CELEX: 62020CJ0584
Apeliacinis skundas
Bankų sąjunga
Bendras pertvarkymo mechanizmas (BPeM)
Bendras pertvarkymo fondas (BPF)
Ex ante įnašų už 2017 m. apskaičiavimas
Bendros pertvarkymo valdybos (BPV) sprendimo autentiškumo patvirtinimas
Pareiga motyvuoti
Konfidencialūs duomenys
Deleguotojo reglamento (ES) 2015/63 teisėtumas

Apeliaciniais skundais Europos Komisija ir Bendra pertvarkymo valdyba (BPV) prašo panaikinti 2020 m. rugsėjo 23 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą
Landesbank Baden-Württemberg / BPV
(T‑411/17, toliau – skundžiamas sprendimas,
EU:T:2020:435
), kuriuo jis panaikino 2017 m. balandžio 11 d. vykdomosios sudėties BPV priimtą sprendimą dėl
ex ante
įnašų į Bendrą pertvarkymo fondą už 2017 m. (SRB/ES/SRF/2017/05) apskaičiavimo (toliau – ginčijamas sprendimas), kiek tas sprendimas susijęs su
Landesbank Baden-Württemberg
.
Teisinis pagrindas
Direktyva 2014/59/ES
2014 m. gegužės 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/59/ES, kuria nustatoma kredito įstaigų ir investicinių įmonių gaivinimo ir pertvarkymo sistema ir iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 82/891/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/24/EB, 2002/47/EB, 2004/25/EB, 2005/56/EB, 2007/36/EB, 2011/35/ES, 2012/30/ES bei 2013/36/ES ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentai (ES) Nr. 1093/2010 bei (ES) Nr. 648/2012 (
OL L 173, 2014, p. 190
), 105–107 konstatuojamosios dalys išdėstytos taip:
„(105)
apskritai įnašus reikėtų rinkti iš sektoriaus atstovų prieš bet kokį pertvarkymo atvejį ir nepriklausomai nuo jo. Kai išankstinio finansavimo nepakanka finansavimo struktūrų naudojimo nuostoliams ar sąnaudoms padengti, reikėtų rinkti papildomus įnašus papildomoms sąnaudoms ar nuostoliams padengti;
(106)
kad būtų pasiekta kritinė masė ir išvengta procikliško poveikio, kuris atsirastų, jei finansavimo struktūros per sisteminę krizę turėtų remtis vien
ex post
įnašais, būtina pasiekti bent tam tikrą minimalų tikslinį nacionalinių finansavimo struktūrų
ex ante
lėšų lygį;
(107)
siekiant užtikrinti teisingą įnašų apskaičiavimą ir skatinti veikti pagal mažiau rizikingą modelį, įnašai nacionalinėms finansavimo struktūroms turėtų priklausyti nuo įstaigų patiriamos kredito, likvidumo ir rinkos rizikos laipsnio.“
Šios direktyvos 102 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad ne vėliau kaip 2024 m. gruodžio 31 d. jų finansavimo struktūrų finansavimo lėšų suma pasiektų bent 1 % visų įstaigų, turinčių leidimą veikti jų teritorijoje, apdraustųjų indėlių. Valstybės narės gali nustatyti už tą sumą didesnius tikslinius lygius.“
Minėtos direktyvos 103 straipsnyje nurodyta:
„1.   Siekdamos pasiekti 102 straipsnyje nustatytą tikslinį lygį, valstybės narės užtikrina, kad iš turinčių leidimą veikti jų teritorijoje įstaigų, įskaitant Sąjungos filialus, įnašai būtų renkami bent kas metus.
2.   Kiekvienos įstaigos įnašas proporcingas jos įsipareigojimų (išskyrus nuosavas lėšas), atėmus apdraustuosius indėlius, sumos ir bendrų įsipareigojimų (išskyrus nuosavas lėšas), atėmus visų įstaigų, turinčių leidimą veikti tos valstybės narės teritorijoje, apdraustuosius indėlius, santykiui.
Tie įnašai koreguojami pagal įstaigų rizikos pobūdį, taikant pagal 7 dalį priimtus kriterijus.
<…>
7.   Komisijai pagal 115 straipsnį suteikiami įgalioj[i]mai priimti deleguotuosius aktus, kad patikslintų [šio] straipsnio 2 dalyje nurodytą įnašų koregavimo pagal įstaigų rizikos pobūdį sampratą, atsižvelgdama į visas šias aplinkybes:
a)
įstaigos rizikos poziciją, įskaitant jos prekybos veiklos svarbą, nebalansines pozicijas ir finansinio sverto dydį;
b)
įmonės finansavimo šaltinių stabilumą ir įvairovę ir nesuvaržytą labai likvidų turtą;
c)
finansinę įstaigos būklę;
d)
tikimybę, kad bus pradėtas įstaigos pertvarkymo procesas;
e)
tai, kiek įstaiga anksčiau yra pasinaudojusi nepaprastąja viešąja finansine parama;
f)
įstaigos struktūros sudėtingumą ir sėkmingo jos pertvarkymo galimybę;
g)
įstaigos svarbą vienos ar daugiau valstybių narių arba Sąjungos finansų sistemos stabilumui arba ekonomikai;
h)
tai, kad įstaiga yra IUS dalis.“
Reglamentas (EB) Nr. 806/2014
2014 m. liepos 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 806/2014, kuriuo nustatomos kredito įstaigų ir tam tikrų investicinių įmonių pertvarkymo vienodos taisyklės ir vienoda procedūra, kiek tai susiję su bendru pertvarkymo mechanizmu ir Bendru pertvarkymo fondu, ir iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 (
OL L 225, 2014, p. 1
), 41 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„atsižvelgiant į Valdybos užduotis ir pertvarkymo tikslus, į kuriuos įeina tikslas apsaugoti viešąsias lėšas, [bendro pertvarkymo mechanizmo (
BPeM
)] veikimas turėtų būti finansuojamas iš įnašų, kuriuos moka įstaigos, įsteigtos dalyvaujančiose valstybėse narėse.“
Šio reglamento 69 straipsnio 1 dalyje numatyta:
Ne vėliau kaip pasibaigiant aštuonerių metų pradiniam laikotarpiui nuo 2016 m. sausio 1 d. <…> [Bendro pertvarkymo fondo (BPF)] turimų finansinių išteklių suma pasiekia bent 1 % visų kredito įstaigų, gavusių veiklos leidimą visose dalyvaujančiose valstybėse narėse, apdraustųjų indėlių sumos.“
Minėto reglamento 70 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Atskiras kiekvienos įstaigos įnašas renkamas bent kasmet ir apskaičiuojamas proporcingai jos įsipareigojimų sumos (išskyrus nuosavas lėšas ir apdraustuosius indėlius) ir visų įstaigų, gavusių veiklos leidimą visų dalyvaujančių valstybių narių teritorijose, bendros įsipareigojimų sumos (išskyrus nuosavas lėšas ir apdraustuosius indėlius) santykiui.
2.   Pasikonsultavusi su [Europos Centriniu Banku (ECB)] ar nacionaline kompetentinga institucija ir glaudžiai bendradarbiaudama su nacionalinėmis pertvarkymo institucijomis, Valdyba kiekvienais metais apskaičiuoja atskirus įnašus, siekiant užtikrinti, kad visų įstaigų, gavusių veiklos leidimą visų dalyvaujančių valstybių narių teritorijose, mokėtini įnašai neviršytų 12,5 % tikslinio lygio.
Kiekvienais metais atskirų įstaigų įnašų apskaičiavimas grindžiamas:
a)
fiksuotu įnašu, kuris apskaičiuojamas proporcingai įstaigos įsipareigojimų sumos, išskyrus nuosavas lėšas ir apdraustuosius indėlius, ir visų įstaigų, gavusių veiklos leidimą visų dalyvaujančių valstybių narių teritorijose, visų įsipareigojimų sumos, išskyrus nuosavas lėšas ir apdraustuosius indėlius, santykiui, ir
b)
pagal riziką įvertintu įnašu, kuris grindžiamas kriterijais, nustatytais Direktyvos [2014/59] 103 straipsnio 7 dalyje, atsižvelgiant į proporcingumo principą ir nesukuriant valstybių narių bankų sektorių struktūrų iškraipymų.
Nustatant ryšį tarp fiksuoto įnašo ir pagal riziką įvertintų įnašų atsižvelgiama į subalansuotą įnašų paskirstymą tarp įvairių rūšių bankų.
<…>“
To paties reglamento 88 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Valdybos nariams, pirmininko pavaduotojui, <…> Valdybos darbuotojams ir darbuotojams, kuriais keičiamasi su dalyvaujančiomis valstybėmis narėmis arba kuriuos tos valstybės narės deleguoja ir kurie atlieka pertvarkymo funkcijas, taikomi profesinės paslapties reikalavimai pagal SESV 339 straipsnį ir atitinkamas Sąjungos teisės aktų nuostatas net ir jiems nustojus eiti savo pareigas. Visų pirma, jiems draudžiama atskleisti konfidencialią informaciją, gautą vykdant jų profesinę veiklą arba iš kompetentingų institucijų ar pertvarkymo institucijų, susijusią su pagal šį reglamentą vykdomomis funkcijomis, bet kokiam asmeniui ar institucijai, nebent ji atskleidžiama vykdant jų funkcijas pagal šį reglamentą santraukos ar bendrine forma, kad nebūtų galima identifikuoti 2 straipsnyje nurodytų subjektų, arba gavus aiškų ir išankstinį institucijos ar subjekto, kuris pateikė informaciją, sutikimą.
Informacija, kuriai taikomi profesinės paslapties reikalavimai, neatskleidžiama kitam viešajam ar privačiajam subjektui, nebent jos atskleidimas yra būtinas teismo procesui.“
Deleguotasis reglamentas (ES) 2015/63
2014 m. spalio 21 d. Komisijos deleguotojo reglamento (ES) 2015/63, kuriuo papildomos Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/59/ES nuostatos dėl
ex ante
įnašų, skirtų pertvarkymo finansavimo struktūroms (
OL L 11, 2015, p. 44
), 4 straipsnyje nustatyta:
„1.   Pertvarkymo institucijos kiekvienos įstaigos mokėtinus metinius įnašus nustato proporcingai pagal įstaigos rizikos pobūdį, remdamosi įstaigos <…> pateikta informacija ir taikydamos šiame skirsnyje nustatytą metodiką.
2.   Pertvarkymo institucija 1 dalyje nurodytą metinį įnašą nustato remdamasi pertvarkymo finansavimo struktūros metiniu tiksliniu lygiu, atsižvelgdama į tikslinį lygį, kuris turi būti pasiektas iki 2024 m. gruodžio 31 d. pagal Direktyvos [2014/59] 102 straipsnio 1 dalį, ir remdamasi visų jos teritorijoje leidimą veikti turinčių įstaigų apdraustųjų indėlių vidutine ankstesnių metų suma, apskaičiuojama kas ketvirtį.“
Šio deleguotojo reglamento 5 straipsnyje nustatyti bazinio metinio įnašo rizikos koregavimo principai.
