиране на принудителното им изпълнение, освен ако временното спиране не е вече приложимо съгласно националното законодателство“.
Член 14, параграф 1 от тази директива гласи:
„Държавите членки гарантират, с изключение на ситуацията, предвидена в членове 16 и 17, че доколкото е възможно се вземат предвид следните принципи по отношение на граждани на трети страни по време на предоставения срок за доброволно напускане в съответствие с член 7 или по време на сроковете, за които извеждането е отложено в съответствие с член 9:
a)
запазва се целостта на семейството с членове на семейството, намиращи се на тяхна територия;
б)
предоставят се спешни медицински грижи и основно лечение на болести;
в)
предоставя се достъп до основните елементи на образователната система на малолетни или непълнолетни лица в зависимост от продължителността на престоя им;
г)
вземат се предвид специалните потребности на уязвимите лица“.
Белгийското право
Член 57, параграф 2 от Loi organique du 8 juillet 1976 des centres publics d’action sociale (Устройствения закон от 8 юли 1976 г. за обществените центрове за социални грижи) в редакцията му, приложима към спора по главното производство, предвижда:
„Чрез дерогация от другите разпоредби от настоящия закон задачата на обществения център за социални грижи се свежда до:
1°
предоставяне на спешна медицинска помощ за чужденците, които пребивават незаконно в Кралството;
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
На 20 август 2012 г. LM подава от свое име и от името на своята малолетна към онзи момент дъщеря, R, молби за издаване на разрешение за пребиваване по медицински причини, като се основава на обстоятелството, че R страда от няколко тежки заболявания.
На 6 март 2013 г. тези молби са обявени за допустими и LM започва да получава социална помощ, изплащана от CPAS.
След това компетентният орган издава три решения, с които отхвърля подадените от LM молби за издаване на разрешение за пребиваване, но впоследствие оттегля тези решения. На 8 февруари 2016 г. е издадено четвърто решение за отхвърляне на тези молби. Това решение е съпътствано от заповед за доброволно напускане на територията на Белгия.
На 25 март 2016 г. LM подава жалба с искане за отмяна и за спиране на изпълнението на посоченото решение за отхвърляне на неговите молби и на заповедта за доброволно напускане на страната пред Conseil du contentieux des étrangers (Съвет по споровете във връзка с режима на чужденците, Белгия).
CPAS спира социалната помощ на LM, считано от 26 март 2016 г. — датата, на която изтича срокът за доброволно напускане, който му е предоставен със заповедта за напускане на територията на Белгия. CPAS обаче предоставя на LM право на спешна медицинска помощ, считано от 22 март 2016 г.
Вследствие на образуваното по молба на LM производство по допускане на привременна мярка за защита пред Tribunal du travail de Liège (Съд по трудови спорове Лиеж, Белгия) социалната помощ на заинтересованото лице е възобновена.
С две решения от 16 май 2017 г. CPAS отново спира социалната помощ, считано от 11 април 2017 г. — датата, на която дъщерята на LM е навършила пълнолетие.
LM обжалва тези решения пред Tribunal du travail de Liège (Съд по трудови спорове, Лиеж). С решение от 16 април 2018 г. този съд приема, че спирането на социалната помощ е правно обосновано, считано от датата, на която R е навършила пълнолетие.
На 22 май 2018 г. LM подава въззивна жалба срещу това съдебно решение пред Cour du travail de Liège (Апелативен съд по трудови спорове, Лиеж, Белгия).
Този съд констатира, че предвидимото влошаване на здравословното състояние на R в случай на връщане в страната ѝ на произход, изглежда, напълно съответства на прага на тежест, който се изисква, за да се приеме, че извеждането на заинтересованото лице би го изложило на нечовешко или унизително отношение. Освен това той отбелязва, че с оглед на здравословното състояние на R присъствието на баща ѝ близо до нея продължава да бъде все така необходимо, както и когато е била непълнолетна.
