CELEX: 62014TJ0787
Apelācija
Civildienests
ECB darbinieki
Piekļuve dokumentiem
Dokumenti saistībā ar strīdu starp lietas dalībniekiem
Daļējs piekļuves atteikums
Noteikums par prasības pieteikuma un sūdzības savstarpēju atbilstību
Iebilde par prettiesiskumu

Ar savu apelācijas sūdzību, kas iesniegta saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu I pielikuma 9. pantu, Eiropas Centrālā banka (ECB) lūdz atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (otrā palāta) 2014. gada 18. septembra spriedumu
Cerafogli
/ECB (F‑26/12, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spiedums”,
EU:F:2014:218
), ar kuru tā, pirmkārt, atcēla ECB ģenerāldirekcijas “Cilvēkresursi, budžets un organizācija” (turpmāk tekstā – “ĢD “Cilvēkresursi””) ģenerāldirektora vietnieka 2011. gada 21. jūnija lēmumu daļēji noraidīt pieteikumu par piekļuvi konkrētiem dokumentiem, kuru 2011. gada 20. maijā iesniegusi
Maria Concetta Cerafogli
, otrkārt, piesprieda ECB samaksāt
M
.
C. Cerafogli
summu EUR 1000 apmērā, treškārt, pārējā daļā noraidīja
M
.
C. Cerafogli
prasību un, ceturtkārt, piesprieda ECB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Atbilstošās tiesību normas
ECB Reglamenta, kurš pieņemts ar ECB 2004. gada 19. februāra lēmumu 2004/257/CE (
OV 2004, L 80, 33. lpp.
), 23.2. pantā ir noteikts, ka publisko piekļuvi ECB sagatavotajiem vai ECB rīcībā esošajiem dokumentiem nosaka ar ECB Padomes lēmumu. Padome 2004. gada 4. martā pieņēma lēmumu BCE/2004/3 par publisku piekļuvi ECB dokumentiem (
OV 2004, L 80, 42. lpp.
).
ECB personāla nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “Nodarbināšanas kārtība”) 7. pantā un ECB darbiniekiem piemērojamo noteikumu (turpmāk tekstā – “Darbiniekiem piemērojamie noteikumi”) 1.1.3. pantā ir reglamentēti nosacījumi par ECB darbinieku piekļuvi viņu personas lietai. It īpaši iepriekš minētajā 1.1.3. pantā ir noteikts, ka “darbiniekam ir tiesības, pat pēc darba attiecību izbeigšanas ar ECB, iepazīties ar visiem materiāliem, kuri ietverti tā personas lietā”.
2006. gada 1. augustā valde pieņēma noteikumus par ECB darbinieku piekļuvi dokumentiem attiecībā uz viņu darba tiesiskajām attiecībām ar ECB, kurus valde grozīja un apstiprināja 2008. gada 30. septembrī (turpmāk tekstā – “noteikumi, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem”). Saskaņā ar šiem noteikumiem jebkuru lūgumu par piekļuvi dokumentiem, kuram nav piemērojams lēmums BCE/2004/3, izskata ĢD “Cilvēkresursi” ģenerāldirektors. Turklāt šajos noteikumos ir paredzēts konkrēts skaits izņēmumu no piekļuves tiesībām dokumentiem, kuri it īpaši attiecas uz sagatavojošiem dokumentiem, iekšējiem juridiskiem atzinumiem un ECB Padomes pieņemtajiem lēmumiem par ECB darbinieku nodarbināšanas kārtību.
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības priekšvēsture pārsūdzētā sprieduma 5.–16. un 19. punktā ir izklāstīta šādi:
“5
2010. gada 28. oktobrī [Civildienesta tiesa] pasludināja spriedumus Cerafogli/ECB (
F‑84/08
,
EU:F:2010:134
;
F‑96/08
,
EU:F:2010:135
, un
F‑23/09
,
EU:F:2010:138
) trijās lietās starp prasītāju un ECB (turpmāk tekstā – “2010. gada 28. oktobra spriedumi”).
Ar 2011. gada 20. maija vēstuli (turpmāk tekstā – “2011. gada 20. maija lūgums”) prasītāja lūdz ECB saskaņā ar lēmumu BCE/2004/3 izsniegt viņai šādus dokumentus:
“I)
visus valdes lēmumus un tai iesniegtos dokumentus par [Civildienesta tiesas] spriedumiem [..] lietās F‑96/08 un F‑84/08, ieskaitot visus iekšējos dokumentus, memo[randus] un/vai protokolus[;]
II)
valdes lēmumus un tai iesniegtos dokumentus par prasītājai piešķirto ikgada atalgojuma un piemaksu pārskatīšanu [..] attiecībā uz 2005. un 2006. gadu, ieskaitot visus iekšējos dokumentus, memo[randus] un/vai protokolus[;]
III)
visus valdes lēmumus un tai iesniegtos dokumentus par lietām F‑96/08 un F‑84/08, kā arī F‑23/09 pirms [Civildienesta tiesas] 2010. gada 28. oktobra spriedumiem [..], ieskaitot visus iekšējos dokumentus, memo[randus] un/vai protokolus.”
Atkarībā no prasītājas pieprasīto dokumentu rakstura, ECB izskatīja 2011. gada 20. maija lūgumu vai nu saskaņā ar lēmumu BCE/2004/3, vai saskaņā ar noteikumiem, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, un tad 2011. gada 21. jūnijā pieņēma divus atšķirīgus lēmumus.
Pirmais lēmums, ko bija parakstījis ĢD “Sekretariāts un valodu dienesti” ģenerāldirektors un šī paša ģenerāldirektorāta nodaļas “Sekretariāts” vadītājs, tika pieņemts, pamatojoties uz lēmumu BCE/2004/3 (turpmāk tekstā – “lēmums, kas pieņemts uz lēmuma BCE/2004/3 pamata”). Ar šo lēmumu ECB izsniedza prasītājai trīs dokumentus saistībā ar valdes 2011. gada 24. maija lēmumu par atalgojuma politiku 2008. gadam. Tomēr ECB, pamatojoties uz lēmuma BCE/2004/3 4. panta 3. punktu, kurā ir noteikts aizliegums “piekļūt dokumentam par atzinumiem, kas paredzēti iekšējai izmantošanai saistībā ar apspriedēm un iepriekšējām pārrunām ECB [..], pat pēc lēmuma pieņemšanas, ja vien sabiedrības intereses nepamato attiecīgā dokumenta izpaušanu”, atteicās viņai izsniegt šo lēmumu sagatavojošos dokumentus. Turklāt, pamatojoties uz lēmuma BCE/2004/3 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, ar kuru tiek aizsargātas “sabiedrības intereses attiecībā uz [..] ECB lemjošo instanču apspriedēm”, tā nepiekrita izsniegt atbilstošos valdes sanāksmju protokolus. Visbeidzot, ECB norādīja, ka 2011. gada 20. maija lūgums skar lēmumu BCE/2004/3 tikai tādējādi, ka tas attiecas uz iepriekš minēto valdes lēmumu, bet pārējā daļā uz šo lūgumu attiecas noteikumi, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, un ka ĢD “Cilvēkresursi” saskaņā ar šiem noteikumiem sniegs atsevišķu atbildi.
Otro lēmumu ĢD “Cilvēkresursi” ģenerāldirektora vietnieks pieņēma, pamatojoties uz noteikumiem, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem (turpmāk tekstā – “lēmums, kas pieņemts uz noteikumu, kuri piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, pamata”). Ar šo lēmumu ECB izsniedza prasītājai pēdējos pieņemtos lēmumus attiecībā uz ikgada atalgojuma un piemaksu pārskatīšanu par 2005. un 2006. gadu, kā arī ĢD “Sekretariāts un valodu dienesti” ģenerāldirektora paziņojumu ĢD “Cilvēkresursi” ģenerāldirektoram, no kura izriet, ka valdes 2010. gada 23. novembra un 2011. gada 19. aprīļa sanāksmju laikā tika pieņemts lēmums neiesniegt apelācijas sūdzību par 2010. gada 28. oktobra spriedumiem un par prasītājas ikgada atalgojuma un piemaksu pārskatīšanu par 2005. un 2006. gadu. Tomēr ECB, atsaucoties uz to konfidenciālo raksturu, atteicās izsniegt prasītājai sagatavojošos dokumentus saistībā ar ECB lemjošo instanču nostāju, kā arī iekšējos juridiskos atzinumus.
