CELEX: 62020CJ0203
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Justičná spolupráca v trestných veciach
Európsky zatykač
Charta základných práv Európskej únie
Pôsobnosť
Článok 51
Vykonávanie práva Únie
Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV
Právomoc Súdneho dvora
Podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania pred vydaním európskeho zatykača
Prípustnosť
Zásada ne bis in idem
Článok 50
Pojmy ‚oslobodenie‘ a ‚odsúdenie‘
Amnestia v členskom štáte vydávajúcom zatykač
Právoplatné rozhodnutie o zastavení trestného stíhania
Zrušenie amnestie
Zrušenie rozhodnutia o zastavení trestného stíhania
Opätovné pokračovanie v trestnom stíhaní
Potreba vydania rozhodnutia po posúdení trestnoprávnej zodpovednosti dotknutej osoby
Smernica 2012/13/EÚ
Právo na informácie v trestnom konaní
Pôsobnosť
Pojem ‚trestné konanie‘
Legislatívny postup na prijatie uznesenia o zrušení amnestie
Súdne konanie o preskúmaní súladu tohto uznesenia s vnútroštátnou ústavou

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 3 ZEÚ, článku 82 ZFEÚ, článkov 47, 48 a 50 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), rámcového rozhodnutia Rady z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (2002/584/SVV) (
Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1
; Mim. vyd. 19/006, s. 34) a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní (
Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1
).
Tento návrh bol podaný v rámci trestného konania vedeného proti osobám AB, CD, EF, NO, JL, GH, IJ, LM, PR, ST, UV, WZ, BC, DE a FG (ďalej len „obvinené osoby“), v ktorom vnútroštátny súd zamýšľa vydať voči jednej z týchto osôb európsky zatykač.
Právny rámec
Právo Únie
Rámcové rozhodnutie 2002/584
Článok 17 rámcového rozhodnutia 2002/584, nazvaný „Lehoty a postupy pre rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača“, v odseku 1 stanovuje:
„Európsky zatykač sa prejednáva a vykonáva ako naliehavá záležitosť.“
Smernica 2012/13
Článok 1 smernice 2012/13, nazvaný „Predmet úpravy“, uvádza:
„Touto smernicou sa stanovujú pravidlá týkajúce sa práva na informácie podozrivých alebo obvinených osôb o ich právach v trestnom konaní a o obvinení vznesenom voči nim. Smernica taktiež stanovuje pravidlá týkajúce sa práva na informácie o právach osôb zatknutých v súvislosti s vykonaním európskeho zatykača [Smernica taktiež stanovuje pravidlá týkajúce sa práva osôb, na ktoré bol vydaný európsky zatykač, byť informované o svojich právach –
neoficiálny preklad
].“
Článok 2 tejto smernice, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, v odseku 1 stanovuje:
„Táto smernica sa vzťahuje na akékoľvek osoby od chvíle, keď sa od príslušných orgánov členského štátu dozvedia, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, až do ukončenia konania, čo znamená právoplatné rozhodnutie o otázke, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, vrátane prípadného vynesenia rozsudku [uloženia trestu –
neoficiálny preklad
] a rozhodnutia o opravnom prostriedku.“
Slovenské právo
Ústava v znení zmien
Podľa článku 86 Ústavy Slovenskej republiky, v znení ústavného zákona č. 71/2017 Z. z. z 30. marca 2017 (ďalej len „Ústava v znení zmien“):
„Do pôsobnosti Národnej rady Slovenskej republiky patrí najmä:
…
i)
uznášať sa o zrušení rozhodnutia prezidenta [Slovenskej republiky] podľa čl. 102 ods. 1 písm. j), ak odporuje princípom demokratického a právneho štátu; prijaté uznesenie je všeobecne záväzné a vyhlasuje sa rovnako ako zákon,
…“
Článok 129a tejto Ústavy stanovuje:
„Ústavný súd [Slovenskej republiky] rozhoduje o súlade uznesenia Národnej rady Slovenskej republiky o zrušení amnestie alebo individuálnej milosti prijatého podľa čl. 86 písm. i) s Ústavou Slovenskej republiky. Ústavný súd začne konanie vo veci podľa prvej vety bez návrhu…“
Článok 154f uvedenej Ústavy stanovuje:
„1.   Ustanovenia čl. 86 písm. i), čl. 88a a čl. 129a sa vzťahujú aj na článok V a článok VI rozhodnutia predsedu vlády Slovenskej republiky z 3. marca 1998 o amnestii uverejneného pod číslom 55/1998 Z. z., rozhodnutie predsedu vlády Slovenskej republiky zo 7. júla 1998 o amnestii uverejnené pod číslom 214/1998 Z. z. a rozhodnutie prezidenta Slovenskej republiky v konaní o milosť pre obvineného zo dňa 12. decembra 1997…
2.   Zrušením amnestií a milostí podľa odseku 1
a)
sa zrušujú rozhodnutia štátnych orgánov v rozsahu, v ktorom boli vydané a odôvodnené na základe amnestií a milostí uvedených v odseku 1 a
b)
zanikajú zákonné prekážky trestných stíhaní, ktoré mali základ v amnestiách a milostiach uvedených v odseku 1; doba trvania týchto zákonných prekážok sa nezapočítava do premlčacích dôb vzťahujúcich sa na skutky, ktorých sa amnestie a milosti uvedené v odseku 1 týkajú.“
Zákon o Ústavnom súde v znení neskorších predpisov
§ 48b v rámci šiesteho oddielu druhej hlavy tretej časti zákona č. 38/1993 Z. z. o organizácii Ústavného súdu Slovenskej republiky, o konaní pred ním a o postavení jeho sudcov znení zákona č. 72/2017 Z. z. z 30. marca 2017 (ďalej len „zákon o Ústavnom súde v znení neskorších predpisov“) v odsekoch 1 až 3 stanovoval:
„1.   Ústavný súd začne konanie vo veci podľa čl. 129a Ústavy bez návrhu, konanie sa začína dňom vyhlásenia uznesenia schváleného Národnou radou Slovenskej republiky podľa čl. 86 písm. i) Ústavy v Zbierke zákonov.