При тези обстоятелства Cour du travail de Bruxelles (Апелативен съд по трудови спорове, Лиеж) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Противоречи ли член 57, параграф 2, първа алинея, 1° от белгийския Устройствен закон от 8 юли 1976 г. за обществените центрове за социални грижи на членове 5 и 13 от Директива 2008/115/EО във връзка с член 19, параграф 2 и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, както и с член 14, параграф 1, буква б) от тази директива и членове 7 и 12 от Хартата на основните права […], така както са тълкувани в решение [от 18 декември 2014 г., Abdida (
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
)]:
–
първо, доколкото води до лишаване на чужденец, гражданин на трета държава, който пребивава незаконно на територията на държава членка, от поемането, доколкото е възможно, на основните му потребности по време на разглеждане на подадената от него от свое име и в качеството му на представител на своето все още непълнолетно към този момент дете жалба за отмяна и за спиране на изпълнението на решение, с което им се нарежда да напуснат територията на държава членка,
–
въпреки че, второ, от една страна, посоченото дете, което понастоящем е пълнолетно, страда от тежко заболяване и изпълнението на това решение може да го изложи на сериозен риск от тежко и необратимо влошаване на здравословното му състояние и от друга страна, присъствието на този родител до неговото пълнолетно дете се счита от лекарите за необходимо поради неговата уязвимост, произтичаща от здравословното му състояние (рецидивиращи кризи на сърповидно-клетъчна анемия и необходимост от хирургично лечение за избягване на парализа)?“.
По преюдициалния въпрос
По допустимостта
Белгийското правителство поддържа, че преюдициалното запитване е недопустимо, тъй като се отнася до съвместимостта на норма от белгийското право с различни разпоредби от Директива 2008/115 и от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), а според него не съществува никаква връзка между положението на LM и правото на Съюза.
Така според това правителство LM не може да претендира за социална помощ. Всъщност той не бил предмет на извеждане и не се намирал в някое от положенията по член 14 от тази директива, тъй като, от една страна, предоставеният му срок за доброволно напускане бил изтекъл и от друга страна, не се намирал в период, през който извеждането е отложено.
Освен това, тъй като LM не страда от тежко заболяване, евентуалното му извеждане не можело да представлява нарушение на член 5 от посочената директива във връзка с член 19, параграф 2 от Хартата. Така положението му не било сходно с положението по делото, по което е постановено решение от 18 декември 2014 г., Abdida (
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
).
В това отношение следва да се припомни, че системата за сътрудничество, установена от член 267 ДФЕС, е основана на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда. В производство, образувано съгласно този член, националните разпоредби трябва да се тълкуват от юрисдикциите на държавите членки, а не от Съда и той не бива да се произнася относно съвместимостта на норми на вътрешното право с разпоредбите на правото на Съюза. Съдът обаче е компетентен да предостави на националната юрисдикция всички насоки за тълкуване на правото на Съюза, които да ѝ позволят да прецени съвместимостта на нормите на вътрешното право с правната уредба на Съюза (вж. в този смисъл решение от 17 декември 1981 г., Frans-Nederlandse Maatschappij voor Biologische Producten,
272/80
,
EU:C:1981:312
, т.
и от 30 април 2020 г., CTT — Correios de Portugal,
C‑661/18
,
EU:C:2020:335
, т.
).
Следователно, макар да е вярно, че с така формулирания преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска от Съда да се произнесе дали разпоредба от вътрешното право е съвместима с правото на Съюза, няма пречка Съдът да даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, като ѝ предостави необходимите насоки за тълкуване на правото на Съюза, които ще ѝ позволят сама да се произнесе по съвместимостта на вътрешното право с правото на Съюза. Вследствие на това, доколкото този въпрос се отнася до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (вж. в този смисъл определение от 30 април 2020 г., CTT — Correios de Portugal,
C‑661/18
,
EU:C:2020:335
, т.
и цитираната съдебна практика).
От друга страна, трябва да се констатира, че целта на поставения въпрос е да се установи по-специално дали член 14 от Директива 2008/115 е приложим към гражданин на трета страна, като жалбоподателя в главното производство, дори да не страда от тежко заболяване. Ето защо преценката на довода на белгийското правителство, че положението на LM няма никаква връзка с правото на Съюза, е неразривно свързана с отговора, който следва да се даде на поставения въпрос, и следователно не може да доведе до недопустимостта на този въпрос (вж. по аналогия решения от 17 януари 2019 г., KPMG Baltics,
C‑639/17
,
EU:C:2019:31
, т.