Ar 2011. gada 15. jūlija vēstuli prasītāja, pamatojoties uz lēmuma BCE/2004/3 7. panta 2. punktu, iesniedza “atkārtotu pieteikumu”, apstrīdot viņas 2011. gada 20. maija lūguma analīzi saskaņā ar diviem dažādiem režīmiem un atkārtojot savu lūgumu.
Ar 2011. gada 5. augusta vēstuli ECB priekšsēdētājs atbildēja uz atkārtoto pieteikumu, pēc būtības apstiprinot uz lēmuma ECB/2004/3 pamata pieņemto lēmumu, bet vienlaikus izsniedzot prasītājai vairākus citus dokumentus.
Ar 2011. gada 12. augusta vēstuli ĢD “Cilvēkresursi” ģenerāldirektors paziņoja prasītājai, ka tās 2011. gada 15. jūlija atkārtotais pieteikums ir izskatīts kā administratīva sūdzība par lēmumu, kas pieņemts uz noteikumu, kuri piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, pamata. Ar šo vēstuli viņš izsniedza prasītājai vairākus dokumentus, vienlaikus precizējot, ka daži no tiem tiek izpausti tikai daļēji atbilstoši konfidencialitātes normām, kuras regulē piekļuvi juridiskā dienesta atzinumiem (turpmāk tekstā – “2011. gada 12. augusta lēmums”).
2011. gada 10. oktobrī prasītāja atbilstoši Nodarbināšanas kārtības 41. pantam iesniedza ECB priekšsēdētājam sūdzību par 2011. gada 12. augusta lēmumu tiktāl, ciktāl ar to viņai ir atteikta piekļuve visiem prasītajiem dokumentiem vai ir piešķirta tika daļēja piekļuve konkrētiem dokumentiem.
ECB uz šo sūdzību atbildēja divas reizes.
Pirmkārt, ECB priekšsēdētājs ar 2011. gada 12. decembra lēmumu noraidīja sūdzību, vienlaicīgi sniedzot prasītājai informāciju un papildu dokumentus, it īpaši par ECB atalgojuma politiku un 2010. gada 28. oktobra spriedumiem (turpmāk tekstā – “lēmums par sūdzības noraidīšanu”). Tomēr daži no šiem dokumentiem, piemērojot normas par konfidencialitāti, ar ko regulē piekļuvi iekšējiem juridiskiem atzinumiem, saskaņā ar noteikumiem, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, kā arī atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 18. decembra Regulai (EK) Nr. 45/2001 par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi Kopienas iestādēs un struktūrās un par šādu datu brīvu apriti. tika izpausti tikai daļēji (
OV 2001, L 8, 1. lpp.
).
Otrkārt, ar 2011. gada 12. decembra vēstuli ĢD “Cilvēkresursi” ģenerāldirektora vietnieks informēja prasītāju, ka tā sūdzības daļa, kurā viņa ir precizējusi, ka valdei iesniegtais lūgums par piekļuvi dokumentiem ir jāsaprot kā tāds, kurš ir par visiem dokumentiem, kuri ir nosūtīti vienam vai vairākiem tās locekļiem, atbilstoši noteikumiem, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, ir jāuzskata par jaunu pieteikumu.
[..]
Tiesas sēdē prasītāja precizēja savus prasījumus par atcelšanu, apgalvojot, ka, lūdzot atcelt “2011. gada 21. jūnija lēmumu”, viņa atsaucas tikai uz lēmumu, kas pieņemts uz noteikumu, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, pamata, nevis uz lēmumu, kurš pieņemts uz lēmuma BCE/2004/3 pamata.”
Tiesvedība pirmajā instancē un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kurš Civildienesta tiesas kancelejā saņemts 2012. gada 23. februārī un reģistrēts ar atsauces numuru F‑26/12,
M. C. Cerafogli
būtībā lūdza atcelt ECB 2011. gada 21. jūnija lēmumu, ar kuru viņai atteikta piekļuve konkrētiem dokumentiem, un atlīdzināt morālo kaitējumu, kuru viņa esot cietusi šī lēmuma dēļ.
Savas prasības pirmajā instancē pamatojumam
M
.
C. Cerafogli
norādīja piecus pamatus, kuri attiecīgi bija par iebildi par noteikumu, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, prettiesiskumu, labas pārvaldības un pārskatāmības principu pārkāpumu, tiesību uz aizstāvību un pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, kā arī par lēmuma, kurš pieņemts uz noteikumu, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, pamata, autora kompetences neesamību.
Ar 2014. gada 15. janvāra rīkojumu Civildienesta tiesa uzsāka tiesvedības mutvārdu daļu, lai ļautu lietas dalībniekiem sniegt apsvērumus par dažādo
M
.
C. Cerafogli
norādīto pamatu pieņemamību, kā arī par iebildi par prettiesiskumu, kura tika vērsta pret noteikumiem, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, ievērojot noteikumu par prasības pieteikuma un sūdzības savstarpēju atbilstību, it īpaši ņemot vērā 2013. gada 25. oktobra spriedumu Komisija/Moschonaki (
T‑476/11 P
,
EU:T:2013:557
), kā arī 2008. gada 11. decembra spriedumu Reali/Komisija (
F‑136/06
,
EU:F:2008:168
,
47.
–
51.
punkts) un 2010. gada 1. jūlija spriedumu Mandt/Parlaments (
F‑45/07
,
EU:F:2010:72
,
121.
punkts). ECB un
M
.
C. Cerafogli
iesniedza savus apsvērumus attiecīgi 2014. gada 5. un 6. februārī.
Ar pārsūdzēto spriedumu Civildienesta tiesa iebildi par prettiesiskumu atzina par pieņemamu.
Šajā ziņā tā uzskatīja, ka:
“36
[..] judikatūra par efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu Hartas 47. panta kontekstā (spriedumi, Otis u.c.,
T‑199/11
,
EU:C:2012:684
,
54.
–
63.
punkts, un Koninklijke Grolsch/Komisija,
T‑234/07
,
EU:T:2011:476
,
39.
un
40.
punkts) ir attīstījusies, kas attaisno to, ka tā pārskata iespēju piemērot savstarpējas atbilstības prasību gadījumā, kad iebilde par prettiesiskumu pirmo reizi ir izvirzīta prasībā tiesā (spriedums, 2014. gada 12. marts, CR/Parlaments,
F‑128/12
, Krājums‑CDL,
EU:F:2014:38
,
29.
punkts).
It īpaši spriedumā Koninklijke Grolsch/Komisija (
EU:T:2011:476
,
37.
,
39.
un
40.
punkts) Vispārējā tiesa, vispirms konstatējusi, ka nevienā Savienības tiesību normā nav noteikts, ka paziņojuma par iebildumiem adresātam par konkurences tiesību normu pārkāpumiem administratīvajā procesā būtu pienākums apstrīdēt dažādos šajā paziņojumā iekļautos faktiskos vai tiesiskos apstākļus, pretējā gadījumā tam būtu liegts to darīt vēlāk tiesvedības stadijā, noraidīja Komisijas argumentu, ar kuru tika apšaubīta pamata pieņemamība tādēļ, ka tas skaidri un precīzi nebija izvirzīts administratīvā procesa laikā. Faktiski Vispārējā tiesa nosprieda, ka aprakstītajos apstākļos šāds arguments nozīmētu ierobežot prasītājas iespēju vērsties tiesā un it īpaši tās tiesības uz savas lietas izskatīšanu tiesā. Taču, kā to atgādināja Vispārējā tiesa, tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un piekļuvi objektīvai tiesai ir garantētas Hartas 47. pantā.
Kaut gan patiešām šajā spriedumā minētā judikatūra ir attīstīta atšķirīgā jomā, nevis tiesvedībā starp Eiropas Savienības iestādēm un to darbiniekiem, spriedums Koninklijke Grolsch/Komisija (
EU:T:2011:476
) attiecas uz iespējas vērsties tiesā ierobežojuma, kuru likumdevējs nav tieši paredzējis, atbilstību Hartas 47. pantam. Civildienesta tiesvedības jomā noteikums par atbilstību starp pamatiem, kas norādīti pirmstiesas procedūrā, un tiem, kas norādīti prasības pieteikumā, lai gan tam ir pamatojums Civildienesta noteikumu 91. panta 1. punktā, un, tā kā tas attiecas uz ECB darbiniekiem, Nodarbināšanas kārtības 41. pantā un Darbiniekiem piemērojamo noteikumu 8.1. pantā, ir judikatūras izcelsmes norma.