Minėto reglamento 6 straipsnyje nustatyti rizikos ramsčiai ir rodikliai, kurių santykinis svoris nustatytas to paties deleguotojo reglamento 7 straipsnyje.
Deleguotojo reglamento 2015/63 9 straipsnyje nustatyta:
„1.   Pertvarkymo institucija kiekvienai įstaigai nustato papildomą rizikos koregavimo koeficientą derindama 6 straipsnyje nurodytus rizikos rodiklius ir taikydama I priede pateiktą formulę ir procedūras.
2.   Nedarant poveikio 10 straipsniui, pertvarkymo institucija kiekvienos įstaigos metinį įnašą kiekvienam įnašų mokėjimo laikotarpiui nustato bazinį metinį įnašą padaugindama iš papildomo rizikos koregavimo koeficiento pagal I priede pateiktą formulę ir procedūras.
3.   Rizikos koregavimo koeficientas yra skalėje nuo 0,8 iki 1,5.“
Šio deleguotojo reglamento 13 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Pertvarkymo institucija kiekvienai 2 straipsnyje nurodytai įstaigai praneša savo sprendimą, kuriuo nustatomas metinis įnašas, kurį kiekviena įstaiga turi mokėti vėliausiai kiekvienų metų gegužės 1 d.“
Minėto deleguotojo reglamento I priedas pavadintas „Įstaigų metinių įnašų apskaičiavimo procedūra“ ir jame išsamiai išdėstyti etapai, kurių BPV turi laikytis apskaičiuodama
ex ante
įnašus į BPF.
Ginčo aplinkybės
Ginčijamu sprendimu BPV nusprendė dėl
ex ante
įnašų į BPF už 2017 m. dydžio, įskaitant
Landesbank Baden-Württemberg
, Vokietijoje įsteigtos kredito įstaigos, įnašo dydį.
2017 m. balandžio 21 d. pranešimu apie mokėtiną sumą, kurį
Landesbank Baden-Württemberg
gavo 2017 m. balandžio 24 d.,
Bundesanstalt für Finanzmarktstabilisierung
(Federalinė finansų rinkų stabilizavimo tarnyba, Vokietija) informavo
Landesbank Baden-Württemberg
, kad BPV nustatė jo
ex ante
įnašą į BPF už 2017 m. ir nurodė
Restrukturierungsfonds
(Restruktūrizavimo fondas, Vokietija) naudai mokėtiną sumą. Prie šio pranešimo apie mokėtiną sumą buvo pridėti du dokumentai, t. y. ginčijamo sprendimo teksto versija vokiečių kalba, be šiame tekste nurodyto priedo, ir dokumentas „Apskaičiavimo informacija (pakoreguota atsižvelgiant į riziką):
ex ante
įnašai į [BPF] už 2017 m. (toliau – suderintasis priedas).
Ieškinys Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
Ieškinyje, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2017 m. birželio 30 d.,
Landesbank Baden-Württemberg
prašo panaikinti ginčijamą sprendimą.
Grįsdamas šį ieškinį jis rėmėsi šešiais pagrindais. Šie pagrindai susiję, pirma, su SESV 296 straipsnio ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 41 straipsnio pažeidimu, nes ginčijamas sprendimas nepakankamai motyvuotas, antra, su Chartijos 41 straipsnio pažeidimu, nes
Landesbank Baden-Württemberg
nebuvo išklausytas, trečia, su Chartijos 47 straipsnio pažeidimu, nes nėra galimybės peržiūrėti šio sprendimo, ketvirta, su kelių antrinės teisės nuostatų ir Chartijos 16 ir 20 straipsnių pažeidimu, nes „institucinės apsaugos sistemos“ rodikliui taikytas koeficientas, penkta, su Chartijos 16 straipsnio ir proporcingumo principo pažeidimu, nes taikytas rizikos koregavimo koeficientas, ir, šešta, su Deleguotojo reglamento 2015/63 4–7 ir 9 straipsnių ir šio deleguotojo reglamento I priedo pažeidimu.
2017 m. lapkričio 13 d. nutartimi Komisijai leista įstoti į bylą palaikyti BPV reikalavimų.
Taikydamas proceso organizavimo priemonę ir priėmęs tris nutartis dėl pasirengimo nagrinėti bylą priemonių Bendrasis Teismas paprašė BPV pateikti tam tikrą informaciją ir kelis dokumentus, įskaitant viso ginčijamo sprendimo su priedu originalo kopiją.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas panaikino ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su
Landesbank Baden-Württemberg
, ir nustatė, kad šio sprendimo padariniai lieka galioti šešis mėnesius nuo tos dienos, kai šis sprendimas taps galutinis.
Pirma, Bendrasis Teismas savo iniciatyva išnagrinėjo pagrindą, susijusį su ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimu.
Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 46 ir 47 punktuose jis pažymėjo, kad nors BPV pateikė pasirašytos ginčijamo sprendimo redakcijos kopiją ir pasirašyto bylos lydraščio kopiją, ji nepateikė jokių įrodymų dėl to sprendimo priedo, kuris yra esminis to sprendimo elementas, autentiškumo patvirtinimo. Konkrečiai kalbant, skundžiamo sprendimo 51 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad BPV neįrodė, jog šis priedas buvo pasirašytas elektroniniu būdu.
Skundžiamo sprendimo 52 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad per posėdį BPV pateiktas argumentas, kad pasirašant lydraštį minėtas priedas buvo prieinamas „Advanced Records System“ dokumentų sistemoje (toliau – ARES sistema), buvo naujas, todėl nepriimtinas, taip pat bet kuriuo atveju nepagrįstas. To sprendimo 53 punkte Bendrasis Teismas pažymėjo, kad BPV pateiktame lydraštyje nėra jokių įrodymų, patvirtinančių šio argumento pagrįstumą ar leidžiančių nustatyti neatsiejamą ryšį tarp šio lydraščio ir ARES sistemoje esančio dokumento, kuris atitiktų ginčijamo sprendimo priedą.
Taigi skundžiamo sprendimo 55 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo reikalavimas nebuvo įvykdytas.
Antra, Bendrasis Teismas nusprendė, kad siekiant tinkamo teisingumo vykdymo reikia išnagrinėti pirmąjį, trečiąjį ir šeštąjį pagrindus, kuriuos nurodė
Landesbank Baden-Württemberg
, ir pripažino juos pagrįstais.
Bendrasis Teismas, pirma, išnagrinėjo, ar laikytasi pareigos motyvuoti ir paisyta teisės į veiksmingą teisminę gynybą.
Skundžiamo sprendimo 95–98 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad ginčijamame sprendime nėra beveik jokių duomenų, kuriais remiantis būtų galima apskaičiuoti
Landesbank Baden-Württemberg ex ante
įnašą į BPF už 2017 m., ir, nors suderintame priede buvo nurodyti kiti skaičiavimo elementai, jame nėra pakankamai informacijos šio įnašo tikslumui patikrinti. Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas nusprendė, kad šiame dokumente nėra jokios informacijos dėl kitų su šiuo apskaičiavimu susijusių bankų, nors, be kita ko, pagal Deleguotojo reglamento 2015/63 4–7 ir 9 straipsnius apskaičiuojant šį įnašą
Landesbank Baden-Württemberg
įsipareigojimai turi būti proporcingi visiems šių kitų bankų įsipareigojimams ir reikia įvertinti jo rizikos profilį atsižvelgiant į minėtų kitų bankų rizikos profilius.
Be to, skundžiamo sprendimo 100 ir 102 punktuose Bendrasis Teismas pažymėjo, kad dėl duomenų, į kuriuos atsižvelgta apskaičiuojant
Landesbank Baden-Württemberg
ex ante
įnašą į BPF už 2017 m., konfidencialumo šio įnašo apskaičiavimo būdas iš esmės buvo neskaidrus ir pakenkė galimybei veiksmingai ginčyti ginčijamą sprendimą. Taigi skundžiamo sprendimo 109 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad dėl pateiktų motyvų
Landesbank Baden-Württemberg
negalėjo žinoti, ar šio įnašo suma apskaičiuota teisingai, ar jis turi ją ginčyti Sąjungos teismuose.
Tuo remdamasis Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 110 punkte padarė išvadą, kad BPV pažeidė pareigą motyvuoti.
Antra, to sprendimo 127 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad jo galimybė prašyti BPV pateikti informacijos, kad būtų išnagrinėtas ginčijamo sprendimo teisėtumas, šiuo atveju negali nei pakeisti išvados dėl pareigos motyvuoti pažeidimo, nei užtikrinti
Landesbank Baden-Württemberg
teisės į veiksmingą teisminę gynybą paisymo.
Trečia, Bendrasis Teismas nusprendė dėl
Landesbank Baden-Württemberg
nurodyto neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo.
Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 129 punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad
ex ante
įnašų į BPF apskaičiavimo neskaidrumą bent jau iš dalies lemia Deleguotasis reglamentas 2015/63. Taigi skundžiamo sprendimo 141 punkte jis konstatavo, kad tame sprendime konstatuoto pareigos motyvuoti pažeidimo priežastis, kalbant apie šių įnašų apskaičiavimo dalį, susijusią su koregavimu atsižvelgiant į rizikos profilį, yra Deleguotojo reglamento 2015/63 4–7 ir 9 straipsnių ir šio deleguotojo reglamento I priedo neteisėtumas.
Šalių reikalavimai
Apeliaciniu skundu byloje C‑584/20 P Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą ir
–
priteisti iš
Landesbank Baden-Württemberg
bylinėjimosi apeliacinėje instancijoje išlaidas.
Apeliaciniu skundu byloje C‑621/20 P BPV Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
atmesti
Landesbank Baden-Württemberg
pareikštą ieškinį ir
–
priteisti iš
Landesbank Baden-Württemberg
bylinėjimosi išlaidas, patirtas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose.
Landesbank Baden-Württemberg
Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinius skundus ir
–
priteisti iš Komisijos ir BPV bylinėjimosi išlaidas.
Procesas Teisingumo Teisme
Atskirais dokumentais, pateiktais Teisingumo Teismo kanceliarijai kartu su atitinkamais apeliaciniais skundais, Komisija ir BPV paprašė, kad šioms byloms būtų taikoma Teisingumo Teismo procedūros reglamento 133–136 straipsniuose, taikomuose apeliaciniam skundui pagal šio reglamento 190 straipsnio 1 dalį, numatyta pagreitinta procedūra.
Grįsdamos savo prašymus Komisija ir BPV iš esmės tvirtino: skundžiamas sprendimas turėjo didelių pasekmių metiniam
ex ante
įnašų į BPF apskaičiavimui; būtina kuo greičiau išaiškinti šį apskaičiavimą reglamentuojančius teisės aktus, kad BPF galėtų įgyti jo vaidmens reikalaujantį finansinį pajėgumą; laukiant šio paaiškinimo, Sąjungos teismuose gali būti pareikšta daug ieškinių.
Iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 133 straipsnio matyti, kad ieškovo arba atsakovo prašymu Teisingumo Teismo pirmininkas, išklausęs kitą šalį, teisėją pranešėją ir generalinį advokatą, gali nuspręsti nagrinėti bylą taikant pagreitintą procedūrą, nukrypstant nuo šio reglamento nuostatų, kai dėl bylos pobūdžio reikia ją išnagrinėti per trumpą terminą.
2020 m. gruodžio 4 ir 8 d. Teisingumo Teismo pirmininkas, išklausęs teisėją pranešėją ir generalinį advokatą, nusprendė patenkinti Komisijos ir BPV prašymus.
Skundžiamame sprendime keliami klausimai dėl procedūrų, kurių laikosi BPV, kad užtikrintų sprendimų, kuriais nustatomi
ex ante
įnašai į BPF, autentiškumo patvirtinimą ir motyvavimą, taip pat šių įnašų apskaičiavimo metodo esminių elementų teisėtumą. Todėl po to sprendimo paskelbimo BPV susiduria su dideliais neaiškumais dėl šiuo tikslu taikytinų procedūrų ir apskaičiavimo metodo, nors pagal Deleguotojo reglamento 2015/63 13 straipsnio 1 dalį ne vėliau kaip kiekvienų metų gegužės 1 d. ji privalo informuoti kiekvieną atitinkamą įstaigą apie savo sprendimą, kuriuo nustatomas šių įstaigų mokėtinas metinis įnašas į BPF.
Atsižvelgiant į svarbų BPF vaidmenį bankų sąjungoje, išliekantys neaiškumai dėl jo finansavimo sąlygų galėtų turėti didelį, sisteminį neigiamą poveikį šios sąjungos veikimui, taigi, ir euro zonos stabilumui. Vadinasi, siekiant išvengti bet kokių šį finansavimą užtikrinančio įnašų rinkimo proceso kliūčių, svarbu kuo greičiau panaikinti šiuos neaiškumus (pagal analogiją žr. 2012 m. spalio 4 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties Pringle,
C‑370/12
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2012:620
,
ir
punktus ir 2018 m. birželio 12 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutarties ECB / Latvija,
C‑238/18
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2018:488
,
punktą).
Remdamasis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 54 straipsnio 2 dalimi, Teisingumo Teismo pirmininkas 2021 m. vasario 12 d. nusprendė sujungti šias bylas, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas sprendimas.
2021 m. vasario 25 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimis Komisija / Landesbank Baden-Württemberg ir BPV (
C‑584/20 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2021:150
) ir BPV / Landesbank Baden-Württemberg (
C‑621/20 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2021:151
)
Fédération bancaire française
(Prancūzijos bankų federacija) buvo leista įstoti į bylą palaikyti
Landesbank Baden-Württemberg
reikalavimų.
2021 m. kovo 12 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Komisija ir BPV / Landesbank Baden-Württemberg (
C‑584/20 P ir C‑621/20 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2021:261
) Ispanijos Karalystei leista įstoti į bylą palaikyti Komisijos ir BPV reikalavimų.
Dėl apeliacinių skundų
Grįsdama apeliacinį skundą byloje C‑584/20 P Komisija nurodo penkis pagrindus. Pirmasis pagrindas susijęs, pirma, su faktinių aplinkybių iškraipymu ir, antra, rungimosi principo ir teisės į gynybą pažeidimu, kiek tai susiję su Bendrojo Teismo išvada, kad ginčijamo sprendimo autentiškumas nebuvo patvirtintas. Antrasis–penktasis pagrindai atitinkamai susiję su teisės klaida ir motyvų stoka, kiek tai susiję su Bendrojo Teismo patenkinto neteisėtumu grindžiamo prieštaravimo priimtinumu, dviem klaidomis, padarytomis aiškinant Reglamentą Nr. 806/2014, ir klaidingu pareigos motyvuoti pagal SESV 296 straipsnį apimties išplėtimu.
Grįsdama apeliacinį skundą byloje C‑621/20 P BPV nurodo du pagrindus: pirmasis susijęs su Bendrojo Teismo procedūros reglamento 85 straipsnio 3 dalies pažeidimu, įrodymų iškraipymu ir teisės į teisingą bylos nagrinėjimą pažeidimu, kiek tai susiję su Bendrojo Teismo išvada, kad ginčijamo sprendimo autentiškumas nebuvo patvirtintas, o antrasis – su SESV 296 straipsnio ir Chartijos 47 straipsnio pažeidimu.
Dėl pirmojo pagrindo antros dalies byloje C‑584/20 P ir pirmojo pagrindo trečios dalies byloje C‑621/20 P
Šalių argumentai
Apeliacinio skundo byloje C‑584/20 P pirmojo pagrindo antroje dalyje ir apeliacinio skundo byloje C‑621/20 P pirmojo pagrindo trečioje dalyje, kurias reikia nagrinėti pirmiausia, Komisija ir BPV, palaikomos Ispanijos Karalystės, teigia, kad Bendrasis Teismas pažeidė rungimosi principą, BPV teisę į gynybą ir teisę į teisingą bylos nagrinėjimą.
Jie mano, kad BPV negalėjo tinkamai išreikšti nuomonės dėl Bendrojo Teismo savo iniciatyva iškelto pagrindo, susijusio su pakankamų ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo įrodymų nebuvimu.
BPV teigimu, šalių teisė būti išklausytoms reiškia, kad jos turi galėti susipažinti su Bendrojo Teismo iniciatyva iškeltais teisiniais pagrindais ir veiksmingai juos aptarti. Taigi BPV privalėjo turėti galimybę susipažinti su Bendrajame Teisme iškeltais klausimais tinkama forma ir per tinkamą terminą, kad galėtų veiksmingai pareikšti dėl jų nuomonę.
BPV šiuo klausimu pažymi, kad to sprendimo autentiškumo patvirtinimo klausimas nebuvo aptartas per rašytinę proceso dalį prieš Bendrojo Teismo posėdį, kad Bendrasis Teismas bent jau per tą posėdį nenurodė, jog BPV pateiktų įrodymų nepakanka, ir kad jis atmetė BPV šiuo klausimu pateiktą pasiūlymą pateikti įrodymų. Kadangi autentiškumo patvirtinimo pareigos laikymasis paprastai preziumuojamas, Bendrasis Teismas negalėjo tik pateikti klausimų dėl faktinių aplinkybių ir turėjo atlikti nuodugnesnį tyrimą, o ne remtis vien įrodymų stoka.
Jeigu Bendrasis Teismas būtų suteikęs BPV galimybę išsamiau išnagrinėti ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo klausimą, ji būtų įrodžiusi, kad lydraštis, kuriuo remiasi, buvo automatiškai suformuotas ARES sistemoje, būtų pateikusi ekrano vaizdo kopiją, rodančią šios sistemos turinį pasirašymo momentu, ir įrodžiusi, kad minėta sistema yra uždara ir saugi.
Landesbank Baden-Württemberg
mano, kad šis argumentas nepagrįstas.
Jis teigia, kad proceso organizavimo priemone ir pasirengimo nagrinėti bylą priemonėmis, priimtomis pirmojoje instancijoje, buvo siekiama patikrinti ginčijamo sprendimo autentiškumą, nes prašymas pateikti to sprendimo, įskaitant jo priedą, originalą susijęs su autentiška to sprendimo versija. BPV, kuri atsakė į šias priemones pateikdama lydraštį, turėjo, nelaukdama Bendrojo Teismo posėdžio, įrodyti šio lydraščio ir ARES sistemos ryšį.
Tokiomis aplinkybėmis Bendrasis Teismas neprivalėjo atkreipti BPV dėmesio į ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo klausimą. Konkrečiai kalbant, Bendrasis Teismas teisingai nusprendė teismo posėdžio pranešime nepateikti
Landesbank Baden-Württemberg
teiginio šiuo klausimu, nurodyto 2019 m. lapkričio 6 d. pastabose dėl BPV atsakymų į minėtas priemones, nes šis teiginys nebuvo esminis jos argumentų elementas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Teisė į teisingą bylos nagrinėjimą yra pagrindinis Sąjungos teisės principas (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 26 d. Sprendimo Groupe Gascogne / Komisija,
C‑58/12 P
,
EU:C:2013:770
,
punktą ir Sprendimo Gascogne Sack Deutschland / Komisija,
C‑40/12 P
,
EU:C:2013:768
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), dabar įtvirtintas Chartijos 47 straipsnyje.
Siekdami įvykdyti šios teisės reikalavimus Sąjungos teismai turi prižiūrėti, kad juose būtų laikomasi rungimosi principo, ir patys laikytis šio principo, kuris taikomas bet kuriai procedūrai, kai Sąjungos institucija gali priimti sprendimą, kuris ypač paveiktų asmens interesus (2014 m. kovo 27 d. Sprendimo VRDT / National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šis principas turi būti taikomas kiekvienai Sąjungos teismų nagrinėjamos bylos šaliai, nesvarbu, koks jos teisinis statusas. Todėl Sąjungos įstaigos, kaip antai BPV, taip pat gali juo remtis, kai jos yra tokio proceso šalys (šiuo klausimu žr. 2009 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Komisija / Airija ir kt.,
C‑89/08 P
,
EU:C:2009:742
,
punktą).
Rungimosi principas kiekvienai proceso šaliai ne tik suteikia teisę susipažinti su teismui kitos šalies pateiktais dokumentais ir pastabomis ir dėl jų pareikšti savo poziciją. Jis taip pat apima šalių teisę susipažinti su teismo iniciatyva nurodytomis aplinkybėmis, kuriomis remdamasis šis ketina priimti sprendimą, ir dėl jų pareikšti nuomonę. Siekiant įvykdyti reikalavimus, susijusius su teise į teisingą bylos nagrinėjimą, svarbu, kad šalys žinotų tiek faktines, tiek teisines bylos aplinkybes, nuo kurių priklauso bylos baigtis, ir galėtų pagal rungimosi principą dėl jų pareikšti savo poziciją (2014 m. kovo 27 d. Sprendimo VRDT / National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Siekiant užtikrinti veiksmingą rungimosi principo laikymąsi, išankstinis prašymas šalims pateikti pastabas dėl pagrindo, kurį Sąjungos teismas ketina iškelti savo iniciatyva, turi būti pateiktas joms tokiomis sąlygomis, kuriomis jos galėtų tinkamai ir veiksmingai pareikšti nuomonę dėl šio pagrindo, prireikus pateikiant šiam teismui būtinus įrodymus, kad jis galėtų priimti sprendimą dėl minėto pagrindo, žinodamas visas aplinkybes (šiuo klausimu žr. 2009 m. gruodžio 2 d. Sprendimo Komisija / Airija ir kt.,
C‑89/08 P
,
EU:C:2009:742
,
punktą ir 2014 m. kovo 27 d. Sprendimo VRDT / National Lottery Commission,
C‑530/12 P
,
EU:C:2014:186
,
–
punktus).
Šiuo atveju iš skundžiamo sprendimo 35 ir 36 punktų matyti, kad pagrindą, susijusį su ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo nebuvimu, Bendrasis Teismas nurodė savo iniciatyva.