2.   Účastníkom konania je len Národná rada Slovenskej republiky.
3.   Vedľajším účastníkom konania je vláda Slovenskej republiky zastúpená Ministerstvom spravodlivosti Slovenskej republiky, ak sa koná o uznesení, ktorým sa zrušila amnestia a prezident Slovenskej republiky, ak sa koná o uznesení, ktorým sa zrušila individuálna milosť.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Voči obvineným osobám bolo na Slovensku vedené trestné stíhanie za sériu trestných činov, ku ktorým došlo v roku 1995.
Dňa 3. marca 1998 predseda vlády Slovenskej republiky, ktorý v tom čase z dôvodu uplynutia funkčného obdobia prezidenta Slovenskej republiky vykonával jeho právomoci, udelil amnestiu vzťahujúcu sa na tieto trestné činy (ďalej len „amnestia z roku 1998“).
Rozhodnutím z 29. júna 2001 Okresný súd Bratislava III uvedené trestné stíhanie zastavil, a to okrem iného z dôvodu tejto amnestie. Toto rozhodnutie, ktoré nadobudlo právoplatnosť, vyvolalo podľa slovenského práva rovnaké účinky ako oslobodzujúci rozsudok.
Dňa 4. apríla 2017 nadobudol účinnosť ústavný zákon č. 71/2017, ako aj zákon č. 72/2017.
Uznesením z 5. apríla 2017 Národná rada Slovenskej republiky na základe článku 86 písm. i) Ústavy v znení zmien zrušila amnestiu z roku 1998.
Nálezom z 31. mája 2017 Ústavný súd Slovenskej republiky podľa článku 129a Ústavy v znení zmien rozhodol, že toto uznesenie je v súlade s Ústavou.
Keďže v súlade s článkom 154f ods. 2 Ústavy v znení zmien má uznesenie z 5. apríla 2017 za následok zrušenie rozhodnutia Okresného súdu Bratislava III z 29. júna 2001, voči obvineným osobám následne ďalej pokračovalo trestné stíhanie.
Vnútroštátny súd uvádza, že na žiadosť Krajskej prokuratúry v Bratislave (Slovensko) vydal voči ST medzinárodný zatýkací rozkaz z dôvodu, že by sa mohol nachádzať v Mali. Dodáva, že keďže nie je vylúčené, že táto osoba sa nachádza alebo sa bude nachádzať aj na území niektorého z členských štátov EÚ, má v úmysle vydať voči nemu i európsky zatykač.
Tento súd sa však pýta, či vydaniu takéhoto európskeho zatykača nebráni vo veci samej zásada
ne bis in idem
.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd uviedol, že z jeho pohľadu je v prejednávanej veci uplatniteľné rámcové rozhodnutie 2002/584 a v dôsledku toho aj Charta, a následne vysvetlil, že pred vydaním európskeho zatykača sa musí osobitne ubezpečiť, že bude zaručená ochrana základných práv dotknutej osoby. Na tento účel chce v prvom rade vedieť, či sa na právoplatné rozhodnutie o zastavení trestného stíhania vzťahuje zásada
ne bis in idem
zakotvená v článku 50 Charty, a to osobitne v kontexte, keď bolo takéto rozhodnutie prijaté na základe amnestie a následne zrušené účinkami legislatívneho opatrenia, ktoré uvedenú amnestiu zrušilo bez osobitného súdneho rozhodnutia alebo súdneho konania.