Taču [Civildienesta tiesa] uzskata, ka trīs veidu apsvērumi nepieļauj, ka iebilde par prettiesiskumu, kura pirmo reizi ir norādīta prasībā, tiktu atzīta par nepieņemamu tikai tāpēc, ka tā nav norādīta sūdzībā pirms šīs prasības. Šie apsvērumi ir saistīti, pirmkārt, ar pirmstiesas procedūras mērķi, otrkārt, ar iebildes par prettiesiskumu raksturu un, treškārt, ar efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu.
Pirmkārt, attiecībā uz pirmstiesas procedūras mērķi, kurš ir vienāds gan Civildienesta noteikumu 91. panta kontekstā, gan ECB darbinieku strīdu kontekstā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šai procedūrai nav jēgas, ja iebildumi tiek vērsti pret lēmumu, kuru iecēlējinstitūcija vairs nevar grozīt. Tāpat Civildienesta noteikumu 91. panta kontekstā judikatūrā ir izslēgta nepieciešamība iesniegt sūdzību par lēmumiem, kurus pieņēmušas konkursu atlases komisijas vai novērtējumu ziņojumu komisijas (spriedums CR/Parlaments,
EU:F:2014:38
,
33.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat arī pienākums izvirzīt iebildi par prettiesiskumu sūdzībā, lai tā vēlāk netiktu atzīta par nepieņemamu, neatbilstu pirmstiesas procedūras mērķim [..].
Faktiski, ņemot vērā Eiropas Savienības iestāžu izdoto aktu tiesiskuma prezumpcijas principu, saskaņā ar kuru Savienības tiesiskais regulējums ir uzskatāms par pilnībā spēkā esošu līdz brīdim, kad tā prettiesiskumu ir konstatējusi kompetentā tiesa, iecēlējinstitūcija nevar izvēlēties nepiemērot spēkā esošu vispārpiemērojamu aktu, kas, tāsprāt, ir pretrunā tiesību normai ar augstāku juridisko spēku, tikai tādēļ, lai atrisinātu strīdu ārpustiesas ceļā (spriedums CR/Parlaments,
EU:F:2014:38
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šāda izvēle
a fortiori
nozīmētu izslēgt, ka attiecīgā administrācija ir rīkojusies saistošās kompetences īstenošanas ietvaros, jo šādā gadījumā tai nav tiesību atcelt vai grozīt darbinieka apstrīdēto lēmumu, pat ja tā uzskatītu par pamatotu izvirzīto iebildi par prettiesiskumu pret tiesību normu, uz kuras pamata ir pieņemts apstrīdētais lēmums (spriedums CR/Parlaments,
EU:F:2014:38
,
36.
punkts).
Turklāt tas, ka iebilde par prettiesiskumu pirmo reizi tiek izvirzīta prasībā, nedrīkst ietekmēt tiesiskās noteiktības principu, jo, pat ja ieinteresētā persona šādu iebildi par prettiesiskumu būtu izvirzījusi sūdzības stadijā, administrācija nevarētu uz šo apstākli atsaukties, lai strīdu ar savu darbinieku atrisinātu izlīguma ceļā.
Otrkārt, attiecībā uz iebildes par prettiesiskumu raksturu – atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai LESD 277. pantā ir nostiprināts vispārējs princips, saskaņā ar kuru ikvienam lietas dalībniekam – lai panāktu tiesību akta, par kuru tas var celt prasību, atcelšanu – ir nodrošinātas tiesības ar blakus prasību apstrīdēt tāda Savienības iestāžu pieņemta vispārpiemērojama tiesību akta spēkā esamību, kas ir apstrīdētā tiesību akta juridiskais pamats, ja šim lietas dalībniekam nav bijis tiesību celt tiešu prasību pret šādu aktu, kurš tam ir radījis sekas, bet kura atcelšanu tas nav bijis tiesīgs lūgt (spriedumi Simmenthal/Komisija,
92/78
,
EU:C:1979:53
,
39.
punkts; Andersen u.c./Parlaments,
262/80
,
EU:C:1984:18
,
6.
punkts, un Sina Bank/Padome,
T‑15/11
,
EU:T:2012:661
,
43.
punkts). Tādējādi LESD 277. panta mērķis ir aizsargāt personu no prettiesiska normatīvā akta piemērošanas, ievērojot, ka spriedumam, ar kuru tiek konstatēta nepiemērojamība, ir iedarbība tikai attiecībā uz konkrētās lietas dalībniekiem un ka ar šo spriedumu netiek apstrīdēts pats akts, kas ir kļuvis neapstrīdams (spriedumi, Carius/Komisija,
T‑173/04
,
EU:T:2006:333
,
45.
punkts un tajā minētā judikatūra, un CR/Parlaments,
EU:F:2014:38
,
38.
punkts).
Taču, pieņemot, ka pienākums izvirzīt iebildi par prettiesiskumu sūdzībā, lai tā vēlāk netiktu atzīta par nepieņemamu, varētu atbilst pirmstiesas procedūras mērķim, [Civildienesta tiesa] uzskata, ka pašas iebildes par prettiesiskumu raksturs ir līdzsvarot tiesiskuma principu un tiesiskās noteiktības principu (spriedums CR/Parlaments,
EU:F:2014:38
,
39.
punkts).
Turklāt no LESD 277. panta redakcijas izriet, ka lietas dalībnieks vispārpiemērojamu aktu pēc prasības celšanai paredzētā termiņa beigām var apstrīdēt vienīgi tiesvedības Savienības tiesā ietvaros. Tātad šāda izņēmuma iedarbība nevar pilnībā izpausties administratīvas sūdzības procedūras ietvaros (spriedums CR/Parlaments,
EU:F:2014:38
,
40.
punkts).
Visbeidzot un treškārt, [Civildienesta tiesa] atgādina, ka efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas šobrīd ir nostiprināts Hartas 47. panta otrajā daļā, saskaņā ar kuru “ikvienai personai ir tiesības uz [..] lietas izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos [..] noteiktā tiesā [..]”. Šī daļa atbilst 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. panta 1. punktam (spriedums (pārskatīšana), Arango Jaramillo u.c./EIB,
C‑334/12 RX‑II
,
EU:C:2013:134
,
40.
un
42.
punkts).
No Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras attiecībā uz ECPAK 6. panta 1. punkta interpretāciju, uz kuru ir jāatsaucas atbilstoši Hartas 52. panta 3. punktam, izriet, ka tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā nav absolūtas, it īpaši attiecībā uz prasības pieņemamības nosacījumiem. Ja ieinteresētajām personām ir jāvienojas par to, ka tiek piemērotas normas, ar kurām ieviesti šie ierobežojumi, šāda piemērošana tomēr nevar liegt indivīdiem atsaukties uz pieejamo pārsūdzības iespēju (šajā ziņā skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumu, 2011. gada 6. decembris,
Anastasakis
pret Grieķiju, prasības pieteikums Nr. 41959/08,
Recueil des arrêts et décisions
nav publicēts, 24. punkts; spriedumu (pārskatīšana) Arango Jaramillo u.c./EIB,
EU:C:2013:134
,
43.
punkts, rīkojumu Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert/Komisija,
C‑73/10 P
,
EU:C:2010:684
,
53.
punkts, un spriedumu CR/Parlaments,
EU:F:2014:38
,
42.
punkts).