и от 3 декември 2019 г., Iccrea Banca,
C‑414/18
,
EU:C:2019:1036
, т.
).
От това следва, че поставеният въпрос е допустим.
По същество
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 5, 13 и 14 от Директива 2008/115 във връзка с член 7, член 19, параграф 2, член 21 и член 47 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национално законодателство, което не предвижда поемането, доколкото е възможно, на основните потребности на гражданин на трета страна, когато:
–
той е обжалвал издаденото спрямо него решение за връщане,
–
пълнолетното дете на този гражданин на трета страна страда от тежко заболяване,
–
присъствието на посочения гражданин на трета страна при това пълнолетно дете е абсолютно необходимо за детето, и
–
от името на посоченото пълнолетно дете е подадена жалба срещу издаденото спрямо него решение за връщане, чието изпълнение може да го изложи на сериозен риск от тежко и необратимо влошаване на здравословното му състояние.
Член 14 от Директива 2008/115 предвижда някои гаранции при връщане, по-специално по време на сроковете, за които извеждането е отложено в съответствие с член 9 от тази директива (решение от 18 декември 2014 г., Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, т.
).
Макар от акта за преюдициално запитване да е видно, че белгийските органи формално не са решили да отложат извеждането на жалбоподателя в главното производство, от практиката на Съда следва, че предвиденото в член 9, параграф 1, буква б) от посочената директива задължение за отлагане на извеждането се прилага във всички случаи, в които държавата членка е задължена да спре изпълнението на решение за връщане при подадена жалба срещу него (вж. в този смисъл решение от 18 декември 2014 г., Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, т.
).
От това следва, че посочените в член 14 от Директива 2008/115 гаранции при връщане трябва да бъдат предоставени в случаите, в които съответната държава членка е длъжна да предостави на гражданин на трета страна жалба с автоматично суспензивно действие срещу решение за връщане, на което е адресат (вж. в този смисъл решение от 18 декември 2014 г., Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, т.
и
).
Ето защо, за да се отговори на поставения въпрос, следва да се установи дали бащата на тежко болно пълнолетно дете, чието присъствие при детето е абсолютно необходимо, трябва да има право да подаде такава жалба със суспензивно действие в случай като разглеждания в главното производство.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 13, параграфи 1 и 2 от Директива 2008/115 гражданинът на трета страна трябва да има ефективно средство за защита, което му позволява да обжалва или да иска преразглеждане на решението за връщане, на което е адресат, но това средство за защита няма непременно суспензивно действие (вж. в този смисъл решение от 18 декември 2014 г., Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, т.
и
).
Характеристиките на това производство по обжалване обаче трябва да се определят в съответствие с член 47 от Хартата, съгласно който всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в него условия и с принципа на забрана за връщане, гарантиран по-специално в член 19, параграф 2 от Хартата и в член 5 от Директива 2008/115 (вж. в този смисъл решения от 18 декември 2014 г., Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, т.
и от 19 юни 2018 г., Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
, т.
и
).
Въз основа на изложените по-горе съображения Съдът стига до извода, че жалбата срещу решение за връщане трябва да има автоматично суспензивно действие, за да се гарантира на засегнатия гражданин на трета страна спазването на изискванията, произтичащи от принципа на забрана за връщане и от член 47 от Хартата, доколкото това решение може да изложи този гражданин на реален риск да понесе отношение, което е в разрез с член 19, параграф 2 от Хартата (вж. в този смисъл решение от 19 юни 2018 г., Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
, т.
).
Такъв е случаят по-специално когато изпълнението на решение за връщане може да изложи гражданин на трета страна, който страда от тежко заболяване, на сериозен риск от тежко и необратимо влошаване на здравословното му състояние (вж. в този смисъл решение от 18 декември 2014 г., Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, т.
).
Трябва обаче да се констатира, че родителят на такъв гражданин на трета страна не е пряко изложен — само поради това си качество — на риска да понесе отношение, което е в разрез с член 19, параграф 2 от Хартата, в случай на изпълнение на решение за връщане.