Vnútroštátny súd sa ďalej pýta, či taký legislatívny postup, o aký ide vo veci samej, ktorého predmetom je zrušenie amnestie s účinkom zrušenia právoplatného individuálneho rozhodnutia o zastavení trestného stíhania, patrí do pôsobnosti smernice 2012/13, ktorá zakotvuje právo každého obvineného v každom štádiu trestného konania na všetky informácie týkajúce sa tohto konania, ak sú potrebné na zaručenie spravodlivého procesu, a tiež právo na prístup k spisovému materiálu. Tento súd poznamenáva, že v prípade kladnej odpovede podľa jeho názoru tak postup na úrovni Národnej rady Slovenskej republiky, ako aj konanie na Ústavnom súde Slovenskej republiky bránia tomu, aby mohol účastník konania, ktorého sa týka niektoré z týchto konaní, realizovať svoje základné procesné práva, čo podľa neho môže predstavovať nielen porušenie ustanovení uvedenej smernice, ale aj článkov 47 a 50 Charty, ako aj článku 82 ZFEÚ.
Napokon sa vnútroštátny súd pýta, či je taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, podľa ktorej je preskúmanie legislatívneho ustanovenia o zrušení amnestie ústavným súdom členského štátu obmedzené len na posúdenie súladu tohto ustanovenia s vnútroštátnou ústavou bez toho, aby bolo možné posúdiť aj jeho súlad s právom Únie, zlučiteľná s článkom 267 ZFEÚ, základnými právami zaručenými osobitne v článkoch 47 a 50 Charty, ako aj so zásadou lojálnej spolupráce podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ. Vnútroštátny súd sa tiež domnieva, že „vnútroštátny mechanizmus“ zrušenia amnestií môže byť prípadne v rozpore so zásadami proporcionality a efektivity, ktoré limitujú procesnú autonómiu členských štátov Únie pri prijímaní vnútroštátnych právnych predpisov.
Za týchto okolností Okresný súd Bratislava III rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Bráni vydaniu európskeho zatýkacieho rozkazu podľa [rámcového rozhodnutia 2002/584] prekážka
ne bis in idem
, a to s ohľadom [na článok] 50 [Charty] v prípade, ak trestná vec bola právoplatne ukončená súdnym rozhodnutím o oslobodení spod obžaloby alebo zastavení trestného stíhania, keď tieto rozhodnutia boli vydané na základe amnestie, ktorá bola po právoplatnosti týchto rozhodnutí zákonodarným orgánom zrušená a vnútroštátny právny poriadok ustanovuje, že zrušením takej amnestie sa zrušujú rozhodnutia štátnych orgánov v rozsahu, v ktorom boli vydané a odôvodnené na základe amnestií a milostí, a zanikajú zákonné prekážky trestných stíhaní, ktoré mali základ v takejto zrušenej amnestii, a to všetko bez osobitného súdneho rozhodnutia alebo súdneho konania?
2.
Je v súlade s právom na spravodlivé súdne konanie, ktoré je garantované [článkom 47 Charty], ako i s právom nebyť stíhaný alebo potrestaný v trestnom konaní dvakrát za ten istý trestný čin, ktoré je garantované [článkom 50 Charty], ako i s článkom [82 ZFEÚ], také ustanovenie vnútroštátneho zákona, ktoré bez rozhodnutia vnútroštátneho súdu priamo ruší rozhodnutie vnútroštátneho súdu o zastavení trestného stíhania, ktoré má podľa vnútroštátnej úpravy charakter konečného rozhodnutia s účinkami oslobodenia spod obvinenia, a na základe ktorého bolo trestné konanie s konečnou účinnosťou zastavené dôsledkom amnestie, ktorá bola vydaná v súlade s vnútroštátnym zákonom?
3.
Je v súlade so zásadou lojality podľa článku 4 odseku 3 [ZEÚ] a článku 267 [ZFEÚ], ako i s článkom 82 [ZEÚ], ako i s právom na spravodlivé súdne konanie, ktoré je garantované [článkom 47 Charty], ako i s právom nebyť stíhaný alebo potrestaný v trestnom konaní dvakrát za ten istý trestný čin, ktoré je garantované článkom 50 [Charty], také ustanovenie vnútroštátneho zákona, ktoré obmedzuje [Ústavný súd Slovenskej republiky] pri preskúmavaní uznesenia Národnej rady Slovenskej republiky o zrušení amnestie alebo individuálnej milosti prijatého podľa článku 86 písm. i) [Ústavy v znení zmien], len na posúdenie [jeho] súladnosti s Ústavou SR, bez ohľadu na záväzné akty prijaté Európskou úniou, a to najmä [Chartu], [Zmluvu o FEÚ], ako i [Zmluvu o EÚ]?“
O konaní na Súdnom dvore
O návrhu na uplatnenie naliehavého prejudiciálneho konania
Vnútroštátny súd navrhol, aby bola táto vec prejednaná v naliehavom prejudiciálnom konaní upravenom v článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, pričom odkázal na článok 17 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584, podľa ktorého sa „európsky zatykač… prejednáva a vykonáva ako naliehavá záležitosť“.