Konkrēti, Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir precizējusi, ka ar prasības pieņemamības nosacījumiem saistītie tiesību uz lietas izskatīšanu tiesā ierobežojumi nevar ierobežot indivīda iespēju vērsties tiesā tādā veidā vai tādā apmērā, ka tiktu apdraudēta tā tiesību uz lietas izskatīšanu tiesā būtība. Turklāt šādi ierobežojumi ir saderīgi ar ECPAK 6. panta 1. punktu tikai tad, ja tiem ir leģitīms mērķis un ja pastāv saprātīgas samērīguma attiecības starp izmantotajiem līdzekļiem un paredzēto mērķi (šajā ziņā skat. Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumus, 2006. gada 24. maijs,
Liakopoulou
pret Grieķiju, prasības pieteikums Nr. 20627/04,
Recueil des arrêts et décisions
nav publicēts, 17. punkts; 2008. gada 24. aprīlis,
Kemp
u.c. pret Luksemburgu, prasības pieteikums Nr. 17140/05,
Recueil des arrêts et décisions
nav publicēts, 47. punkts, un 2014. gada 9. janvāris,
Viard
pret Franciju, prasības pieteikums Nr. 71658/10,
Recueil des arrêts et décisions
nav publicēts, 29. punkts). Faktiski tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā ir apdraudētas, kad to tiesiskais regulējums pārstāj kalpot tiesiskās noteiktības un pareizas tiesvedības mērķiem, radot sava veida barjeru, kas kavē indivīda iespējas panākt savas lietas izskatīšanu pēc būtības kompetentajā tiesā (ģenerāladvokāta P. Mengoci [
P. Mengozzi
] viedoklis par spriedumu (pārskatīšana) Arango Jaramillo u.c./EIB,
EU:C:2013:134
,
58.
–
60.
punkts; Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedums, 2009. gada 24. februāris,
L’Erablière A.S.B.L
. pret Beļģiju, prasības pieteikums Nr. 49230/07,
Recueil des arrêts et décisions
publicēti izvilkumi, 35. punkts; spriedums CR/Parlaments,
EU:F:2014:38
,
43.
punkts).
Taču iebildes par prettiesiskumu, kas pirmo reizi norādīta prasības pieteikumā, nepieņemamība kā sankcija ir uzskatāma par tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ierobežojumu, kas nav samērīgs ar mērķi, kurš sasniedzams ar savstarpējas atbilstības prasību, proti, ļaut panākt izlīgumu strīdos, kas radušies starp attiecīgo ierēdni un administrāciju, un ievērot tiesiskās noteiktības principu (spriedums CP/Parlaments,
EU:F:2014:38
,
44.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā [Civildienesta tiesa] atgādina, ka saskaņā ar judikatūru tiek uzskatīts, ka ikviens parasti rūpīgs ierēdnis pārzina darbiniekiem piemērojamos noteikumus (attiecībā uz normām, kas piemērojamas ECB darbinieku atalgojumam, skat. spriedumu, BM/ECB,
F‑106/11
,
EU:F:2013:91
,
45.
punkts; attiecībā uz Civildienesta noteikumiem skat. spriedumu CR/Parlaments,
EU:F:2014:38
,
45.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr iebilde par prettiesiskumu var likt [Civildienesta tiesai] izvērtēt šo normu likumību, ņemot vērā vispārējos principus vai augstāka juridiskā spēka tiesību normas, kas var pārsniegt darbiniekiem tieši piemērojamajos noteikumos noteikto. Tā kā iebildei par prettiesiskumu ir tāds raksturs, kā arī tādēļ, ka argumentācija, kas liek ieinteresētajai personai meklēt un izvirzīt šādu iebildi, no ECB darbinieka, kurš iesniedz sūdzību un kuram ne vienmēr ir atbilstoša juridiska kompetence, nevar tikt pieprasīts, lai tas noformulētu šādu iebildi pirmstiesas procedūras stadijā, pretējā gadījumā draudot ar vēlāku tās nepieņemamību. Tāds nepieņemamības paziņojums ir uzskatāms par nesamērīgu un netaisnīgu sodu attiecībā pret konkrēto darbinieku.
Turklāt, tas, ka uz iespēju celt iebildi par prettiesiskumu prasības pieteikuma stadijā tiek attiecināts savstarpējas atbilstības ar sūdzību noteikums, rada nepamatotas priekšrocības risku par labu konkrētai ierēdņu un darbinieku kategorijai, kuriem ir juridiskas zināšanas, salīdzinājumā ar visām citām ierēdņu un darbinieku kategorijām.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmo reizi prasības pieteikumā izvirzītā iebilde par prettiesiskumu ir jāatzīst par pieņemamu.”
Attiecībā uz iebildes par prettiesiskumu pārbaudi pēc būtības Civildienesta tiesa nosprieda, ka
M. C. Cerafogli
pamatoti ir apgalvojusi, ka procedūrā, kurā tika pieņemti noteikumi, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, ir pieļauti pārkāpumi, jo pirms šo noteikumu pieņemšanas nenotika apspriedes ar Personāla komiteju. Tātad tika uzskatīts, ka ECB ir pārkāpusi Nodarbināšanas kārtības 48. un 49. pantu un ka tātad trešais iebildums iebildē par prettiesiskumu ir pamatots, un nav jāpārbauda citi iebildes par prettiesiskumu iebildumi.
Civildienesta tiesa uzskatīja, ka tādēļ 2011. gada 21. jūnija lēmums, kurš pieņemts, pamatojoties uz noteikumiem, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, ir prettiesisks un nav jāpārbauda citi
M. C. Cerafogli
izvirzītie pamati (pārsūdzētā sprieduma 71. punkts).
Pēc tam Civildienesta tiesa nosprieda, ka, tā kā lēmums, kurš pieņemts uz noteikumu, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, pamata, tika atcelts,
M. C. Cerafogli
no jauna nonāca gaidīšanas situācijā attiecībā uz galīgo lēmumu par viņas 2011. gada 20. maija lūgumu un ka šāds gaidīšanas un neskaidrības situācijas paildzinājums, ko izraisījis minētā lēmuma prettiesiskums, ir morālais kaitējums, kurš nevar tikt pilnībā atlīdzināts tikai ar šī lēmuma atcelšanu. Ņemot vērā šos apstākļus un it īpaši, pirmkārt, noteikumos, kas piemērojami ECB personāla lūgumiem par piekļuvi iekšējiem dokumentiem, pieļauto pārkāpumu smagumu, kas izriet no tā, ka nenotika iepriekšēja apspriede ar Personāla komiteju, un, otrkārt, to, ka ECB jau ir izsniegusi
M. C. Cerafogli
vairākus dokumentus, Civildienesta tiesa uzskatīja, ka šis kaitējums var tikt taisnīgi atlīdzināts, piespriežot ECB samaksāt
M. C. Cerafogli
summu EUR 1000 apmērā.
Visbeidzot, Civildienesta tiesa piesprieda ECB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Ar Vispārējās tiesas kancelejā 2014. gada 28. novembrī iesniegto procesuālo rakstu ECB iesniedza šo apelācijas sūdzību.
M. C. Cerafogli
paredzētajā termiņā iesniedza atbildes rakstu.
Pēc tās pieprasījuma ECB tika atļauts iesniegt replikas rakstu, kuru tā iesniedza noteiktajā termiņā.
Pēc viņas pieprasījuma
M. C. Cerafogli
tika atļauts iesniegt atbildes rakstu uz repliku, kuru tā iesniedza noteiktajā termiņā.
Ar 2015. gada 29. jūnija rīkojumu Vispārējās tiesas apelācijas palātas priekšsēdētājs atļāva Eiropas Komisijai iestāties lietā ECB prasījumu atbalstam.
Ar 2015. gada 29. jūnija rīkojumu Vispārējās tiesas apelācijas palātas priekšsēdētājs noraidīja
Union for Unity (U4U)
pieteikumu par iestāšanos lietā
M
.
C. Cerafogli
prasījumu atbalstam.
Pēc tiesneša referenta ierosinājuma Vispārējā tiesa (apelācijas palāta), nesaņēmusi pieteikumu šajā sakarā no lietas dalībniekiem Vispārējās tiesas Reglamenta 207. pantā tiem paredzētajā termiņā, nolēma lemt par šo apelācijas sūdzību bez tiesvedības mutvārdu daļas.
ECB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
lemt atbilstoši tās prasījumiem pirmajā instancē;
—
piespriest katrai lietas dalībniecei segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.
Komisija lūdz Vispārējai tiesai atcelt pārsūdzēto spriedumu.