Taigi Bendrasis Teismas turėjo informuoti šalis, kad ketina grįsti savo sprendimą minėtu pagrindu, ir atitinkamai paraginti jas pateikti argumentus, kurie, jų manymu, yra naudingi, kad jis galėtų priimti sprendimą dėl šio pagrindo.
Iš Bendrojo Teismo priimtų proceso organizavimo priemonės ir trijų pasirengimo nagrinėti bylą priemonių formuluočių matyti, kad šiose priemonėse nėra klausimų, tiesiogiai susijusių su BPV vykdoma procedūra, skirta ginčijamo sprendimo autentiškumui užtikrinti, ir kad jose nenurodyta, jog Bendrasis Teismas ketina savo iniciatyva iškelti pagrindą, susijusį su galimu šio sprendimo, įskaitant jo priedą, autentiškumo patvirtinimo nebuvimu.
Nors, kaip pažymi
Landesbank Baden-Württemberg
, minėtomis priemonėmis iš tiesų buvo siekiama surinkti informaciją ir dokumentus, susijusius su ginčijamo sprendimo priėmimo procedūra, nebuvo galima pagrįstai tikėtis, kad BPV iš šių priemonių padarys išvadą, kad jos konkrečiai prašoma pareikšti nuomonę dėl to sprendimo autentiškumo patvirtinimo sąlygų.
Taigi prieš posėdį Bendrajame Teisme BPV nebuvo prašoma pareikšti nuomonės dėl pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo nebuvimu, todėl reikia nustatyti, ar per tą posėdį ji galėjo tinkamai ir veiksmingai pareikšti nuomonę dėl šio pagrindo.
Šiuo klausimu reikia pažymėti: kadangi Sąjungos institucijos aktų autentiškumo patvirtinimas priklauso nuo konkrečių vidaus procedūrų, kurias šiuo tikslu yra nustačiusi ši institucija, taikymo, pagrindas, susijęs su ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo nebuvimu, būtinai turi būti vertinamas remiantis BPV pateiktais įrodymais dėl jos vidaus procedūrų pobūdžio ir jų taikymo nagrinėjamu atveju.
Darytina išvada, kad, siekiant užtikrinti rungimosi principo laikymąsi, BPV turėjo būti paprašyta pateikti su šiuo pagrindu susijusius argumentus tokiomis sąlygomis, kurios jai leistų surinkti įrodymus dėl ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo ir juos pateikti Bendrajam Teismui. Atsižvelgiant į šio sprendimo 64 punkte primintas aplinkybes, nebuvo pagrįsta tikėtis, kad BPV pateiks tokių įrodymų per Bendrojo Teismo posėdį.
Be to, nei iš skundžiamo sprendimo, nei iš Bendrojo Teismo posėdžio protokolo ar įrašo nematyti, kad per tą posėdį Bendrasis Teismas būtų aiškiai informavęs BPV, kad ketina
ex officio
iškelti pagrindą, susijusį su ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo nebuvimu, ar kad BPV turėjo aptarti šį pagrindą per minėtą teismo posėdį.
Priešingai, Bendrasis Teismas nusprendė, kad per posėdį pirmojoje instancijoje BPV neturėjo teisės pateikti argumentų ar įrodymų, susijusių su ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimu.
Nors neginčijama, kad BPV nepateikė pozicijos šiuo klausimu atsiliepime į ieškinį, triplike ar pastabose, kuriomis atsakė į Bendrojo Teismo priimtas proceso organizavimo priemonę ir pasirengimo nagrinėti bylą priemones, skundžiamo sprendimo 52 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad per posėdį jame BPV pateiktas argumentas dėl ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo turi būti laikomas nepriimtinu, nes buvo naujas.
Be to, iš Bendrojo Teismo posėdžio įrašo matyti, kad jis neatsižvelgė į BPV pasiūlymą nedelsiant pateikti papildomų įrodymų ginčijamo sprendimo autentiškumui patvirtinti.
Taigi aplinkybė, kad du Bendrojo Teismo teisėjai per šio teismo posėdį pateikė BPV kelis klausimus dėl ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo, negali būti laikoma pakankama, kad būtų įvykdytos Bendrajam Teismui pagal rungimosi principą tenkančios pareigos, apie kurias priminta šio sprendimo 60 punkte.
Viena vertus, iš skundžiamo sprendimo 52 ir 53 punktų matyti, kad Bendrasis Teismas nusprendė, jog ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo reikalavimas nebuvo įvykdytas, visų pirma remdamasis BPV argumento, susijusio su dokumento, apimančio ginčijamo sprendimo priedą, prieinamumu per ARES sistemą tuo momentu, kai pasirašytas lydraštis, kuriuo remiasi BPV, nepriimtinumu ir – subsidiariai – tuo, kad BPV nepateikė įrodymų, galinčių patvirtinti tą prieinamumą arba neatsiejamą ryšį tarp šio dokumento ir lydraščio.
Kita vertus, BPV teigia, kad, jeigu Bendrasis Teismas būtų paprašęs pareikšti nuomonę dėl
ex officio
iškelto pagrindo, susijusio su ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo nebuvimu, ji būtų pateikusi įrodymų, susijusių su šio lydraščio parengimo sąlygomis ir ARES sistemos turiniu bei savybėmis.
Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad, jeigu Bendrasis Teismas būtų iš tiesų suteikęs BPV galimybę pateikti įrodymų, susijusių su ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimu, BPV būtų galėjusi pateikti įrodymų,
prima facie
reikšmingų šiuo klausimu. Todėl Bendrasis Teismas, siekdamas priimti sprendimą dėl šio autentiškumo patvirtinimo, turėjo įvertinti šiuos įrodymus, taigi negalėjo tik nuspręsti, kad teiginiai dėl ARES sistemos vaidmens atliekant minėtą autentiškumo patvirtinimą yra nepriimtini arba nepagrįsti.
Aplinkybė, kad BPV pareiškė nuomonę dėl ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo per posėdį Bendrajame Teisme ir vėliau atsakydama į dviejų Bendrojo Teismo teisėjų klausimus, negali, atsižvelgiant į šio sprendimo 66–71 punktuose padarytas išvadas, paneigti šio vertinimo, juo labiau kad BPV neteigia, jog neturėjo jokios galimybės pateikti argumentų dėl šio autentiškumo patvirtinimo, tačiau teigia, kad negalėjo šiuo klausimu pateikti įrodymų pirmojoje instancijoje.
Taigi reikia pritarti apeliacinio skundo byloje C‑584/20 P pirmojo pagrindo antrai daliai ir apeliacinio skundo byloje C‑621/20 P pirmojo pagrindo trečiai daliai, nesant reikalo priimti sprendimo dėl kitų šių pagrindų dalių.
Vis dėlto vien šios išvados nepakanka, kad būtų panaikintas skundžiamas sprendimas, nes iš šio sprendimo 56, 141 ir 143 punktų matyti, kad Bendrasis Teismas papildomai išnagrinėjo pirmąjį, trečiąjį ir šeštąjį pagrindus, kuriuos
Landesbank Baden-Württemberg
nurodė pirmojoje instancijoje, ir kad atlikęs šį nagrinėjimą jis pritarė šiems pagrindams.
Dėl penktojo pagrindo byloje C‑584/20 P ir antrojo pagrindo byloje C‑621/20 P
Šalių argumentai
Apeliacinio skundo byloje C‑584/20 P penktajame pagrinde ir apeliacinio skundo byloje C‑621/20 P antrajame pagrinde Komisija ir BPV, palaikomos Ispanijos Karalystės, teigia, kad, pirma, skundžiamo sprendimo motyvai yra ne tik nepakankami, nes Bendrasis Teismas bendrai pritarė prieštaravimui, pateiktam dėl kelių Deleguotojo reglamento 2015/63 nuostatų, nepatikslinęs, kaip kiekviena iš jų prisideda prie
ex ante
įnašų į BPF apskaičiavimo būdo neskaidrumo, bet ir prieštaringi, nes Bendrasis Teismas pripažino, kad kai kuriuos šio apskaičiavimo būdo aspektus šių įnašų mokėtojai gali nagrinėti, ir pritarė, kad nagrinėjami duomenys yra konfidencialūs, tačiau nepadarė iš to išvadų.
Antra, apeliantės mano, kad Bendrasis Teismas nagrinėjamu atveju neteisingai nustatė iš SESV 296 straipsnio kylančios pareigos motyvuoti apimtį.
Pirma, pakanka, kad ginčijamame sprendime būtų aiškiai nurodyta BPV taikyta metodika, t. y. numatyti kriterijai ir jų taikymo atitinkamai įstaigai priežastys, ir ši įstaiga nebūtinai turi galėti tiksliai patikrinti atlikto apskaičiavimo tikslumą, remdamasi kitų įstaigų finansiniais duomenimis.
BPV šiuo klausimu pažymi, kad pareigos motyvuoti apimtis turi būti apribota siekiant atsižvelgti į SESV 339 straipsnyje numatytą pareigą saugoti profesinę paslaptį, kuri taip pat yra pagrindinis Sąjungos teisės principas.
Antra, su trečiosiomis įstaigomis susiję duomenys, naudojami bendriems sektoriaus įsipareigojimams apskaičiuoti ir atitinkamų įstaigų rizikos profiliams palyginti, nėra lemiami apskaičiuojant konkrečios įstaigos
ex ante
įnašą į BPF. Galiausiai, BPV nuomone, jeigu paaiškėtų, kad reikia išnagrinėti šiuos duomenis, juos būtų galima atskleisti Sąjungos teismams.
Trečia, Komisijos ir BPV siūlomas pareigos motyvuoti apimties apribojimas, priešingai, nei konstatavo Bendrasis Teismas, gali būti grindžiamas Teisingumo Teismo jurisprudencija.
Draudimo principais grindžiama logika, būdinga BPF, skiriasi nuo ankstesnių parafiskalinių procedūrų, nagrinėtų bylose, kuriose priimti skundžiamo sprendimo 122 punkte nurodyti Teisingumo Teismo sprendimai, logikos.
Be to, apskritai pripažįstama, kad viešosios valdžios institucijos, konkrečiai naudodamosi diskrecija, gali atsižvelgti į konfidencialius duomenis, su kuriais sprendimo adresatas neturi galimybės susipažinti, tačiau kuriuos prireikus reikia pateikti kompetentingiems teismams. Taigi konkurencijos teisės, viešųjų pirkimų, viešosios tarnybos ir antidempingo priemonių srityse Teisingumo Teismas nusprendė, kad kompetentingos institucijos gali remtis neatskleidžiamais konfidencialiais duomenimis.
Ketvirta, BPV teigia, kad Deleguotajame reglamente 2015/63 numatytas apskaičiavimo metodas užtikrina tinkamą
ex ante
įnašų į BPF apskaičiavimo skaidrumo lygį.
Sąjungos teisės aktų leidėjas, įgyvendindamas savo diskreciją, nustatė metodą, pagal kurį iš anksto nustatoma bendra suma, kurią BPV turi gauti ir teisingai paskirstyti tarp atitinkamų įstaigų, o tai reiškia, kad reikia apibrėžti tikslią santykinę kiekvienos įstaigos rizikos poziciją. Šį metodą reikia skirti nuo „visiškai individualaus“ požiūrio, paprastai būdingo mokesčių rinkimui.