Dňa 3. júna 2020 Súdny dvor na návrh sudkyne spravodajkyne po vypočutí generálnej advokátky rozhodol, že tomuto návrhu nemožno vyhovieť, keďže tento súd nepredložil žiadne skutočnosti umožňujúce posúdiť konkrétne dôvody, na základe ktorých by rozhodnutie o tejto veci malo predstavovať naliehavú otázku. Uvedený súd najmä nepoukázal na pozbavenie osobnej slobody obvinených osôb, pričom ani
a fortiori
nevysvetlil dôvody, pre ktoré by odpovede Súdneho dvora mohli byť rozhodujúce pre prípadné prepustenie uvedených osôb na slobodu.
O návrhu na opätovné začatie ústnej časti konania
Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 22. júna 2021 AB požiadal o opätovné začatie ústnej časti konania.
Na podporu svojho návrhu AB poznamenáva, že generálna advokátka v bodoch 53 a 54 svojich návrhov poukázala na existenciu určitých nepresností v návrhu na začatie prejudiciálneho konania. V tejto súvislosti chce AB ako novú okolnosť spresniť, že Okresný súd Bratislava III vo svojom rozhodnutí z 29. júna 2001 neodôvodnil zastavenie trestného stíhania z dôvodu amnestie, ale na základe zásady vnútroštátnej právnej úpravy
ne bis in idem
.
Podľa článku 83 rokovacieho poriadku Súdny dvor môže kedykoľvek po vypočutí generálneho advokáta rozhodnúť o opätovnom začatí ústnej časti konania, okrem iného vtedy, ak účastník konania uviedol po skončení tejto časti konania novú skutočnosť, ktorá môže mať rozhodujúci vplyv na rozhodnutie Súdneho dvora, alebo ak sa má vo veci rozhodnúť na základe tvrdenia, o ktorom sa nemali možnosť vyjadriť účastníci konania alebo subjekty oprávnené podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.
V prejednávanej veci však nejde o taký prípad.
Vo svojom návrhu sa totiž AB obmedzuje len na poskytnutie vlastného výkladu skutkových okolností veci a najmä rozhodnutia Okresného súdu Bratislava III z 29. júna 2001.
Okrem toho, že takýto výklad nepredstavuje novú skutočnosť v zmysle článku 83 rokovacieho poriadku, pritom z ustálenej judikatúry vyplýva, že v rámci prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, ktoré je založené na jasnom rozdelení úloh medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, má výlučne vnútroštátny súd právomoc zistiť a posúdiť skutkový stav veci. V tomto rámci je Súdny dvor oprávnený vysloviť sa len k výkladu alebo platnosti práva Únie so zreteľom na skutkové a právne okolnosti, ako ich podal vnútroštátny súd, s cieľom poskytnúť tomuto súdu užitočné prvky potrebné pre rozhodnutie v spore, ktorý mu bol predložený (rozsudky z 27. apríla 2017, A‑Rosa Flussschiff,
C‑620/15
,
EU:C:2017:309
, bod
, ako aj zo 14. novembra 2019, Dilly’s Wellnesshotel,
C‑585/17
,
EU:C:2019:969
, bod
a citovaná judikatúra).
Okrem toho, pokiaľ sa AB svojím návrhom na opätovné začatie ústnej časti konania snaží odpovedať na návrhy generálnej advokátky, postačuje uviesť, že obsah návrhov generálneho advokáta ako taký nemôže predstavovať novú skutočnosť, lebo inak by účastníci konania mali možnosť na uvedené návrhy odpovedať prostredníctvom uplatnenia takej skutočnosti. Účastníci konania však nemôžu diskutovať o návrhoch generálneho advokáta. Súdny dvor už mal príležitosť zdôrazniť, že v súlade s článkom 252 ZFEÚ úlohou generálneho advokáta je verejne, nestranne a nezávisle predkladať odôvodnené návrhy vo veciach, ktoré si v súlade so Štatútom Súdneho dvora Európskej únie vyžadujú jeho účasť s cieľom pomôcť Súdnemu dvoru pri plnení jeho úlohy, ktorou je zabezpečiť dodržiavanie práva pri výklade a uplatňovaní Zmlúv. Podľa článku 20 štvrtého odseku tohto štatútu a článku 82 ods. 2 rokovacieho poriadku sa po prednesení návrhov generálneho advokáta skončí ústna časť konania. Keďže návrhy generálneho advokáta nepatria do rámca diskusie medzi účastníkmi konania, otvárajú fázu porady Súdneho dvora. Nejde teda o stanovisko určené sudcom alebo účastníkom konania, ktoré by pochádzalo od orgánu mimo Súdneho dvora, ale o individuálny, odôvodnený a verejne vyjadrený názor člena samotnej inštitúcie (rozsudok zo 6. októbra 2021, Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci Súdny dvor po vypočutí generálnej advokátky konštatuje, že skutočnosti, ktoré uviedol AB, nepoukázali na nijakú novú skutočnosť, ktorá by mohla zásadne ovplyvniť rozhodnutie, ktoré má v tejto veci prijať, ani že by sa o tejto veci malo rozhodnúť na základe tvrdenia, o ktorom sa nemali možnosť vyjadriť účastníci konania alebo oprávnené subjekty. Okrem toho, keďže Súdny dvor má po skončení písomnej a ústnej časti konania k dispozícii všetky potrebné informácie, zastáva názor, že má dostatok informácií na to, aby rozhodol.