M. C. Cerafogli
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
apelācijas sūdzību noraidīt kā pilnībā nepamatotu;
—
pārsūdzēto spriedumu atstāt negrozītu;
—
piespriest ECB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
ECB, ko atbalsta Komisija, apstrīd gan Civildienesta tiesas izmantotās analoģijas starp konkurences un civildienesta strīdiem piemērotību, gan trīs veidu apsvērumus, kuru rezultātā Civildienesta tiesa pārskatīja judikatūru par iebildes par prettiesiskumu, kas pirmo reizi izvirzīta šajā tiesā, pieņemamību, kuri ir saistīti ar, pirmkārt, pirmstiesas procedūras mērķi, otrkārt, iebildes par prettiesiskumu raksturu un, treškārt, efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu.
ECB šajā sakarā savas apelācijas sūdzības pamatojumam izvirza četrus pamatus.
Pirmais pamats ir balstīts uz, pirmkārt, kļūdainu Civildienesta tiesas veikto 2011. gada 15. septembra sprieduma Koninklijke Grolsch/Komisija (
T‑234/07
,
EU:T:2011:476
) ekstrapolāciju uz personāla lietām, jo šie divi tiesvedību veidi ir atšķirīgi un šāda ekstrapolācija, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantu, izraisa efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa apjoma kļūdainu interpretāciju (pirmā daļa), un, otrkārt, pamatojuma trūkumu (otrā daļa).
Sava otrā pamata pamatojumam ECB norāda, ka, uzskatot, ka iebilde par prettiesiskumu varētu tikt izvirzīta pirmo reizi tiesā, nevis pirmstiesas procedūrā, Civildienesta tiesa neesot ievērojusi pirmstiesas procedūras mērķi veicināt strīda mierizlīgumu, kas savukārt nozīmē, ka administrācija ir iepazinusies ar visiem ierēdņa norādītajiem iebildumiem pret tā apstrīdēto lēmumu (pirmā daļa), kā arī iestādes tiesības uz aizstāvību šādā pirmstiesas procedūrā (otrā daļa). Turklāt ECB būtībā norāda, ka Civildienesta esot kļūdaini uzskatījusi, ka administrācijai nav citas izvēles kā vien piemērot vispārpiemērojamu normu, pat ja tā to uzskata par prettiesisku, un ka tā neesot ņēmusi vērā īpašo ECB situāciju, kas arī ir personālam piemērojamo noteikumu autore (trešā daļa), un ka tā esot kļūdaini interpretējusi tiesiskās noteiktības principu (ceturtā daļa).
Trešais pamats balstās uz kļūdainu iebildes par prettiesiskumu rakstura novērtējumu un kļūdainu LESD 227. panta interpretāciju (pirmā daļa), jo būtībā tas neesot pareizi, ka Civildienesta tiesa uzskata, ka iebildei par prettiesiskumu nevar būt pilna ietekme administratīvās sūdzības procedūrā. ECB norāda, pirmkārt, ka indivīda aizsardzība pret prettiesiska akta piemērošanu nevar būt pamatā aizliegumam noteikt pieņemamības kritērijus kā obligātus priekšnoteikumus, lai izvirzītā iebilde par prettiesiskumu būtu derīga, otrkārt, ka tas, ka iebilde par prettiesiskumu var tikt izvirzīta tikai blakusprocesā, neizraisa neiespējamību izvirzīt šādu iebildi administratīvas sūdzības procedūrā un, visbeidzot, treškārt, ka ir svarīgi, lai administrācija jau pirmstiesas stadijā tiktu brīdināta par iespējamo vispārpiemērojamas tiesību normas prettiesiskumu, lai tā, pamatojoties uz pareizu juridisku bāzi, varētu nodrošināt savas tiesības uz aizstāvību un vajadzības gadījumā rīkoties ne vien tikai attiecībā uz sūdzību iesniegušo darbinieku, bet arī attiecībā uz visiem darbiniekiem. ECB uzskata, ka Civildienesta tiesa ir pārkāpusi arī tiesiskās noteiktības principu (otrā daļa).
Visbeidzot, ar savu ceturto pamatu ECB apgalvo, ka Civildienesta tiesa esot kļūdaini interpretējusi efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu un samērīguma principu, jo tā būtībā it īpaši uzskatīja, ka iebildes par prettiesiskumu prasības Eiropas tiesā stadijā nepieņemamība ir līdzvērtīga attiecīgajam darbiniekam noteiktai nesamērīgai sankcijai, it īpaši, ja šī persona nav jurists vai nesaņem konsultāciju (pirmā daļa), un tādējādi nav ņēmusi vērā konkrētus šajā lietā atbilstošos faktus, proti, to, ka
M. C. Cerafogli
pārstāvēja juriskonsults jau no pirmstiesas procedūras sākuma (otrā daļa).
M. C. Cerafogli
apstrīd šādu argumentāciju.
Vispirms ir jāatgādina, ka, tāpat kā Civildienesta noteikumu 91. panta 2. punktā, arī Nodarbināšanas kārtības 42. pantā un Darbiniekiem piemērojamo noteikumu 8.1. pantā ir paredzēts, ka ECB darbinieks tiesā prasību var celt tikai pēc pirmstiesas procedūras, kas attiecībā uz ECB darbiniekiem ietver divus posmus, proti, lūgumu veikt pirmstiesas pārbaudi un pēc tam iepriekšēju sūdzību, pabeigšanas.
Jāatgādina, ka lēmuma tiesiskums ir jāizvērtē, ņemot vērā faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas iestādes rīcībā bijuši brīdī, kad tā pieņēma minēto lēmumu. Ņemot vērā pirmstiesas posma mainīgo raksturu, tāda tiesību akta izstrāde, kurā ir definēta iestādes galīgā nostāja, tiek pabeigta brīdī, kad iecēlējinstitūcija (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”) atbild uz darbinieka iesniegto sūdzību. No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai nelabvēlīgā galīgā lēmuma tiesiskums ir jāizvērtē, ņemot vērā faktiskos un tiesiskos apstākļus, kas iestādes rīcībā bija brīdī, kad tā tieši vai netieši sniedza šo atbildi, neskarot iestādes iespēju judikatūrā paredzētajos apstākļos iesniegt papildu precizējumus tiesvedības posmā (spriedums, 2014. gada 21. maijs, Mocová/Komisija,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
,
45.
punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru noteikums par sūdzības un prasības savstarpēju atbilstību pieprasa, lai Savienības tiesā izvirzīts prasības pamats, pretējā gadījumā tas nebūs pieņemams, būtu izvirzīts jau pirmstiesas procedūrā, lai iecēlējinstitūcija pietiekami precīzi zinātu iebildumus, ko ieinteresētā persona ceļ pret apstrīdēto lēmumu. Šis noteikums ir attaisnojams ar pirmstiesas procedūras mērķi – panākt mierizlīgumu strīdos starp ierēdņiem un administrāciju (skat. spriedumu, 2013. gada 25. oktobris, Komisija/Moschonaki,
T‑476/11 P
,
EU:T:2013:557
,
71.
un
72.
punkts un tajos minētā judikatūra).