Minėtą metodą sudaro septyni atskiri etapai. Keturi iš jų grindžiami individualiais kiekvienos įstaigos duomenimis ir BPV nustatytais ir pateiktais bendrais duomenimis, o tai leidžia kiekvienai įstaigai perskaičiuoti ne tik savo bazinį metinį įnašą, bet ir individualų koregavimo atsižvelgiant į rizikos profilį koeficientą, taigi, ir
ex ante
metinį įnašą į BPF. Trys iš šių etapų grindžiami konfidencialiais duomenimis, susijusiais su trečiosiomis įstaigomis, ir leidžia nustatyti bendrus duomenis, vienodai naudojamus visoms atitinkamoms įstaigoms.
Konkrečiau kalbant apie įstaigos rizikos profilį, duomenys, pateikti bendriems duomenims apskaičiuoti, kad kiekviena įmonė būtų priskirta prie atitinkamos rizikos grupės, neatskleidžiami. Todėl šis priskyrimas nurodomas suderintame priede, iš kurio kiekviena įstaiga gali sužinoti savo atitinkamus rezultatus pagal kiekvieną rizikos rodiklį. BPV interneto svetainėje paskelbti duomenys užtikrino prieigą prie papildomos apibendrintos informacijos, be to, dar daugiau skaidrumo atsirado per įnašų ciklus po 2017 m.
Landesbank Baden-Württemberg
, palaikomas Prancūzijos bankų federacijos, teigia, kad skundžiamo sprendimo motyvų pakanka BPV padarytam SESV 296 straipsnio pažeidimui įrodyti, o apeliaciniuose skunduose pateikti argumentai negali paneigti šių motyvų.
Pirma, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos aiškiai matyti, kad dėl pareigos saugoti komercines paslaptis reikalavimas motyvuoti negali netekti prasmės. Nebūtina derinti komercinių paslapčių apsaugos reikalavimo ir pareigos motyvuoti, nes Komisija galėjo nustatyti kitą apskaičiavimo būdą, kuriame nebūtų naudojami konfidencialūs duomenys.
Antra, argumentas, susijęs su tuo, kad duomenys apie kitas įstaigas nėra lemiami, yra nepriimtinas, nes nebuvo pateiktas pirmojoje instancijoje, ir bet kuriuo atveju nepagrįstas, nes
Landesbank Baden-Württemberg ex ante
įnašo į BPF už 2017 m. suma priklauso nuo šių duomenų.
Trečia, šiose bylose nagrinėjamų situacijų ir situacijų, kurias Teisingumo Teismas nagrinėjo tokiose srityse, kaip konkurencijos teisė, viešieji pirkimai, viešoji tarnyba ar antidempingo priemonės, analogijos neturi reikšmės. Ginčijamas sprendimas, kuriuo įpareigojama sumokėti labai didelį įnašą, negali būti lyginamas su sprendimais, nagrinėtais Teisingumo Teismo sprendimuose, kuriais remiasi apeliantės.
Ketvirta, Bendrasis Teismas turėjo pagrindo konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas nepakankamai motyvuotas, nes juo remdamasis
Landesbank Baden-Württemberg
negalėjo patikrinti savo
ex ante
įnašo į BPF už 2017 m. sumos. Apeliančių argumentais, kuriais ginčijamas šis vertinimas, yra kvestionuojamos faktinės aplinkybės, todėl jie nepriimtini.
Be to, neįmanoma ištaisyti šio trūkumo proceso metu perduodant konfidencialius duomenis Sąjungos teismams. Viena vertus, motyvai turi būti pateikiami tuo pat metu kaip ir nagrinėjamas sprendimas. Kita vertus, net jeigu Bendrasis Teismas būtų disponavęs BPV turimais konfidencialiais duomenimis, jis pats nebūtų galėjęs patikrinti šios sumos, neturėdamas kompiuterinės programos, kurią šiuo tikslu naudoja BPV.
Penkta, kiek tai konkrečiai susiję su Deleguotajame reglamente 2015/63 nustatyto apskaičiavimo metodo teisėtumu, BPV argumentai neatitinka Teisingumo Teismo procedūros reglamento 169 straipsnio 2 dalies reikalavimų, nes šiuose argumentuose nenurodyti skundžiamo sprendimo punktai, kuriuos tais argumentais siekiama ginčyti.
Bet kuriuo atveju esant tiksliniam lygiui ir maksimaliai šio lygio daliai, kuri gali būti renkama kiekvienais metais, nereikia laikytis požiūrio, susijusio su rizikos profilio vertinimu, kaip matyti iš 2014 m. balandžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2014/49/ES dėl indėlių garantijų sistemų (
OL L 173, 2014, p. 149
) nustatyto indėlių garantijų sistemos finansavimo įnašų apskaičiavimo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad skundžiamo sprendimo 141 ir 143 punktuose Bendrasis Teismas konstatavo ne tik tai, kad BPV pažeidė pareigą motyvuoti ir teisę į veiksmingą teisminę gynybą, bet ir tai, kad Deleguotojo reglamento 2015/63 4–7 ir 9 straipsniai ir I priedas yra neteisėti. Taigi jis pritarė pirmajam, trečiajam ir šeštajam pagrindams, kuriuos pirmojoje instancijoje nurodė
Landesbank Baden-Württemberg
.
Pirma, iš skundžiamo sprendimo 97, 103, 109 ir 110 punktų matyti, kad Bendrasis Teismas nusprendė, jog pagal SESV 296 straipsnį BPV ginčijamo sprendimo motyvuose turėjo nurodyti duomenis, leidžiančius
Landesbank Baden-Württemberg
patikrinti savo
ex ante
įnašo į BPF už 2017 m. apskaičiavimo tikslumą, tačiau neįvykdė šios pareigos.
Siekiant įvertinti penktojo pagrindo, nurodyto byloje C‑584/20 P, ir antrojo pagrindo, nurodyto byloje C‑621/20 P, pagrįstumą reikia nustatyti, ar Bendrasis Teismas teisingai įvertino BPV tenkančios pareigos motyvuoti apimtį.
Iš pradžių reikia priminti, kad, pirma, SESV 296 straipsnio antroje pastraipoje nustatyta, jog Sąjungos institucijų teisės aktai turi būti motyvuoti ir, antra, Chartijos 41 straipsnyje įtvirtinta teisė į gerą administravimą reiškia Sąjungos institucijų, įstaigų ir organų pareigą motyvuoti savo sprendimus.
Sąjungos institucijos, įstaigos ar organo sprendimo motyvai yra ypač svarbūs, nes leidžia suinteresuotajam asmeniui susipažinus su visa informacija nuspręsti, ar jis ketina pareikšti ieškinį dėl šio sprendimo, o kompetentingam teismui – vykdyti kontrolę, todėl tai yra viena iš Chartijos 47 straipsnyje užtikrinamos teisminės kontrolės veiksmingumo sąlygų (šiuo klausimu žr. 2017 m. lapkričio 9 d. Sprendimo LS Customs Services,
C‑46/16
,
EU:C:2017:839
,
punktą ir 2020 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Minister van Buitenlandse Zaken,
C‑225/19 ir C‑226/19
,
EU:C:2020:951
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad tokie motyvai turi būti pritaikyti prie nagrinėjamo akto pobūdžio ir aplinkybių, kuriomis jis priimtas. Šiuo atžvilgiu nurodant motyvus nereikalaujama tiksliai nurodyti visų svarbių faktinių ir teisinių aplinkybių, nes tai, ar akto motyvai yra pakankami, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir į priėmimo aplinkybes bei į visas nagrinėjamąją sritį reglamentuojančias teisės normas, ypač į interesą gauti paaiškinimų, kurį asmenys, kuriems šis aktas skirtas, gali turėti. Tad asmens nenaudai priimtas aktas yra pakankamai motyvuotas, jeigu priimtas suinteresuotajam asmeniui žinomomis aplinkybėmis, leidžiančiomis suprasti jam skirtos priemonės esmę (šiuo klausimu žr. 2017 m. kovo 28 d. Sprendimo Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiomis aplinkybėmis, pirma, reikia pažymėti, kad negalima iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos daryti išvados, jog bet kokio Sąjungos institucijos, įstaigos ar organo sprendimo, kuriuo privačiam ūkio subjektui nurodoma sumokėti tam tikrą pinigų sumą, motyvai būtinai turi apimti visus duomenis, leidžiančius jo adresatui patikrinti šios pinigų sumos apskaičiavimo tikslumą.
Iš tiesų, kaip Bendrasis Teismas iš esmės pažymėjo skundžiamo sprendimo 122 punkte, Teisingumo Teismas nusprendė, kad vykdomojo dokumento motyvai, susiję su parafiskalinio mokesčio surinkimu, turi apimti tikslų ir išsamų nagrinėjamos gautinos sumos įvertinimą ir kad tik šis įvertinimas gali leisti atlikti tokio sprendimo teisminę kontrolę (šiuo klausimu žr. 1958 m. birželio 13 d. Sprendimą Meroni / Haute Autorité,
9/56
,
EU:C:1958:7
, p. 30 ir 31 ir 1963 m. gruodžio 16 d. Sprendimą Macchiorlati Dalmas / Haute Autorité,
1/63
,
EU:C:1963:58
, p. 636).
Vis dėlto ginčijamame sprendime nustatyti
ex ante
įnašai į BPF, priešingai, nei Bendrasis Teismas konstatavo skundžiamo sprendimo 122 punkte, negali būti prilyginami gautinoms sumoms, nagrinėtoms bylose, kuriose priimti pirmesniame punkte nurodyti Teisingumo Teismo sprendimai.
Nors šios gautinos sumos buvo susijusios ir su parafiskaliniu mokesčiu, ir su palūkanomis už pavėluotus mokėjimus, kurių atitinkamos sumos ir apskaičiavimo metodai negalėjo būti nustatyti nesant tikslaus ir išsamaus įvertinimo, ginčijamame sprendime tik nustatomi kiekvienos atitinkamos įstaigos
ex ante
įnašai į BPF remiantis apskaičiavimo taisyklėmis, išsamiai numatytomis Deleguotajame reglamente 2015/63.
Antra, Sąjungos institucijos, įstaigos ir organai, taikydami komercinių paslapčių apsaugos principą, kuris yra bendrasis Sąjungos teisės principas (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 14 d. Sprendimo Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), sukonkretintas SESV 339 straipsnyje, iš esmės turi neatskleisti privataus ūkio subjekto konkurentams jo pateiktos konfidencialios informacijos (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo Chronopost ir La Poste / UFEX ir kt.,
C‑341/06 P ir C‑342/06 P
,
EU:C:2008:375
,
punktą).
Siekdamas užtikrinti šių pareigų laikymąsi Teisingumo Teismas keliose Sąjungos teisės srityse nusprendė, kad teisės subjekto nenaudai priimto akto motyvai, grindžiami privačių ūkio subjektų santykinės pozicijos vertinimu, gali tam tikru mastu būti riboti siekiant apsaugoti informaciją, susijusią su šiais ūkio subjektais, kuriems taikoma komercinė paslaptis.