Preto nie je potrebné nariadiť opätovné začatie ústnej časti konania.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 50 Charty vykladať v tom zmysle, že bráni vydaniu európskeho zatykača na osobu, voči ktorej bolo prebiehajúce trestné stíhanie pôvodne zastavené právoplatným súdnym rozhodnutím prijatým na základe amnestie a následne sa v ňom opäť pokračovalo po prijatí zákona, ktorý zrušil túto amnestiu aj uvedené súdne rozhodnutie.
O právomoci Súdneho dvora
Slovenská vláda spochybňuje právomoc Súdneho dvora rozhodnúť o prvej prejudiciálnej otázke z dôvodu, že keďže na vec samu sa podľa jej názoru neuplatňuje žiadne ustanovenie práva Únie, nie je uplatniteľná ani Charta. Podľa nej sa vnútroštátny súd v skutočnosti snaží dosiahnuť zo strany Súdneho dvora posúdenie slovenského vnútroštátneho práva v oblasti amnestií, čo nepatrí do jeho právomoci. Okrem toho podľa nej právo Únie nie je uplatniteľné ani z hľadiska
ratione temporis
, keďže všetky skutkové okolnosti vo veci samej nastali pred pristúpením Slovenskej republiky k Únii.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že prvá prejudiciálna otázka sa týka článku 50 Charty.
Pôsobnosť Charty v súvislosti s konaním členských štátov je pritom vymedzená v jej článku 51 ods. 1, podľa ktorého sú ustanovenia Charty určené pre členské štáty výlučne vtedy, keď tieto štáty vykonávajú právo Únie.
Navyše tento článok 51 ods. 1 Charty potvrdzuje ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej sa základné práva zaručené v právnom poriadku Únie uplatnia vo všetkých situáciách, ktoré upravuje právo Únie, avšak nie mimo týchto situácií (rozsudok zo 14. januára 2021, Okrăžna prokuratura – Chaskovo a Apelativna prokuratura – Plovdiv,
C‑393/19
,
EU:C:2021:8
, bod
a citovaná judikatúra).
Ak teda právna situácia nespadá do pôsobnosti práva Únie, Súdny dvor nemá právomoc o nej rozhodnúť a prípadne uvádzané ustanovenia Charty nemôžu samy osebe založiť túto právomoc (rozsudok zo 14. januára 2021, Okrăžna prokuratura – Chaskovo a Apelativna prokuratura – Plovdiv,
C‑393/19
,
EU:C:2021:8
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci je pravda, ako uvádza Európska komisia, že konanie vo veci samej sa týka trestných činov, ktoré nie sú v práve Únie harmonizované, pričom toto právo navyše ani neupravuje prijímanie a zrušenie amnestie.
Prvá otázka sa však netýka výkladu vnútroštátnej právnej úpravy týchto trestných činov alebo takejto amnestie, ale výkladu článku 50 Charty v rámci konania o vydaní európskeho zatykača, ktoré má vnútroštátny súd v úmysle začať.
Takéto konanie pritom patrí do pôsobnosti
ratione materiae
a
ratione temporis
rámcového rozhodnutia 2002/584, takže vzhľadom na to, že toto rozhodnutie sa môže uplatniť na konanie o vydaní európskeho zatykača, ktoré má vnútroštátny súd v úmysle začať, na toto konanie sa môže uplatniť aj Charta.
Súdny dvor má preto právomoc odpovedať na prvú prejudiciálnu otázku.
O prípustnosti
Slovenská vláda a Komisia zdôrazňujú, že vnútroštátny súd ešte nevydal európsky zatykač, pričom ani nie je isté, že tak urobí, pretože nie je preukázané, že osoba, voči ktorej by mal byť tento zatykač vydaný, sa nachádza na území niektorého z členských štátov. Členské štáty pritom podľa nich vykonávajú právo Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty len vtedy, ak vydávajúci súdny orgán a vykonávajúci súdny orgán uplatňujú vnútroštátne ustanovenia prijaté na vykonanie rámcového rozhodnutia 2002/584. Podľa ich názoru by teda za vykonávanie práva Únie bolo možné považovať len skutočné vydanie európskeho zatykača. Naproti tomu samotný zámer vydať európsky zatykač nie je podľa nich dostatočný na to, aby sa predmetné trestné konanie považovalo za vykonávanie práva Únie, čo by malo za následok uplatnenie Charty na všetky otázky týkajúce sa zákonnosti tohto konania. Prvá prejudiciálna otázka je teda podľa nich irelevantná a hypotetická, a teda neprípustná.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi podľa článku 267 ZFEÚ prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý musí prevziať zodpovednosť za vydávané súdne rozhodnutie, aby s prihliadnutím na osobitosti veci posúdil tak nevyhnutnosť prejudiciálneho rozhodnutia na to, aby mohol vydať svoj rozsudok, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Ak sa teda položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2021, Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, bod
a citovanú judikatúru).