Въпреки това трябва да се подчертае, че в крайна сметка задължението в определени случаи да се предостави на гражданин на трета страна, който страда от тежко заболяване, правото да подаде жалба с автоматично суспензивно действие срещу решението за връщане, на което е адресат, има за цел да гарантира, че това решение няма да бъде изпълнено, преди компетентният орган да разгледа изтъкнатите в подкрепа на тази жалба доводи, тъй като изпълнението на това решение би означавало посоченият гражданин да бъде върнат в трета страна, в която има опасност да бъде подложен на нечовешко или унизително отношение (вж. в този смисъла решение от 18 декември 2014 г., Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, т.
и
).
Ето защо целта на това задължение е да позволи на засегнатото лице временно да остане на територията на държавата членка, която е издала решение за връщането му.
Когато обаче поради здравословното си състояние това лице е изцяло зависимо от родител, чието присъствие близо до него е абсолютно необходимо, изпълнението на издадено по отношение на този родител решение за връщане на практика може да попречи на посоченото лице да остане временно на територията на тази държава членка, тъй като родителят трябва незабавно да замине за трета страна.
Следователно разрешаването на изпълнението на такова решение за връщане преди компетентният орган да разгледа доводите, свързани с положението на детето, на практика може да лиши посоченото дете от закрилата, от която то трябва да се ползва по силата на членове 5 и 13 от Директива 2008/115 във връзка с член 19, параграф 2 и член 47 от Хартата. Ето защо, за да се гарантира ефективността на тази защита, в приложение на тези разпоредби родителят на това дете трябва да има право да подаде жалба с автоматично суспензивно действие срещу издаденото спрямо него решение за връщане.
Обстоятелството, че към датата на приемане на решението за връщане на родителя съответното дете е било пълнолетно или е придобило пълнолетие в хода на производството, е без значение в това отношение, стига да е установено, че макар детето да е пълнолетно, то продължава да е зависимо от своя родител.
Освен това, тъй като белгийското правителство поддържа, че жалба с автоматично суспензивно действие трябва да бъде гарантирана във всички случаи само срещу решение за извеждане, но не и срещу решение за връщане, следва да се уточни, че съдебната защита, предоставена на гражданин на трета страна, адресат на решение за връщане, чието изпълнение може да го изложи на реален риск да понесе отношение, което е в разрез с член 19, параграф 2 от Хартата, би била недостатъчна, ако този гражданин на трета страна не разполага с такава жалба със суспензивно действие срещу това решение от момента на съобщаването му.
Всъщност, от една страна, от член 3, точки 3—5 от Директива 2008/115 следва, че по дефиниция решението за връщане налага или постановява задължение за гражданина на трета страна, който е негов адресат, да се върне в трета страна, докато понятието „извеждане“ обозначава физическото транспортиране на този гражданин на трета страна извън съответната държава членка.
Следователно дори в държава членка, в която съгласно член 8, параграф 3 от тази директива е издаден отделен акт, с който се разпорежда извеждане, след издаването на решение за връщане, само по себе си това решение не позволява да се разреши на съответния гражданин на трета страна временно да остане на територията на тази държава членка до разглеждането на доводите, изложени в подкрепа на жалбата срещу посоченото решение. Следователно, за да се постигне целта, посочена в точка 39 от настоящото решение, трябва да се гарантира спиране на изпълнението на решението за връщане, което не може да се замени надлежно със спиране на изпълнението на решението за извеждане, което може да бъде прието впоследствие.
От друга страна, изрично установената от законодателя на Съюза връзка между член 9, параграф 1, буква б), член 13, параграф 2 и член 14, параграф 1 от Директива 2008/115 показва, че последната разпоредба има за цел по-специално да предостави минимални гаранции на гражданите на трети страни по време на всеки период, през който задължително трябва да се отложи изпълнението на наложеното им задължение за връщане.
Предложеното от белгийското правителство разрешение обаче би позволило на държавите членки да предоставят такива гаранции само в случаите, когато освен решение за връщане е издадено и решение за извеждане. Така компетентните органи биха могли да отложат по свое усмотрение предоставянето на тези гаранции като не приемат решение за извеждане.