No tā izriet, ka ierēdņu celtās prasībās Savienības tiesai izteiktajos prasījumos var tikt iekļauti tikai tādi apstrīdēšanas pamati, kas balstīti uz to pašu iemeslu, uz kuru balstīti sūdzībā norādītie apstrīdēšanas pamati, precizējot, ka šie apstrīdēšanas pamati Savienības tiesā var tikt pilnveidoti, izvirzot pamatus un argumentus, kuri var arī nebūt iekļauti sūdzībā, bet kuri ar to ir cieši saistīti (skat. spriedumu, 2013. gada 25. oktobris, Komisija/Moschonaki,
T‑476/11 P
,
EU:T:2013:557
,
73.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka, pirmkārt, tā kā pirmstiesas procedūrai nav formāla rakstura un ieinteresētās personas šajā procesa stadijā parasti rīkojas bez advokāta starpniecības, administrācija nedrīkst sūdzības izskatīt šauri, bet, gluži pretēji, sūdzības tai ir jāizskata paplašināti, un, otrkārt, ka Civildienesta noteikumu 91. panta, kā arī atbilstošo normu Nodarbināšanas kārtībā un Darbiniekiem piemērojamo noteikumu 8.1. panta mērķis nav būt saistošiem stingri un galīgi iespējamā tiesvedības posmā, jo prasība tiesā negroza nedz sūdzības iemeslu, nedz priekšmetu (skat. spriedumu, 2013. gada 25. oktobris, Komisija/Moschonaki,
T‑476/11 P
,
EU:T:2013:557
,
76.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Protams, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai pirmstiesas procedūra varētu sasniegt savu mērķi, iecēlējinstitūcijai ir jābūt spējīgai pietiekami precīzi zināt pretenzijas, ko ieinteresētās personas izvirza pret apstrīdēto lēmumu (skat. spriedumu, 2013. gada 25. oktobris, Komisija/Moschonaki,
T‑476/11 P
,
EU:T:2013:557
,
77.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr jāprecizē, ka, lai gan strīda priekšmeta un pamata nemainīgums starp sūdzību un prasības pieteikumu ir nepieciešams, lai strīdos pieļautu izlīgumu, jau sūdzības stadijā informējot iecēlējinstitūciju par ieinteresētās personas pretenzijām, ar šo jēdzienu interpretāciju nebūtu ierobežojama ieinteresētās personas iespēja lietderīgi apstrīdēt tai nelabvēlīgu lēmumu (spriedums, 2013. gada 25. oktobris, Komisija/Moschonaki,
T‑476/11 P
,
EU:T:2013:557
,
83.
punkts).
Tieši tādēļ strīda priekšmeta jēdziens, kas atbilst ieinteresētās personas prasījumiem, kā arī strīda pamata jēdziens, kas atbilst šo prasījumu tiesiskajam un faktiskajam pamatojumam, nedrīkst tikt interpretēti šauri (spriedums, 2013. gada 25. oktobris, Komisija/Moschonaki,
T‑476/11 P
,
EU:T:2013:557
,
84.
punkts).
Šajā kontekstā it īpaši ir jāuzsver, ka ar apstrīdēšanas juridiskā pamata izmaiņām vien nepietiek, lai apstrīdēšanas pamatu atzītu par jaunu. Tādējādi viens un tas pats prasījums un līdz ar to arī viens pamats var balstīties uz vairākiem juridiskajiem pamatiem. Citiem vārdiem, atsauce prasības pieteikumā uz konkrētas tiesību normas pārkāpumu, kas nav pieminēts sūdzībā, nebūt obligāti nenozīmē, ka ar to ir mainīts strīda pamats. Ir jāņem vērā minētā pamata būtība, nevis tikai tā juridiskā pamata formulējums, jo Savienības tiesai ir jāpārbauda, vai pastāv cieša saikne starp tā pamatiem un vai šie pamati būtībā ir saistīti ar tiem pašiem prasījumiem (spriedums, 2013. gada 25. oktobris, Komisija/Moschonaki,
T‑476/11 P
,
EU:T:2013:557
,
85.
punkts).
Turklāt saskaņā ar LESD 277. panta noteikumiem neatkarīgi no tā, ka ir pagājis LESD 263. panta sestajā daļā noteiktais laiks, jebkura puse tiesvedībā, kurā tiek izskatīti Savienības iestāžu, organizāciju vai struktūru pieņemti vispārpiemērojami akti, var atsaukties uz 263. panta otrajā daļā norādītajiem iemesliem, lai Eiropas Savienības Tiesā pierādītu šo aktu nepiemērojamību.
Kā Civildienesta tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 45. punktā (skat. šī sprieduma 10. punktu), no pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD 277. pantā ir nostiprināts vispārējs princips, ar kuru ikvienam lietas dalībniekam ir nodrošinātas tiesības – lai panāktu tiesību akta, par kuru tas var celt prasību, atcelšanu – ar blakus prasību apstrīdēt tāda Savienības iestāžu iepriekš pieņemta tiesību akta spēkā esamību, kas ir apstrīdētā tiesību akta juridiskais pamats, ja šim lietas dalībniekam nav bijis tiesību atbilstoši LESD 263. pantam celt tiešu prasību pret šādu aktu, kurš tam ir radījis sekas, bet kura atcelšanu tas nav bijis tiesīgs lūgt.
Tādējādi EKL 277. pantā paredzētā iespēja izvirzīt regulas vai vispārpiemērojama akta, kas ir apstrīdētā īstenošanas akta juridiskais pamats, nepiemērojamību nav uzskatāma par autonomām tiesībām celt prasību, un tā var tikt īstenota tikai pastarpināti. Nepastāvot pamata tiesībām celt prasību tiesā, uz šo LESD 277. pantu nevar atsaukties (spriedumi, 1981. gada 16. jūlijs, Albini/Padome un Komisija,
33/80
,
EU:C:1981:186
,
17.
punkts, un 1996. gada 22. oktobris, CSF un CSME/Komisija,
T‑154/94
,
EU:T:1996:152
,
16.
punkts; šajā ziņā skat. spriedumu, 1985. gada 11. jūlijs, Salerno u.c./Komisija un Padome,
87/77, 130/77, 22/83, 9/84 un 10/84
,
EU:C:1985:318
,
36.
punkts).
Tā kā LESD 277. panta mērķis nav ļaut lietas dalībniekam apstrīdēt jebkāda vispārpiemērojama akta piemērojamību, pamatojot jebkādu prasību, iebildes par prettiesiskumu piemērojamībai ir jābūt ierobežotai tiktāl, ciktāl tas ir vajadzīgs lietas atrisināšanai. No tā izriet, ka vispārējam aktam, par kuru celta iebilde par prettiesiskumu, ir jābūt tieši vai netieši piemērojamam lietā, par kuru celta prasība, un starp pārsūdzēto individuālo lēmumu un attiecīgo vispārējo aktu ir jāpastāv tiešai juridiskai saiknei (šajā ziņā skat. spriedumu, 2007. gada 20. novembris, Ianniello/Komisija,
T‑308/04
,
EU:T:2007:347
,
33.
punkts un tajā minētā judikatūra). Šajā ziņā šādas saiknes esamība var tikt izsecināta no konstatējuma, ka galvenais apstrīdētais akts galvenokārt ir pamatots ar tā tiesību akta noteikumu, kura tiesiskums ir apstrīdēts (šajā ziņā skat. spriedumus, 2006. gada 25. oktobris, Carius/Komisija,
T‑173/04
,
EU:T:2006:333
,
46.
punkts, un 2007. gada 20. novembris, Ianniello/Komisija,
T‑308/04
,
EU:T:2007:347
,
33.
punkts; šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu, 1998. gada 4. marts, De Abreu/Tiesa,
T‑146/96
,
EU:T:1998:50
,
25.
un
29.
punkts).
Visbeidzot, jāprecizē, ka vispārpiemērojama tiesību akta, uz kuru ir balstīts individuālais lēmums, prettiesiskums nevar izraisīt šī vispārpiemērojamā tiesību akta, bet tikai no tā izrietošā individuālā lēmuma atcelšanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 1958. gada 13. jūnijs, Meroni/Augstā iestāde,
9/56
,
EU:C:1958:7
,
2.
punkts). LESD 277. panta mērķis – kā pareizi norādījusi Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 45. punktā – faktiski ir aizsargāt indivīdu no prettiesiska vispārpiemērojama akta piemērošanas, tomēr neapstrīdot pašu vispārpiemērojamo aktu, kurš kļuvis neapstrīdams pēc LESD 263. pantā paredzētā termiņa beigām. Tādējādi spriedumam, ar kuru tiek konstatēts, ka vispārpiemērojams akts nav piemērojams, ir
res judicata
spēks tikai attiecībā uz tiesvedības, kurā pasludināts šis spriedums, pusēm (skat. šajā ziņā spriedumu, 1974. gada 21. februāris, Kortner u.c./Padome u.c., no
15/73 līdz 33/73, 52/73, 53/73, no 57/73 līdz 109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 un no 135/73 līdz 137/73
,
EU:C:1974:16
,
36.
punkts).