Z toho vyplýva, že pri otázkach týkajúcich sa práva Únie platí domnienka relevantnosti. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke predloženej vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na položené otázky (rozsudok zo 6. októbra 2021, Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu jasne vyplýva, že Okresný súd Bratislava III sa domnieva, že podmienky vydania európskeho zatykača voči jednej z obvinených osôb sú v zásade splnené a že má v úmysle vydať takýto európsky zatykač, pretože je možné, že táto osoba sa nachádza alebo sa bude nachádzať na území niektorého z členských štátov. Okrem toho zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že vydanie európskeho zatykača vnútroštátnym súdom závisí od odpovede Súdneho dvora na prvú prejudiciálnu otázku.
Za týchto podmienok by bolo zjavne v rozpore s účelom uvedeného článku 267 ZFEÚ tvrdiť, že vnútroštátny súd, ktorý má pochybnosti o zákonnosti vydania európskeho zatykača vzhľadom na uplatniteľné ustanovenia práva Únie, má najprv vydať takýto zatykač, aby následne mohol podať na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania.
Podľa ustálenej judikatúry je totiž cieľom mechanizmu prejudiciálneho konania zavedeného týmto ustanovením za každých okolností zabezpečiť, aby malo právo Únie rovnaký účinok vo všetkých členských štátoch, a tým predísť rozdielom v jeho výklade, ktorý majú vnútroštátne súdy uplatňovať, pričom tento mechanizmus sa snaží toto uplatňovanie zabezpečiť tak, že vnútroštátnemu súdu poskytuje prostriedok na odstránenie ťažkostí, ktoré môžu vznikať pri presadzovaní požiadavky, aby právo Únie v rámci súdnych systémov členských štátov nadobudlo plný účinok. Vnútroštátne súdy tak majú veľmi široké oprávnenie, alebo dokonca povinnosť obrátiť sa na Súdny dvor, pokiaľ sa domnievajú, že vo veci, ktorú prejednávajú, vznikli otázky súvisiace s výkladom alebo posúdením platnosti ustanovení práva Únie, o ktorých musia rozhodnúť (rozsudok zo 6. októbra 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi,
C‑561/19
,
EU:C:2021:799
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
To platí v tomto prípade o to viac z dôvodu, že systém európskeho zatykača zahŕňa dvojúrovňovú ochranu procesných a základných práv, ktoré musí mať vyžiadaná osoba, keďže k súdnej ochrane stanovenej na prvej úrovni, teda pri prijímaní vnútroštátneho súdneho rozhodnutia, akým je vnútroštátny zatykač, sa pridáva ochrana, ktorá musí byť zabezpečená na druhej úrovni, teda pri vydávaní európskeho zatykača [pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. decembra 2019, Parquet général du Grand‑Duché de Luxembourg a Openbaar Ministerie (Prokuratúry Lyon a Tours),
C‑566/19 PPU a C‑626/19 PPU
,
EU:C:2019:1077
, bod
, ako aj citovanú judikatúru].
Pokiaľ teda ide o opatrenie, ktoré, tak ako vydanie európskeho zatykača, môže zasiahnuť do práva dotknutej osoby na osobnú slobodu, táto ochrana zahŕňa požiadavku, aby bolo minimálne na jednej z dvoch úrovní uvedenej ochrany prijaté rozhodnutie spĺňajúce požiadavky účinnej súdnej ochrany [rozsudok z 27. mája 2019, OG a PI (Prokuratúry v Lübecku a Zwickau),
C‑508/18 a C‑82/19 PPU
,
EU:C:2019:456
, bod
].
V dôsledku toho platí, že keď vydávajúci súdny orgán predloží Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa výkladu s cieľom zabezpečiť, aby vydanie európskeho zatykača spĺňalo povinnosti vyplývajúce z práva Únie, jeho úmyslom je splniť povinnosti vyplývajúce z rámcového rozhodnutia 2002/584, a teda vykonať právo Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty.
Okrem toho na rozdiel od toho, čo uvádza Komisia, takáto úvaha nemá za následok uplatniteľnosť práva Únie na trestné konanie, v rámci ktorého môže dôjsť k vydaniu tohto európskeho zatykača, keďže toto trestné konanie sa odlišuje od konania o vydaní takéhoto zatykača, na ktoré sa ako jediné vzťahuje rámcové rozhodnutie 2002/584, a teda právo Únie.
Z toho vyplýva, že prvá prejudiciálna otázka je prípustná.
O veci samej
Na účely poskytnutia odpovede na prvú otázku je potrebné uviesť, že ako vyplýva zo samotného článku 50 Charty, ktorý zakotvuje zásadu
ne bis in idem
v práve Únie, „nikoho nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní za trestný čin, za ktorý už bol v rámci Únie oslobodený alebo odsúdený konečným rozsudkom v súlade so zákonom“.