Konkrečiai kalbant, Komisijos sprendimas, kuriuo konstatuojama, kad skundą pateikusio asmens nurodyta valstybės pagalba neegzistuoja, atsižvelgiant į pareigą saugoti komercinę paslaptį, gali būti pakankamai motyvuotas, nenurodant visų skaičių, kuriais grindžiami šios institucijos argumentai (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo Chronopost ir La Poste / UFEX ir kt.,
C‑341/06 P ir C‑342/06 P
,
EU:C:2008:375
,
–
punktą). Taigi tokio sprendimo nekonfidencialios versijos, kurioje nurodyti aiškūs ir nedviprasmiški minėtos institucijos argumentai ir naudota metodika leidžia suinteresuotiesiems asmenims susipažinti su šiais motyvais, o Bendrajam Teismui – vykdyti jų kontrolę, pakanka, kad būtų įvykdyta tai pačiai institucijai tenkanti pareiga motyvuoti (šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Club Hotel Loutraki ir kt. / Komisija,
C‑131/15 P
,
EU:C:2016:989
,
punktą).
Be to, pareiga motyvuoti sprendimą, kuriuo atmetamas konkurso dalyvio pasiūlymas vykstant viešojo pirkimo sutarties sudarymo procedūrai, nereiškia, kad šis dalyvis turi turėti išsamios informacijos apie perkančiosios organizacijos pasirinkto pasiūlymo charakteristikas (šiuo klausimu žr. 2012 m. spalio 4 d. Sprendimo Evropaïki Dynamiki / Komisija,
C‑629/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2012:617
,
ir
punktus), nes galimybė susipažinti su tokia informacija turi būti ribojama, be kita ko, siekiant išlaikyti pasitikėjimu grindžiamus santykius tarp šios organizacijos ir tokioje procedūroje dalyvaujančių ūkio subjektų (pagal analogiją žr. 2008 m. vasario 14 d. Sprendimo Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
,
punktą).
Dėl specifinio
ex ante
įnašų į BPF pobūdžio – jais, kaip matyti iš Direktyvos 2014/59 105–107 konstatuojamųjų dalių ir Reglamento Nr. 806/2014 41 konstatuojamosios dalies, laikantis draudimo principais pagrįstos logikos siekiama užtikrinti, kad finansų sektorius skirtų pakankamai finansinių išteklių
BPeM
, kad šis galėtų atlikti savo funkcijas, ir kartu paskatinti atitinkamas įstaigas nustatyti mažiau rizikingus veikimo būdus – šių įnašų apskaičiavimas, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 143 punkte, yra grindžiamas ne tarifo taikymu apmokestinimo bazei, bet, vadovaujantis Direktyvos 2014/59 102 ir 103 straipsniais ir Reglamento Nr. 806/2014 69 ir 70 straipsniais, tikslinio lygio, kurį turi pasiekti minėtų įnašų, surinktų iki 2023 m. pabaigos, suma, ir vėliau metinio tikslinio lygio, kuris turi būti paskirstytas įstaigoms, turinčioms veiklos leidimą
BPeM
dalyvaujančių valstybių narių teritorijoje, nustatymu.
Kadangi bendras tikslinis lygis yra apibrėžtas kaip 1 % visų šių įstaigų apdraustų indėlių sumos, o kiekvienos įstaigos bazinis metinis įnašas apskaičiuojamas proporcingai jos įsipareigojimų sumos (išskyrus nuosavas lėšas), iš kurios atimami apdraustieji indėliai, ir visų įstaigų, gavusių veiklos leidimą visų šių valstybių narių teritorijoje, bendros įsipareigojimų sumos (išskyrus nuosavas lėšas), iš kurios atimami apdraustieji indėliai, santykiui, pats
ex ante
įnašų į BPF apskaičiavimo metodas, kaip matyti iš Direktyvos 2014/59 ir Reglamento Nr. 806/2014, kurių galiojimo
Landesbank Baden-Württemberg
neginčija, rodo, kad BPV naudoja duomenis, kuriems taikoma komercinė paslaptis ir kurie negali būti pateikti ginčijamo sprendimo motyvuose.
Šiuo klausimu reikia atmesti
Landesbank Baden-Württemberg
argumentą, kad nereikia derinti pareigos motyvuoti ir šio sprendimo 109 punkte nurodyto bendrojo komercinių paslapčių apsaugos principo, nes Sąjungos teisės aktų leidėjas galėjo nustatyti alternatyvų
ex ante
įnašų į BPF apskaičiavimo metodą, nesusijusį su konfidencialių duomenų naudojimu.
Aplinkybė, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas iš pradžių galėjo pasirinkti alternatyvų apskaičiavimo metodą, negali turėti įtakos nustatant pareigos motyvuoti apimtį, atsižvelgiant į komercinių paslapčių apsaugos principą, kai taikomas metodas, iš dalies grindžiamas konfidencialių duomenų naudojimu. Sąjungos teisės aktų leidėjui teisėtai pasirinkus tokį metodą, būtinai turi būti derinama ši pareiga ir minėtas principas.
Iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas naudojasi didele diskrecija, kai turi imtis priemonių srityje, kurioje jam reikia priimti politinius, ekonominius ir socialinius sprendimus ir atlikti sudėtingus vertinimus (2013 m. spalio 17 d. Sprendimo Billerud Karlsborg ir Billerud Skärblacka,
C‑203/12
,
EU:C:2013:664
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Požiūris, kurio laikosi Bendrasis Teismas, kad ginčijamo sprendimo motyvai būtinai turi leisti
Landesbank Baden-Württemberg
patikrinti savo
ex ante
įnašo į BPF už 2017 m. apskaičiavimo tikslumą, neišvengiamai reikštų draudimą Sąjungos teisės aktų leidėjui nustatyti šio įnašo apskaičiavimo būdą, kurį taikant naudojami duomenys, kurių konfidencialumas yra saugomas pagal Sąjungos teisę, taigi būtų pernelyg susiaurinama plati diskrecija, kurią šiuo klausimu turi turėti šis teisės aktų leidėjas, be kita ko, neleidžiant jam pasirinkti metodo, galinčio užtikrinti dinamišką BPF finansavimo pritaikymą prie finansinio sektoriaus pokyčių, konkrečiai atsižvelgiant į kiekvienos įstaigos, gavusios veiklos leidimą BPF dalyvaujančios valstybės narės teritorijoje, situaciją.
Be to, reikia pabrėžti, kad Direktyvoje 2014/49 nustatyta indėlių garantijų sistema, kuria remiasi
Landesbank Baden-Württemberg
, siekdama įrodyti galimybę numatyti alternatyvų
ex ante
įnašų į BPF apskaičiavimo metodą, taip pat yra grindžiama, kaip savo išvados 160 punkte pažymėjo generalinis advokatas, įmokomis, apskaičiuojamomis remiantis duomenimis, kuriems taikoma atitinkamų įstaigų komercinė paslaptis.
Trečia, nors iš to, kas išdėstyta, matyti, kad BPV tenkanti pareiga motyvuoti turi būti derinama, atsižvelgiant į BPF finansavimo sistemos logiką ir Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytą apskaičiavimo būdą, su BPV pareiga saugoti atitinkamų įstaigų komercinę paslaptį, vis dėlto pastaroji pareiga neturi būti aiškinama taip plačiai, kad netektų prasmės pareiga motyvuoti (šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Club Hotel Loutraki ir kt. / Komisija,
C‑131/15 P
,
EU:C:2016:989
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto, derinant pareigą motyvuoti su komercinės paslapties apsaugos principu, negalima daryti išvados, kad sprendimo, kuriuo privačiam ūkio subjektui nustatoma pareiga sumokėti tam tikrą pinigų sumą, motyvuose nepateikiant jam visos informacijos, leidžiančios tiksliai patikrinti šios pinigų sumos apskaičiavimą, visais atvejais neišvengiamai pažeidžiama pareigos motyvuoti esmė.
Nagrinėjamu atveju reikia pripažinti, kad pareigos motyvuoti laikomasi, kai sprendimo, kuriuo nustatomi
ex ante
įnašai į BPF, adresatai, nors jiems nepateikiami duomenys, kuriems taikoma komercinė paslaptis, žino BPV naudotą apskaičiavimo metodą ir turi pakankamai informacijos, kad iš esmės galėtų suprasti, kaip į jų individualią padėtį buvo atsižvelgta apskaičiuojant jų
ex ante
įnašus į BPF, palyginti su visų kitų atitinkamų įstaigų padėtimi.
Tokiu atveju šie adresatai iš tiesų gali patikrinti, ar jų
ex ante
įnašas į BPF buvo nustatytas savavališkai, nepaisant realios jų ekonominės padėties, arba remiantis duomenimis apie likusį finansų sektorių, kurie nėra įtikinami. Taigi šie adresatai gali suprasti sprendimo, kuriuo nustatomas jų
ex ante
įnašas į BPF, motyvus ir įvertinti, ar naudinga pareikšti ieškinį dėl to sprendimo, todėl būtų neproporcinga reikalauti, kad BPV pateiktų kiekvieną skaičių, kuriuo grindžiamas kiekvienos atitinkamos įstaigos įnašo apskaičiavimas (pagal analogiją žr. 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo Chronopost ir La Poste / UFEX ir kt.,
C‑341/06 P ir C‑342/06 P
,
EU:C:2008:375
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vadinasi, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 97, 103 ir 109 punktuose konstatavo, kad pagal SESV 296 straipsnį BPV ginčijamo sprendimo motyvuose turėjo nurodyti duomenis, leidžiančius
Landesbank Baden-Württemberg
patikrinti savo
ex ante
įnašo į BPF už 2017 m. apskaičiavimo tikslumą, ir šiai pareigai negali kliudyti tam tikrų šių duomenų konfidencialumas.
Taigi Bendrasis Teismas negalėjo pagrįstai nustatyti tokios pareigos motyvuoti apimties ir skundžiamo sprendimo 110 punkte nuspręsti, kad BPV pažeidė šią pareigą.
Antra, skundžiamo sprendimo 129–140 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo
Landesbank Baden-Württemberg
šeštajame pagrinde pirmojoje instancijoje nurodytą neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą dėl kelių Deleguotojo reglamento 2015/63 nuostatų ir jo I priedo, o vėliau to sprendimo 141 punkte pripažino šį pagrindą pagrįstu.
Taigi Bendrasis Teismas nusprendė, kad Deleguotojo reglamento 2015/63 4–7 ir 9 straipsniuose bei I priede Komisijos apibrėžtas apskaičiavimo metodas yra neskaidrus, bent jau kiek tai susiję su
ex ante
įnašų į BPF koregavimu atsižvelgiant į atitinkamų įstaigų rizikos profilį, ir kad dėl šio neskaidrumo BPV negalėjo įvykdyti jai tenkančios pareigos motyvuoti, kylančios iš SESV 296 straipsnio.