No šī sprieduma 42.–45. punktā atgādinātās judikatūras izriet, pirmkārt, ka iebildums par prettiesiskumu var tikt izvirzīts tikai pakārtotā veidā tad, kad pamata prasība ir iesniegta Savienības tiesā un vērsta pret individuālu prasītājam nelabvēlīgu lēmumu, otrkārt, pamatprasībai pašai ir jābūt pieņemamai, treškārt, iebilde ir pieņemama tikai tiktāl, ciktāl prasītājam nav bijis tiesību celt tiešu prasību pret vispārpiemērojamo aktu, kurš ir saistīts ar viņam nelabvēlīgu individuālo lēmumu, ceturtkārt, Savienības tiesai ir jāatzīst par nepiemērojamu šis vispārpiemērojamais akts, kura prettiesiskumu tā konstatē, un jāspriež par sekām, kādas ir šai nepiemērojamībai uz individuālo prasītājam nelabvēlīgo lēmumu, un, piektkārt, šai nepiemērojamības atzīšanai ir
res judicata
spēks tikai attiecībā uz tiesvedības pusēm, un tai nav
erga omnes
seku.
Šī pakārtotā tiesību aizsardzības līdzekļa sistēma, kas ir saistīta ar pamatprasības celšanu tiesā, attaisno to, ka iebilde par prettiesiskumu, kas pirmo reizi izvirzīta Savienības tiesā, tiktu atzīta par pieņemamu, atkāpjoties no prasības pieteikuma un sūdzības savstarpējās atbilstības noteikuma.
Faktiski ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no tiesību aktu un tiesu sistēmas, kas ieviesta ar Līgumu, izriet, ka, lai gan tiesiskuma principa ievērošana attiecībā uz indivīdiem balstās uz tiesībām tiesā apstrīdēt vispārpiemērojamu aktu spēkā esamību, šis princips visiem Savienības tiesību subjektiem nozīmē arī pienākumu atzīt šo tiesību aktu pilnīgu spēkā esamību līdz brīdim, kad kompetentā tiesa konstatē to prettiesiskumu (šajā ziņā skat. spriedumus, 1979. gada 13. februāris, Granaria,
101/78
,
EU:C:1979:38
,
5.
punkts, un 2016. gada 28. janvāris, Éditions Odile Jacob/Komisija,
C‑514/14 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:55
,
40.
punkts).
Faktiski tikai tiesnesim atbilstoši LESD 277. pantam ir tiesības konstatēt vispārpiemērojama tiesību akta prettiesiskumu un no tā secināt, ka individuāli piemērojamais tiesību akts, kas tam ir pārsūdzēts, nav piemērojams, jo iestādei, kurai sūdzība ir adresēta, Līgumos šāda kompetence nav atzīta.
ECB norāda, ka konkrētos gadījumos iestāde pati var būt vispārpiemērojama tiesību akta – kā tas ir šajā lietā – autore un tātad tā varētu izdarīt eventuālos secinājumus par iebildi par prettiesiskumu, kas tiek izvirzīta sūdzības atbalstam.
Tomēr šajā gadījumā runa nav par kompetenci, kas tai izriet no Līgumiem vai no atvasināta tiesību akta, bet par tiesībām, kuras iestāde var monopolizēt.
Protams, vajadzības gadījumā iestāde varētu atsaukt vispārpiemērojamu tiesību aktu, kura autore tā ir, bet šāda atsaukšana tomēr neietver nekādu šī akta prettiesiskuma konstatējumu, jo šādu konstatējumu ir kompetenta veikt tikai tiesa.
Turklāt iestādes – ja tā ir bijusi šī akta autore – veiktas vispārpiemērojama tiesību akta atsaukšanas sekas atšķiras no tām, kādas ir Savienības tiesas veiktajam prettiesiskuma konstatējumam, – ar atpakaļejošu spēku veikta atsaukšana liedz juridisko pamatu jebkuram tiesību aktam, kas uz tā pamata ticis pieņemts, ieskaitot aktus, par kuriem ir celta prasība, bet tiesas veikta prettiesiskuma konstatēšana, kurai nav
erga omnes
ietekmes, ir par individuālā apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu, tomēr ļaujot vispārpiemērojamajam tiesību aktam turpināt pastāvēt tiesību sistēmā un neietekmējot citu aktu tiesiskumu, kuri pieņemti uz tā pamata un kuri nav apstrīdēti prasības celšanai noteiktajā termiņā (skat. šajā ziņā spriedumu, 1974. gada 21. februāris, Kortner u.c./Padome u.c., no
15/73 līdz 33/73, 52/73, 53/73, no 57/73 līdz 109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 un no 135/73 līdz 137/73
,
EU:C:1974:16
,
37.
un
38.
punkts).
Visbeidzot, runājot par iespējamo vispārpiemērojama akta atcelšanu vai iespēju iestādei, atsaucot vispārpiemērojamu aktu, paturēt spēkā daļu no tā sekām (spriedums, 1999. gada 23. novembris, Portugāle/Komisija,
C‑89/96
,
EU:C:1999:573
,
9.
–
11.
punkts), tai ietekme ir tikai nākotnē, un līdz ar to tā neietekmē individuālā lēmuma, kas ir pieņemts uz šī vispārpiemērojamā tiesību akta pamata un kurš tiek apstrīdēts, tiesiskumu (šajā ziņā skat. spriedumu, 1995. gada 13. decembris, Exporteurs in Levende Varkens u.c./Komisija,
T‑481/93 un T‑484/93
,
EU:T:1995:209
,
46.
punkts).
Citiem vārdiem, iestāde, protams, var atsaukt vai atcelt vispārpiemērojamu aktu, kura autore tā ir, gadījumā, kad tā uzskata, ka šis akts ir prettiesisks, bet šāda atsaukšana vai šāda atcelšana nav vienāda ar prettiesiskuma konstatēšanu, ko var veikt tikai tiesa saskaņā ar LESD 277. panta normām, un no tā izrietošajām sekām.
Šādos apstākļos formālā prasība sūdzības ietvaros paziņot iestādei iebildi par vispārpiemērojama akta prettiesiskumu, pretējā gadījumā vēlāk šo pašu iebildi Savienības tiesā atzīstot par nepieņemamu, lai gan šī iestāde varēja paredzēt šādu iebildi, jo tā ir šī akta autore, kas nav pielīdzināms Savienības tiesas veiktajai prettiesiskuma konstatēšanai, ir pretēji iebildes par prettiesiskumu struktūrai un jēgai.
Šādu novērtējumu neatspēko ECB norādītie argumenti tās otrā pamata pirmās daļas pamatojumam.
ECB, ko atbalsta Komisija, būtībā norāda, ka Civildienesta tiesa, piekrītot, ka darbinieks pirmo reizi iebildi par prettiesiskumu var izvirzīt Savienības tiesā, atkāpjoties no savstarpējās atbilstības noteikuma, nav ievērojusi pirmstiesas procedūras mērķi sasniegt mierizlīgumu strīdā starp darbinieku un viņu nodarbinošo iestādi.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tiesiskuma princips nozīmē, ka visiem Savienības tiesību subjektiem ir pienākums atzīt šo tiesību aktu pilnīgu spēkā esamību līdz brīdim, kad kompetentā tiesa konstatē to prettiesiskumu (skat. iepriekš 48. punktu).
Taču iestāde šo principu, atrunājoties ar iemeslu par strīda, kas radies starp to un kādu no tās darbiniekiem, mierizlīgumu, nevar atspēkot, nepastāvot tiesas nolēmumam par vispārpiemērojama akta nepiemērošanu.
Līdz ar to, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, Civildienesta tiesa piekrita, ka iebilde par prettiesiskumu ir pieņemama tādu iemeslu dēļ, kuri norādīti pārsūdzētā sprieduma 42.–45. un 47. punktā.
Līdz ar to ir jānoraida ne tikai ECB izvirzītā otrā pamata pirmā daļa, bet arī otrā pamata trešā un ceturtā daļa, kurās tā norāda, ka, pirmkārt, Civildienesta esot kļūdaini uzskatījusi, ka administrācijai nav citas izvēles kā vien piemērot vispārpiemērojamu normu, pat ja tā to uzskata par prettiesisku, un ka tā neesot ņēmusi vērā īpašo ECB situāciju, kas arī ir šajā lietā personālam piemērojamo noteikumu autore (trešā daļa), un, otrkārt, ka tā esot kļūdaini interpretējusi tiesiskās noteiktības principu (ceturtā daļa).