Na účely určenia, či súdne rozhodnutie predstavuje rozhodnutie, ktorým sa s konečnou platnosťou rozhodlo o osobe, je potrebné osobitne overiť, či bolo toto rozhodnutie vydané po meritórnom posúdení veci [pozri analogicky, pokiaľ ide o článok 54 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Nemeckej spolkovej republiky a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach, podpísaného v Schengene 19. júna 1990 (
Ú. v. ES L 239, 2000, s. 19
; Mim. vyd. 19/002, s. 9), rozsudky z 10. marca 2005, Miraglia,
C‑469/03
,
EU:C:2005:156
, bod
; z 5. júna 2014, M,
C‑398/12
,
EU:C:2014:1057
, bod
, a z 29. júna 2016, Kossowski,
C‑486/14
,
EU:C:2016:483
, bod
].
Tento výklad potvrdzuje tiež znenie článku 50 Charty, keďže, ako uviedla generálna advokátka v bode 51 svojich návrhov, pojmy „odsúdenie“ a „oslobodenie“, na ktoré odkazuje toto ustanovenie, nevyhnutne znamenajú, že došlo k preskúmaniu trestnoprávnej zodpovednosti dotknutej osoby a v tejto súvislosti bolo vydané rozhodnutie.
Okrem toho je uvedený výklad v súlade s legitímnym cieľom, ktorým je zabrániť beztrestnosti osôb, ktoré spáchali trestný čin, čo je cieľ, ktorý patrí do kontextu priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti bez vnútorných hraníc, v ktorom je zaručený voľný pohyb osôb, stanoveného v článku 3 ods. 2 ZEÚ [pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. septembra 2016, Petruhhin,
C‑182/15
,
EU:C:2016:630
, body
a
; z 2. apríla 2020, Ruska Federacija,
C‑897/19 PPU
,
EU:C:2020:262
, bod
, ako aj z 12. mája 2021, Bundesrepublik Deutschland (Červený obežník Interpolu),
C‑505/19
,
EU:C:2021:376
, bod
].
V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nepochybne vyplýva, že rozhodnutie z 29. júna 2001, ktorým Okresný súd Bratislava III zastavil trestné stíhanie vedené voči obvineným osobám, má podľa vnútroštátneho práva účinky oslobodzujúceho rozsudku.
Bez ohľadu na povahu a účinky tohto rozhodnutia v slovenskom práve sa však zdá, že zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že jediným následkom uvedeného rozhodnutia, ktoré bolo prijaté okrem iného na základe amnestie z roku 1998, bolo zastavenie uvedených trestných stíhaní skôr, než mohol Okresný súd Bratislava III alebo akýkoľvek iný slovenský súd posúdiť trestnoprávnu zodpovednosť obvinených osôb, čo však prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
Vzhľadom na vyššie uvedené je na prvú otázku potrebné odpovedať tak, že článok 50 Charty sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vydaniu európskeho zatykača na osobu, voči ktorej bolo prebiehajúce trestné stíhanie pôvodne zastavené právoplatným súdnym rozhodnutím prijatým na základe amnestie a následne sa v ňom opäť pokračovalo po prijatí zákona, ktorý zrušil túto amnestiu aj uvedené súdne rozhodnutie, ak bolo toto súdne rozhodnutie prijaté pred akýmkoľvek posúdením trestnoprávnej zodpovednosti dotknutej osoby.
O druhej otázke
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora v rámci konania na základe spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, zakotveného v článku 267 ZFEÚ, prináleží Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, o ktorej vnútroštátny súd rozhoduje. Z tohto pohľadu Súdnemu dvoru prináleží v prípade potreby preformulovať otázky, ktoré sú mu položené (rozsudok z 26. októbra 2021, PL Holdings,
C‑109/20
,
EU:C:2021:875
, bod
a citovaná judikatúra).
Vzhľadom na dôvody návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ako sú zhrnuté v bode 20 tohto rozsudku, je druhú prejudiciálnu otázku potrebné chápať tak, že jej cieľom je určiť, či sa má smernica 2012/13 vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na postup legislatívnej povahy týkajúci sa zrušenia amnestie, ako aj na súdne konanie, ktorého predmetom je preskúmanie súladu tohto zrušenia amnestie s vnútroštátnou ústavou, a v prípade kladnej odpovede, či táto smernica osobitne v spojení s článkami 47 a 50 Charty bráni takýmto postupom.
Aj takto preformulovaná otázka je podľa slovenskej vlády a Komisie neprípustná. Keďže smernica 2012/13 sa týka len trestných konaní, podľa nich sa neuplatňuje na postupy na úrovni Národnej rady Slovenskej republiky ani na konania na Ústavnom súde Slovenskej republiky v súlade s uplatniteľným slovenským právom. Pokiaľ ide konkrétne o konanie pred posledným uvedeným súdom, jeho predmetom podľa ich názoru nie sú práva a povinnosti konkrétnych fyzických alebo právnických osôb ani posúdenie ich trestnoprávnej zodpovednosti. Jediným účelom tohto konania je podľa nich posúdiť ústavnosť uznesenia Národnej rady Slovenskej republiky prijatého podľa článku 86 písm. i) Ústavy v znení zmien.