Впрочем в точка 56 от решение от 19 юни 2018 г., Gnandi (
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
) Съдът е уточнил, че задължението в определени хипотези да се предвиди жалба с автоматично суспензивно действие срещу решение за връщане, се налага a fortiori по отношение на евентуално решение за извеждане, и така е постановил, че това задължение не се ограничава до последния вид решения.
Освен това, що се отнася до доводите на белгийското правителство, с които се цели да се докаже, че белгийското законодателство, което урежда жалбите срещу решенията за връщане, е в съответствие с правото на Съюза, следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда, посочена в точка 24 от настоящото решение, в рамките на производство по член 267 ДФЕС Съдът не следва да се произнася по съвместимостта на норми на вътрешното право с разпоредбите на правото на Съюза.
От гореизложеното следва, че гражданин на трета страна, родител на тежко болно пълнолетно дете, което е зависимо от него и спрямо което е издадено решение за връщане, чието изпълнение би могло да го изложи на сериозен риск от тежко и необратимо влошаване на здравословното му състояние, трябва да се ползва от предвидените в член 14 от Директива 2008/115 гаранции при връщане.
По силата на тези гаранции, в приложение на член 14, параграф 1, букви а), б) и г) от тази директива държавите членки трябва да гарантират, че доколкото е възможно, ще се запази целостта на семейството с членове на семейството, намиращи се на тяхна територия, ще се предоставят спешни медицински грижи и основно лечение на болести и ще се вземат предвид специалните потребности на уязвимите лица.
Спазването на тези принципи предполага покриване на основните потребности на гражданин на трета страна като жалбоподателя в главното производство, тъй като в противен случай, както подчертава запитващата юрисдикция и както отбелязва генералният адвокат в точка 93 от заключението си, този жалбоподател няма да може да остане при пълнолетното си дете и да му окаже необходимата подкрепа по време на периода, през който на детето е временно разрешено да остане на територията на съответната държава членка (вж. по аналогия решение от 18 декември 2014 г., Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, т.
).
Това задължение обаче възниква само ако този гражданин на трета страна няма средства да покрие потребностите си (вж. в този смисъл решение от 18 декември 2014 г., Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, т.
).
Освен това държавите членки са компетентни да определят формата, в която да се поемат основните потребности на съответния гражданин на трета страна (вж. в този смисъл решение от 18 декември 2014 г., Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, т.
). Следователно не може да се изключи възможността тези потребности да се поемат под формата на социална помощ, предоставяна пряко на пълнолетното дете, при условие че тя е подходяща и достатъчна, за да гарантира поемането на тези потребности и за да позволи на родителя на детето да му окаже необходимата подкрепа, което евентуално трябва да провери от запитващата юрисдикция.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че членове 5, 13 и 14 от Директива 2008/115 във връзка с член 7, член 19, параграф 2, член 21 и член 47 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национално законодателство, което не предвижда поемането, доколкото е възможно, на основните потребности на гражданин на трета страна, когато:
–
той е обжалвал издаденото спрямо него решение за връщане,
–
пълнолетното дете на този гражданин на трета страна страда от тежко заболяване,
–
присъствието на посочения гражданин на трета страна при това пълнолетно дете е абсолютно необходимо,
–
от името на посоченото пълнолетно дете е подадена жалба срещу издадено спрямо него решение за връщане, чието изпълнение би могло да го изложи на сериозен риск от тежко и необратимо влошаване на здравословното му състояние, и
–
същият този гражданин на трета страна няма средства да покрие потребностите си.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

Членове 5, 13 и 14 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни във връзка с член 7, член 19, параграф 2, член 21 и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национално законодателство, което не предвижда поемането, доколкото е възможно, на основните потребности на гражданин на трета страна, когато:

–
той е обжалвал издаденото спрямо него решение за връщане,
–
пълнолетното дете на този гражданин на трета страна страда от тежко заболяване,
–
присъствието на посочения гражданин на трета страна при това пълнолетно дете е абсолютно необходимо,
–
от името на посоченото пълнолетно дете е подадена жалба срещу издадено спрямо него решение за връщане, чието изпълнение би могло да го изложи на сериозен риск от тежко и необратимо влошаване на здравословното му състояние, и
–
същият този гражданин на трета страна няма средства да покрие основните си потребности.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.