Šiuo klausimu, pirma, reikia pažymėti, kad tikslus apskaičiavimo metodas, kurį taikė BPV, siekdama nustatyti
ex ante
įnašų į BPF dydį, apibrėžtas Deleguotajame reglamente 2015/63. Konkrečiai kalbant, šio deleguotojo reglamento I priede išsamiai išdėstyti įvairūs šio apskaičiavimo metodo etapai ir nurodytos matematinės formulės, kurias BPV turi taikyti.
Taigi minėtas Deleguotasis reglamentas yra esminis ginčijamo sprendimo konteksto elementas, į kurį, remiantis šio sprendimo 104 punkte priminta jurisprudencija, reikia atsižvelgti vertinant to sprendimo motyvus, nes juo užtikrinama, kad šio sprendimo adresatai būtų išsamiai informuoti apie BPV taikytą apskaičiavimo metodą.
Antra, konkrečiau kalbant apie
ex ante
įnašų į BPF koregavimą atsižvelgiant į rizikos profilį, kurio reikalaujama pagal Direktyvos 2014/59 103 straipsnio 2 ir 7 dalis ir Reglamento Nr. 806/2014 70 straipsnio 2 dalį, principai, kuriuos šiuo klausimu turi taikyti BPV, yra įtvirtinti Deleguotojo reglamento 2015/63 6–9 straipsniuose ir konkrečiau įgyvendinti šio deleguotojo reglamento I priede.
Ex ante
įnašo į BPF koregavimas atsižvelgiant į įstaigos rizikos profilį yra grindžiamas reikšmingų rizikos veiksnių poveikio šiai įstaigai ir kitoms atitinkamoms įstaigoms palyginimu.
Iš minėto deleguotojo reglamento I priede numatyto
ex ante
įnašų į BPF apskaičiavimo metodo antrojo–ketvirtojo etapų matyti, kad šis koregavimas iš esmės užtikrinamas visų pirma priskiriant pagal daugumą rizikos veiksnių kiekvieną atitinkamą įstaigą prie „bin“, kuri apima įstaigas, laikomas panašiomis atsižvelgiant į nekoreguoto rodiklio, susijusio su nagrinėjamu rizikos veiksniu, vertes, ir nustatant įstaigoms, kurios priklauso tai pačiai „bin“, bendrą koreguoto rodiklio vertę.
Taip konkrečiai įstaigai nustatytos kiekvieno rizikos rodiklio vertės vėliau, Deleguotojo reglamento 2015/63 I priede numatyto
ex ante
įnašų į BPF apskaičiavimo penktajame etape, yra konsoliduojamos į sudėtinį rodiklį, atsižvelgiant į įvairių rizikos ramsčių santykinį svorį.
Galiausiai šeštajame šio apskaičiavimo etape yra nustatomas koregavimo pagal rizikos profilį koeficientas, remiantis sudėtinio rodiklio koregavimu nuo 0,8 iki 1,5.
Taigi BPV iš tiesų negali pateikti įstaigai duomenų, kurie jai leistų išsamiai patikrinti koregavimo pagal rizikos profilį koeficiento vertės, jai nustatytos apskaičiuojant jos
ex ante
įnašą į BPF, tikslumą, nes atliekant šį patikrinimą reikia duomenų, kuriems taikoma komercinė paslaptis ir kurie susiję su kiekvienos kitos atitinkamos įstaigos ekonomine padėtimi.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad Reglamento Nr. 806/2014 88 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje yra numatyta galimybė atskleisti vykdant veiklą BPV gautą konfidencialią informaciją, kai ši informacija gali būti atskleista santraukos ar apibendrinta forma taip, kad nebūtų galima identifikuoti atitinkamų įstaigų.
Taigi, laikydamasi Deleguotajame reglamente 2015/63 nustatytų ribų, BPV gali, nepažeisdama savo pareigos saugoti komercinę paslaptį, atskleisti kiekvienos „bin“ ribines vertes ir susijusius rodiklius, kad atitinkama įmonė galėtų įsitikinti, be kita ko, kad jos klasifikavimas atliekant rodiklių diskretizavimą, kaip nustatyta šio deleguotojo reglamento I priede, tikrai atitinka jos ekonominę situaciją, kad šis diskretizavimas atliktas laikantis šiame deleguotajame reglamente nustatyto metodo remiantis įtikinamais duomenimis ir kad iš tiesų atsižvelgta į visus rizikos veiksnius, į kuriuos turi būti atsižvelgta taikant Reglamentą Nr. 806/2014 ir minėtą deleguotąjį reglamentą.
Trečia, reikia pažymėti, kad kiti
ex ante
įnašų į BPF apskaičiavimo metodo etapai, kaip savo išvados 149 punkte pažymėjo generalinis advokatas, grindžiami apibendrintais atitinkamų įstaigų duomenimis, kurie gali būti atskleisti apibendrinta forma, nepažeidžiant BPV pareigos saugoti komercinę paslaptį.
Atsižvelgiant į visas šias aplinkybes, Deleguotasis reglamentas 2015/63 visiškai netrukdo BPV atskleisti apibendrintos ir anonimintos informacijos, kuri būtų pakankama įstaigai suprasti, kaip į jos individualią padėtį buvo atsižvelgta apskaičiuojant jos
ex ante
įnašą į BPF, palyginti su visų kitų atitinkamų įstaigų padėtimi.
Be to, reikia pridurti, kad, nors motyvai, grindžiami reikšmingos informacijos atskleidimu tokia forma, neleidžia kiekvienai įstaigai sistemingai nustatyti galimos BPV klaidos renkant ir apibendrinant nagrinėjamus duomenis, vis dėlto tų motyvų pakanka, kad ši įstaiga galėtų įsitikinti, jog informacija, kurią ji pateikė kompetentingoms institucijoms, buvo įtraukta apskaičiuojant jos
ex ante
įnašą į BPF pagal reikšmingas Sąjungos teisės taisykles, ir remdamasi bendromis žiniomis apie finansų sektorių nustatyti galimą neįtikinamos ar akivaizdžiai neteisingos informacijos naudojimą, taip pat nuspręsti, ar reikia pateikti ieškinį dėl BPV sprendimo, kuriuo nustatomas jos
ex ante
įnašas į BPF, panaikinimo.
Darytina išvada, kad Deleguotasis reglamentas 2015/63 nekliudo BPV įvykdyti pareigos motyvuoti, kaip ji apibrėžta šio sprendimo 122 punkte, ir kad pagal šį deleguotąjį reglamentą ji gali atitinkamoms įstaigoms suteikti pakankamai informacijos, kad būtų galima suprasti priežastis, pateisinančias sprendimus, kuriais nustatomi
ex ante
įnašai į BPF, ir įvertinti būtinybę pareikšti ieškinį dėl šių sprendimų.
Taigi skundžiamo sprendimo 141 punkte pateiktame Bendrojo Teismo vertinime, kuriame konstatuojamas Deleguotojo reglamento 2015/63 4–7 ir 9 straipsnių bei I priedo neteisėtumas, nes to sprendimo 110 punkte konstatuotas pareigos motyvuoti pažeidimas išplaukia iš šių nuostatų, yra padaryta teisės klaida.
Trečia, iš skundžiamo sprendimo 127 ir 143 punktų matyti, kad Bendrasis Teismas nusprendė, jog BPV pažeidė teisę į veiksmingą teisminę gynybą, kai ginčijamo sprendimo motyvuose nepateikė
Landesbank Baden-Württemberg
informacijos, leidžiančios patikrinti jos
ex ante
įnašo į BPF už 2017 m. apskaičiavimo tikslumą, o Bendrojo Teismo galimybė prašyti BPV pateikti jam šią informaciją negali užtikrinti šios teisės laikymosi.
Vis dėlto, nors BPV privalo laikytis pareigos motyvuoti, kad užtikrintų teisminę apsaugą jos sprendimų adresatams, iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Bendrojo Teismo vertinimas, pagal kurį BPV šiuo atveju pažeidė šią pareigą, yra grindžiamas teisiškai klaidinga minėtos pareigos samprata.
Be to, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad tuo atveju, kai sprendimo motyvai turėjo būti apriboti siekiant užtikrinti konfidencialių duomenų, į kuriuos atsižvelgė šio sprendimo rengėjas, apsaugą, jis turi pateikti pateisinimų Sąjungos teismams, atliekantiems tyrimą, kai juose šie duomenys ginčijami (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo Chronopost ir La Poste / UFEX ir kt.,
C‑341/06 P ir C‑342/06 P
,
EU:C:2008:375
,
punktą).
Tam tikrais atvejais siekdami atlikti veiksmingą teisminę kontrolę, atitinkančią Chartijos 47 straipsnio reikalavimus, Sąjungos teismai gali nurodyti BPV pateikti duomenis, galinčius pagrįsti skaičiavimus, kurių tikslumas ginčijamas šiuose teismuose, prireikus užtikrinant šių duomenų konfidencialumą (pagal analogiją žr. 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
ir
punktus).
Beje, Reglamento Nr. 806/2014 88 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatyta BPV galimybė atskleisti informaciją, kuriai taikomi komercinės paslapties reikalavimai, kai toks atskleidimas būtinas vykstant teismo procesui.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad būtent remdamasis teisiškai klaidingais argumentais Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 143 punkte nusprendė, kad ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas dėl pareigos motyvuoti ir teisės į veiksmingą teisminę gynybą pažeidimo, todėl pritarė pirmajam, trečiajam ir šeštajam pagrindams, kuriuos pateikė
Landesbank Baden-Württemberg
pirmojoje instancijoje.
Kadangi penktasis byloje C‑584/20 P nurodytas pagrindas ir antrasis pagrindas byloje C‑621/20 P yra pagrįsti, reikia panaikinti skundžiamą sprendimą, nesant reikalo nagrinėti antrojo–ketvirtojo apeliacinio skundo pagrindų byloje C‑584/20 P.
Dėl ieškinio Bendrajame Teisme
Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą Teisingumo Teismas, panaikindamas Bendrojo Teismo sprendimą, gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jeigu toje bylos stadijoje tai galima padaryti.
Taip yra šioje byloje, nes Teisingumo Teismas turi visą informaciją, reikalingą sprendimui dėl ieškinio priimti.
Dėl ginčijamo sprendimo autentiškumo patvirtinimo
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, susijusios su Komisijos aktais, iš esmės matyti, kad šių aktų autentiškumo patvirtinimo tikslas – užtikrinti teisinį saugumą patvirtinant Komisijos kolegijos priimtą tekstą, taip sudarant galimybę ginčo atveju patikrinti, ar paskelbti arba perduoti dokumentai visiškai jį atitinka. Šis autentiškumo patvirtinimas yra esminis procedūrinis reikalavimas, kurio pažeidimas gali lemti atitinkamo akto panaikinimą ir kurį teismas gali nagrinėti savo iniciatyva (šiuo klausimu žr. 1994 m. birželio 15 d. Sprendimo Komisija / BASF ir kt.,
C‑137/92 P
,
EU:C:1994:247
,
ir
punktus ir 2000 m. balandžio 6 d. Sprendimo Komisija / ICI,
C‑286/95 P
,
EU:C:2000:188
,
,
ir
punktus).