V tejto súvislosti postačuje uviesť, že námietky, ktoré sú týmto spôsobom vznášané voči prípustnosti druhej prejudiciálnej otázky, sa v podstate týkajú samotného rozsahu pôsobnosti práva Únie, a to konkrétne pôsobnosti smernice 2012/13, a teda jej výkladu. Takéto tvrdenia, ktoré sa týkajú podstaty položenej otázky, nemôžu zo svojej samotnej povahy viesť k jej neprípustnosti (pozri analogicky rozsudok z 20. apríla 2021, Repubblika,
C‑896/19
,
EU:C:2021:311
, bod
a citovanú judikatúru).
Druhá prejudiciálna otázka, ako bola preformulovaná v bode 63 tohto rozsudku, je preto prípustná.
Na účely poskytnutia odpovede na túto otázku je potrebné uviesť, že smernica 2012/13 v súlade s jej článkom 1 stanovuje pravidlá týkajúce sa práva na informácie podozrivých alebo obvinených osôb o ich právach v trestnom konaní a o obvinení vznesenom voči nim, ako aj pravidlá týkajúce sa práva osôb, voči ktorým bol vydaný európsky zatykač, byť informované o svojich právach.
Okrem toho sa táto smernica v súlade s jej článkom 2 ods. 1 vzťahuje na akékoľvek osoby od chvíle, keď sa od príslušných orgánov členského štátu dozvedia, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, až do ukončenia konania, čo znamená právoplatné rozhodnutie o otázke, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, vrátane prípadného uloženia trestu a rozhodnutia o opravnom prostriedku.
Z týchto ustanovení vyplýva, že uvedená smernica sa uplatňuje na konania týkajúce sa európskych zatykačov, ako aj na trestné konania v rozsahu, v akom sa tieto konania týkajú určenia, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin.
Z toho vyplýva, že konanie, ktorého cieľom nie je určenie trestnoprávnej zodpovednosti určitej osoby, nemôže patriť do pôsobnosti smernice 2012/13.
Konkrétne sa preto táto smernica nemôže uplatňovať na postup legislatívnej povahy týkajúci sa zrušenia amnestie, a ani na súdne konanie o preskúmaní súladu tohto zrušenia amnestie s vnútroštátnou ústavou. Bez ohľadu na ich účinky na procesné postavenie určitej osoby totiž v takýchto konaniach nejde o preukázanie prípadnej trestnoprávnej zodpovednosti tejto osoby.
Vzhľadom na vyššie uvedené je na druhú prejudiciálnu otázku potrebné odpovedať tak, že smernica 2012/13 sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na postup legislatívnej povahy týkajúci sa zrušenia amnestie, ani na súdne konanie, ktorého predmetom je preskúmanie súladu tohto zrušenia amnestie s vnútroštátnou ústavou.
O tretej otázke
Svojou treťou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú článok 4 ods. 3 ZEÚ, články 82 a 267 ZFEÚ, ako aj články 47 a 50 Charty vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu, podľa ktorej je preskúmanie legislatívneho ustanovenia, ktorým sa ruší amnestia, zo strany ústavného súdu tohto členského štátu, obmedzené len na posúdenie jeho súladu s ústavou bez toho, aby bolo možné posudzovať aj jeho súlad s právom Únie.
V tejto súvislosti je na úvod potrebné zdôrazniť, že ako správne poznamenala slovenská vláda a ako uviedla generálna advokátka v bode 72 svojich návrhov, vnútroštátna právna úprava stanovujúca postup legislatívnej povahy týkajúci sa zrušenia amnestie a súdne konanie, ktorého predmetom je preskúmanie súladu tohto zrušenia amnestie s ústavou, nevykonáva právo Únie, keďže takéto postupy a konania nepatria do pôsobnosti tohto práva.
Keďže sa teda právo Únie na takúto vnútroštátnu právnu úpravu neuplatňuje, Súdny dvor vzhľadom na úvahy uvedené v bodoch 37 až 39 tohto rozsudku nemá právomoc odpovedať na tretiu prejudiciálnu otázku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

1.
Článok 50 Charty základných práv Európskej únie sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vydaniu európskeho zatykača na osobu, voči ktorej bolo prebiehajúce trestné stíhanie pôvodne zastavené právoplatným súdnym rozhodnutím prijatým na základe amnestie a následne sa v ňom opäť pokračovalo po prijatí zákona, ktorý zrušil túto amnestiu aj uvedené súdne rozhodnutie, ak bolo toto súdne rozhodnutie prijaté pred akýmkoľvek posúdením trestnoprávnej zodpovednosti dotknutej osoby.

2.
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na postup legislatívnej povahy týkajúci sa zrušenia amnestie, ani na súdne konanie, ktorého predmetom je preskúmanie súladu tohto zrušenia amnestie s vnútroštátnou ústavou.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: slovenčina.