Tāpat šo pašu iemeslu dēļ ir jānoraida trešā pamata pirmā daļa, kurā ECB norāda, ka Civildienesta tiesa kļūdaini esot uzskatījusi, ka iebildei par prettiesiskumu nevar būt pilna ietekme administratīvās sūdzības procedūrā.
Šajā sakarā neviens no šī trešā pamata pirmās daļas pamatojumam izvirzītajiem iebildumiem nav apmierināms.
Pirmkārt, ECB apgalvo, ka indivīda aizsardzība pret prettiesiska akta piemērošanu nevar būt pamatā aizliegumam noteikt pieņemamības kritērijus kā obligātus priekšnoteikumus, lai derīgi varētu izvirzīt iebildi par prettiesiskumu.
Protams, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Hartas 47. panta mērķis nav grozīt Līgumos paredzēto pārbaudes tiesā sistēmu, it īpaši noteikumus par Savienības tiesā celto tiešo prasību pieņemamību (spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
97.
punkts, un rīkojums, 2015. gada 29. aprīlis, von Storch u.c./ECB,
C‑64/14 P
, nav publicēts,
EU:C:2015:300
,
55.
punkts).
Šajā sakarā ir jānorāda, ka uz iespēju izvirzīt iebildi par prettiesiskumu tiesvedībā starp darbinieku un iestādi, kurai tas pakļauts, attiecas vairāki pieņemamības nosacījumi, – attiecībā uz pakārtoto tiesību aizsardzības līdzekli tiek pieņemts, ka ir celta pamatprasība, ka tā ir vērsta pret ierēdnim nelabvēlīgu lēmumu, ka šī pamatprasība ir pieņemama, ka darbinieks nevar lūgt atcelt vispārpiemērojamo tiesību aktu, kas bijis viņam nelabvēlīgā lēmuma pamatā, un ka pastāv pietiekama saistība starp vispārpiemērojamo aktu un apstrīdēto individuālo lēmumu.
Tomēr iebilduma par tiesiskumu juridiskā režīma sistēma, it īpaši apsvērumi saistībā ar to, ka tikai tiesnesim ir tiesības konstatēt vispārpiemērojama tiesību akta nepiemērojamību, liek uzskatīt, ka pieņemamības papildu nosacījums nevar būt, ka iebilde tiek celta iepriekš – sūdzības stadijā.
Otrkārt, ECB norāda, ka tas, ka iebilde par prettiesiskumu var tikt izvirzīta tikai pakārtoti, padara par neiespējamu izvirzīt šādu iebildi administratīvās sūdzības procedūrā.
Protams, iebildes par prettiesiskumu pakārtotais raksturs nepadara par neiespējamu izvirzīt šādu iebildi sūdzības stadijā. Tomēr tas, ka darbinieks var izvirzīt šādu iebildi sūdzības stadijā, nenozīmē, ka tas noteikti tam ir jādara, jo pretējā gadījumā vēlāk šāds pamats nebūs pieņemams Savienības tiesā.
Treškārt, ECB norāda, ka ir svarīgi jau pirmstiesas stadijā brīdināt administrāciju par iespējamo vispārpiemērojama noteikuma prettiesiskumu, lai nodrošinātu tās tiesības uz aizstāvību un tiesības vajadzības gadījumā rīkoties uz pareiza juridiska pamata bāzes ne tikai attiecībā uz darbinieku, kurš ir iesniedzis sūdzību, bet arī attiecībā uz visiem darbiniekiem.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošana visās procedūrās, kuras uzsāktas pret personu un kuru dēļ var tikt pieņemts tai nelabvēlīgs lēmums, ir Savienības tiesību pamatprincips, kas nodrošināms pat tad, ja nav nekāda tiesiskā regulējuma saistībā ar procedūru. Šis princips prasa, lai attiecīgajai personai tiktu sniegta iespēja pienācīgi darīt zināmu savu viedokli par pierādījumiem, kas pret viņu var tikt izmantoti aktā, kurš tiks pieņemts (skat. rīkojumu, 2010. gada 12. maijs, CPEM/Komisija,
C‑350/09 P
, nav publicēts,
EU:C:2010:267
,
75.
un
76.
punkts).
Turklāt jāatgādina, ka, ņemot vērā pirmstiesas posma mainīgo raksturu, tāda tiesību akta izstrāde, kurā ir definēta iestādes galīgā nostāja, tiek pabeigta brīdī, kad iecēlējinstitūcija atbild uz pagaidu darbinieka iesniegto sūdzību (spriedums, 2014. gada 21. maijs, Mocová/Komisija,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
,
45.
punkts).
Līdz ar to ir jākonstatē, ka sūdzības administratīvā procesā iestāde nevar pieprasīt izmantot tiesības uz aizstāvību, jo tā ir darbiniekam, iespējams, nelabvēlīgā akta autore, nevis adresāte.
Pārējā daļā ECB neapstrīd, ka tiesības uz aizstāvību ir garantētas pilnībā tiesas procesā, kur tā var iesniegt visus argumentus, kurus tā uzskata par atbilstīgiem, ja pamata prasības atbalstam tai tiek izvirzīta iebilde par prettiesiskumu.
Šī sprieduma 59. un 60. punktā izklāstītie iemesli turklāt liek noraidīt ECB šī iebilduma pamatojumam norādītā argumenta otro daļu, līdz to tas viss ir jānoraida kopumā, tāpat kā trešā pamata otrā daļa par tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu.
Tāpat ir jānoraida ECB argumentācija par tās tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kurš ir norādīts tās otrā pamata otrās daļas atbalstam.
Tā kā pārsūdzētā sprieduma 42. un 45.–47. punktā norādītie iemesli ir pietiekami, lai pamatotu, ka iebilde par prettiesiskumu, kura pirmo reizi tikusi izvirzīta Civildienesta tiesā, ir pieņemama, atkāpjoties no savstarpējas atbilstības noteikuma, ir jāuzskata, ka nav iedarbīgi citi ECB argumenti, kuri norādīti, pirmkārt, pirmā pamata par Civildienesta tiesas kļūdaino 2011. gada 15. septembra sprieduma Koninklijke Grolsch/Komisija (
T‑234/07
,
EU:T:2011:476
) ekstrapolāciju uz personāla lietām atbalstam, jo šie divi tiesvedību veidi atšķiras un šāda ekstrapolācija novestu pie kļūdainas efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa interpretācijas, ņemot vērā Hartas 47. pantu (pirmā daļa), un pamatojuma trūkuma (otrā daļa), un, otrkārt, ceturtā pamata pirmās daļas, ar kuru ECB apgalvo, ka Civildienesta tiesa ir kļūdaini interpretējusi efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principu un samērīguma principu, atbalstam, jo tā būtībā it īpaši uzskatīja, ka iebildes par prettiesiskumu prasības Eiropas tiesā stadijā nepieņemamība ir attiecīgajam darbiniekam noteikta nesamērīga sankcija, un, treškārt, ceturtā pamata otrās daļas, kas balstās uz to, ka Civildienesta tiesa neesot ņēmusi vērā konkrētus šajā lietā atbilstošos faktus, proti, to, ka
M. C. Cerafogli
pārstāvēja juriskonsults jau no pirmstiesas procedūras sākuma, atbalstam (šajā ziņā skat. spriedumus, 1994. gada 2. jūnijs, de Compte/Parlaments,
C‑326/91 P
,
EU:C:1994:218
,
94.
punkts, un 2004. gada 29. aprīlis, Komisija/CAS Succhi di Frutta,
C‑496/99 P
,
EU:C:2004:236
,
68.
punkts).
Līdz ar to ir jāapstiprina Civildienesta tiesas izvēlētais risinājums, piekrītot iebildes par prettiesiskumu, kura pirmo reizi tikusi izvirzīta Savienības tiesā, pieņemamībai, atkāpjoties no savstarpējas atbilstības noteikuma.
Šī apelācijas sūdzība līdz ar to ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 211. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Vispārējā tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 134. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz minētā reglamenta 211. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā ECB spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar šī reglamenta 211. panta 1. punktu arī ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (apelācijas palāta)
nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Eiropas Centrālā banka (ECB) sedz savus un atlīdzina
M. C. Cerafogli
tiesāšanās izdevumus;

3)
Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Jaeger
Prek
Dittrich
Frimodt Nielsen
Berardis
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2016. gada 27. oktobrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.