Šioje byloje neginčijama, kad ginčijamą sprendimą sudaro, pirma, šio sprendimo tekstas ir, antra, priedas.
Iš BPV Bendrajam Teismui pateiktos informacijos matyti, kad šioje institucijoje taikoma procedūra tokio sprendimo autentiškumo patvirtinimui užtikrinti buvo grindžiama sprendimo teksto pasirašymu ranka ir lydraščiu.
Ginčijamo sprendimo teksto autentiškumą pakankamai užtikrina jame esantis BPV pirmininkės parašas ranka.
Kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo priedu, BPV Bendrajam Teismui pateikė jos pirmininkės ranka pasirašytą lydraštį, kuriame aiškiai nurodyti du pridedami elementai ir identifikacinis numeris.
Be to, BPV Teisingumo Teismui pateikė ekrano vaizdo kopiją, susijusią su ARES sistemos turiniu.
Iš šios ekrano vaizdo kopijos visų pirma matyti, kad šio sprendimo 156 punkte nurodytame lydraštyje esantis numeris yra išsaugojimo numeris (
Save number
), ARES sistemoje žymintis ginčijamą sprendimą atitinkančią rinkmeną.
Iš minėtos ekrano vaizdo kopijos galima nustatyti, kad du pridedami elementai, nurodyti šiame lydraštyje, yra, pirma, ginčijamo sprendimo tekstas ir, antra, šio sprendimo priedas.
Galiausiai iš tos pačios ekrano vaizdo kopijos matyti, kad ginčijamą sprendimą atitinkanti rinkmena ARES sistemoje buvo sukurta ir išsiųsta 2017 m. balandžio 11 d., t. y. ginčijamo sprendimo priėmimo dieną.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, BPV teiginys, kad tą dieną ARES sistemoje buvo rinkmena, atitinkanti ginčijamo sprendimo priedą, į kurį daroma nuoroda lydraštyje, turi būti laikomas įrodytu.
Šio vertinimo nepaneigia aplinkybė, kad BPV pateiktoje ekrano vaizdo kopijoje taip pat nurodytas registracijos numeris (
Reg. number
), kuris skiriasi nuo išsaugojimo numerio, ir rinkmenos registracijos data, t. y. 2017 m. birželio 13 d., kurie, remiantis neginčijamais BPV paaiškinimais, rodo nagrinėjamos bylos užbaigimą.
Tokiomis aplinkybėmis lydraštyje esančio BPV pirmininkės parašo ranka pakanka, kad būtų užtikrintas ginčijamo sprendimo priedo autentiškumo patvirtinimas.
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti pažeidimu
Pirmojoje instancijoje pateiktame pirmajame pagrinde
Landesbank Baden-Württemberg
tvirtina, kad ginčijamas sprendimas nepakankamai motyvuotas, nes jame nėra tam tikros reikšmingos informacijos, visų pirma dėl jos
ex ante
įnašo į BPF už 2017 m. koregavimo atsižvelgiant į jos rizikos profilį.
Iš šio sprendimo 122 punkto matyti, kad ginčijamo sprendimo motyvuose turi būti užtikrinta, atsižvelgiant į šio sprendimo kontekstą, kad
Landesbank Baden-Württemberg
būtų pateikta pakankamai informacijos, kad ji galėtų suprasti, kaip atsižvelgta į jos individualią padėtį apskaičiuojant jos
ex ante
įnašą į BPF už 2017 m., palyginti su visų kitų atitinkamų įstaigų padėtimi.
Šiuo tikslu, kaip konstatuota šio sprendimo 139 punkte, BPV turi paskelbti arba perduoti
Landesbank Baden-Württemberg
apibendrintą ir anonimintą informaciją, susijusią su atitinkamomis įstaigomis, naudotą apskaičiuojant šį įnašą, jeigu ši informacija gali būti pateikta neatskleidžiant komercinės paslapties.
Informacija, kuri turi būti pateikta
Landesbank Baden-Württemberg
, kad ji žinotų pakankamus ginčijamo sprendimo motyvus, apima, be kita ko, kiekvienos „bin“ ir su ja susijusių rodiklių ribines vertes, kuriomis remiantis
Landesbank Baden-Württemberg
ex ante
įnašas į BPF už 2017 m. buvo pakoreguotas atsižvelgiant į jos rizikos profilį.
Neginčijama, kad ginčijamame sprendime ir suderintame priede pateikti duomenys ir duomenys, kurie ginčijamo sprendimo priėmimo dieną buvo prieinami BPV interneto svetainėje, apėmė tik dalį reikšmingos informacijos, kurią galėjo pateikti BPV, neatskleisdama komercinės paslapties.
Konkrečiai kalbant, suderintame priede nebuvo duomenų apie kiekvienos „bin“ ribines vertes ir susijusių rodiklių vertes.
Be to, BPV Teisingumo Teisme nurodė, kad ginčijamo sprendimo priėmimo dieną tokios informacijos ji nebuvo paskelbusi ir savo interneto svetainėje.
Darytina išvada, kad ginčijamas sprendimas nepakankamai motyvuotas ir pirmasis pagrindas, kurį
Landesbank Baden-Württemberg
pateikė pirmojoje instancijoje, yra pagrįstas.
Taigi, nesant reikalo nagrinėti kitų pirmojoje instancijoje nurodytų pagrindų, reikia panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su
Landesbank Baden-Württemberg
.
Dėl ginčijamo sprendimo padarinių palikimo galioti
BPV paprašė Bendrojo Teismo atidėti galimo ginčijamo sprendimo panaikinimo pasekmes šešiems mėnesiams po to, kai jo sprendimas taps galutinis.
Reikia priminti, kad pagal SESV 264 straipsnio antrą pastraipą Teisingumo Teismas gali, jei mano, kad tai reikalinga, nurodyti, kurie panaikinto akto padariniai turi būti laikomi galutiniais.
Šiuo klausimu iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad, atsižvelgiant į su teisiniu saugumu susijusius motyvus, tokio akto padariniai gali likti galioti, be kita ko, jeigu jo panaikinimo įsigaliojimas nedelsiant lemtų dideles neigiamas pasekmes atitinkamiems asmenims ir jei ginčijamo akto teisėtumas ginčijamas ne dėl jo tikslo ar turinio, bet dėl jo rengėjo kompetencijos neturėjimo ar procedūrinių reikalavimų pažeidimo (2016 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
Vokietija / Parlamentas ir Taryba
, C‑113/14, EU:C.2016:635, 81 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju, nors ginčijamas sprendimas priimtas pažeidžiant esminius procedūrinius reikalavimus, Teisingumo Teismas šiame procese nekonstatavo, kad buvo padaryta klaida, turinti įtakos šio akto atitikčiai taisyklėms, reglamentuojančioms
ex ante
įnašų į BPF apskaičiavimą, nustatytoms Direktyvoje 2014/59, Reglamente Nr. 806/2014 ir Deleguotajame reglamente 2015/63.
Jeigu ginčijamas sprendimas būtų panaikintas nenumatant, kad jo padariniai lieka galioti, kol jis bus pakeistas nauju aktu, būtų pakenkta Direktyvos 2014/59, Reglamento Nr. 806/2014 ir Deleguotojo reglamento 2015/63, kurie yra pagrindinė bankų sąjungos, prisidedančios prie euro zonos stabilumo, dalis, įgyvendinimui.
Šiomis aplinkybėmis reikia palikti galioti ginčijamo sprendimo padarinius, kiek jis susijęs su
Landesbank Baden-Württemberg
, kol per protingą terminą, kuris negali viršyti šešių mėnesių nuo šio Teisingumo Teismo sprendimo paskelbimo dienos, įsigalios naujas BPV sprendimas, kuriuo nustatomas šios įstaigos
ex ante
įnašas į BPF už 2017 m.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir Teisingumo Teismas pats priima galutinį sprendimą, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia šis teismas.
Pagal šio reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Be to, minėto reglamento 138 straipsnio 3 dalyje, taikomoje apeliaciniame procese pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, numatyta, kad jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Vis dėlto Teisingumo Teismas gali nuspręsti, kad, be savo bylinėjimosi išlaidų, šalis padengia dalį kitos šalies bylinėjimosi išlaidų, jeigu tai pateisinama atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes.
Nagrinėjamu atveju atsižvelgiant į tai, kad skundžiamas sprendimas panaikinimas ir tenkinamas pirmojoje instancijoje pareikštas ieškinys, reikia nurodyti, kad, pirma, Komisija, BPV ir
Landesbank Baden-Württemberg
padengia savo bylinėjimosi išlaidas apeliacinėje instancijoje, ir, antra, BPV padengia ne tik savo bylinėjimosi išlaidas pirmojoje instancijoje, bet ir
Landesbank Baden-Württemberg
bylinėjimosi išlaidas toje instancijoje.
Pagal Procedūros reglamento 140 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, įstojusios į bylą valstybės narės ir institucijos padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Todėl Ispanijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas apeliacinėje instancijoje, o Komisija, kaip į bylą Bendrajame Teisme įstojusi šalis, padengia savo bylinėjimosi išlaidas pirmojoje instancijoje.
Pagal Procedūros reglamento 140 straipsnio 3 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, Teisingumo Teismas gali nuspręsti, kad į bylą įstojusi šalis, kuri nenurodyta šio reglamento 140 straipsnio 1 ir 2 dalyse, padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Šioje byloje reikia nuspręsti, kad
Fédération bancaire française
padengia savo bylinėjimosi išlaidas apeliacinėje instancijoje.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Panaikinti 2020 m. rugsėjo 23 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Landesbank Baden-Württemberg / BPV (
T‑411/17
,
EU:T:2020:435
).

2.
Panaikinti 2017 m. balandžio 11 d. vykdomosios sudėties Bendros pertvarkymo valdybos sprendimą dėl
ex ante
įnašų į Bendrą pertvarkymo fondą už 2017 m. apskaičiavimo (SRB/ES/SRF/2017/05), kiek tas sprendimas susijęs su
Landesbank Baden-Württemberg.

3.
Palikti galioti 2017 m. balandžio 11 d. vykdomosios sudėties Bendros pertvarkymo valdybos sprendimo dėl
ex ante
įnašų į Bendrą pertvarkymo fondą už 2017 m. apskaičiavimo (SRB/ES/SRF/2017/05) padarinius, kiek tas sprendimas susijęs su
Landesbank Baden-Württemberg
, kol per protingą terminą, kuris negali viršyti šešių mėnesių nuo šio Teisingumo Teismo sprendimo paskelbimo dienos, įsigalios naujas Bendros pertvarkymo valdybos sprendimas, kuriuo nustatomas šios įstaigos
ex ante
įnašas į Bendrą pertvarkymo fondą už 2017 m.

4.
Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose.

5.
Bendra pertvarkymo valdyba padengia savo bylinėjimosi išlaidas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose ir
Landesbank Baden-Württemberg
bylinėjimosi išlaidas pirmojoje instancijoje.

6.
Landesbank Baden-Württemberg
,
Fédération bancaire française
ir Ispanijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas apeliacinėje instancijoje.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.