CELEX: 62018CJ0414
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Smernica 2014/59/EÚ
Banková únia
Ozdravenie a riešenie krízových situácií úverových inštitúcií a investičných spoločností
Ročné príspevky
Výpočet
Nariadenie (EÚ) č. 806/2014
Vykonávacie nariadenie (EÚ) 2015/81
Jednotný postup riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a investičných spoločností
Správne konanie týkajúce sa vnútroštátnych orgánov a orgánu Únie
Výlučná rozhodovacia právomoc Jednotnej rady pre riešenie krízových situácií (JR)
Konanie na vnútroštátnych súdoch
Nepodanie žaloby o neplatnosť na súde Únie včas
Delegované nariadenie (EÚ) 2015/63
Vylúčenie určitých záväzkov z výpočtu príspevkov
Vzájomné prepojenie medzi viacerými bankami

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 ods. 1 písm. a) a f) delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2015/63 z 21. októbra 2014 , ktorým sa dopĺňa smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ, pokiaľ ide o príspevky
ex ante
do mechanizmov financovania riešenia krízových situácií (
Ú. v. EÚ L 11, 2015, s. 44
).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi bankami Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo (ďalej len „Iccrea Banca“) a Banca d’Italia (Národná banka Talianska) vo veci viacerých rozhodnutí a upomienok Národnej banky týkajúcich sa platby príspevkov do vnútroštátneho fondu na riešenie krízových situácií a jednotného fondu na riešenie krízových situácií (ďalej len „SRF“).
Právny rámec
Siedma smernica 83/349/EHS
Siedma Smernica Rady [83/349/EHS] z 13. júna 1983 o konsolidovaných účtovných závierkach, vychádzajúca z článku 54 ods. 3 písm. g) zmluvy (
Ú. v. ES L 193, 1983, s. 1
; Mim. vyd. 17/001, s. 58) bola zrušená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2013/34/EÚ z 26. júna 2013 o ročných účtovných závierkach, konsolidovaných účtovných závierkach a súvisiacich správach určitých druhov podnikov, ktorou sa mení smernica Európskeho parlamentu a Rady 2006/43/ES a zrušujú smernice Rady 78/660/EHS a 83/349/EHS (
Ú. v. EÚ L 182, 2013, s. 19
).
Článok 1 siedmej smernice 83/349, zmenený smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2003/51/ES z 18. júna 2003 (
Ú. v. EÚ L 178, 2003, s. 16
, ďalej len „smernica 83/349“), uvádzal:
„1.   Členské štáty vyžadujú, aby každý podnik, ktorý podlieha ich právu, zostavil konsolidovanú účtovnú závierku a konsolidovanú výročnú správu, ak tento podnik (materský podnik):
a)
má väčšinu hlasovacích práv akcionárov alebo spoločníkov v inom podniku (dcérskom podniku),
alebo
b)
má právo vymenúvať alebo odvolávať väčšinu členov správneho, riadiaceho alebo dozorného orgánu iného podniku (dcérskeho podniku) a je súčasne akcionárom alebo spoločníkom tohto podniku,
alebo
c)
má právo uplatňovať rozhodujúci vplyv na podnik (dcérsky podnik), ktorého je akcionárom alebo spoločníkom, na základe zmluvy, ktorú s ním uzatvoril, alebo na základe ustanovení stanov…
alebo
d)
je akcionárom alebo spoločníkom podniku a
a.a.)
väčšina členov administratívnych, riadiacich alebo dozorných orgánov tohto podniku (dcérskeho podniku)… bola vymenovaná výhradne v dôsledku uplatnenia jeho hlasovacích práv
alebo
bb)
sám kontroluje podľa dohody s inými akcionármi alebo spoločníkmi tohto podniku (dcérskeho podniku) väčšinu hlasov akcionárov alebo spoločníkov tohto podniku. …
…
2.   Odhliadnuc od prípadov uvedených v odseku 1 môžu členské štáty vyžadovať od všetkých podnikov, ktoré sa spravujú ich právom, aby zostavili konsolidovanú účtovnú závierku a konsolidovanú výročnú správu, ak:
a)
podnik (materský podnik) má právo vykonávať, alebo skutočne vykonáva, dominantný vplyv alebo kontrolu nad iným podnikom (dcérskym podnikom); alebo
b)
podnik (materský podnik) a iný podnik (dcérsky podnik) sú riadené na báze zjednotenej materskou spoločnosťou.“
Článok 2 smernice 83/349 stanovoval:
„1.   Na účely článku 1 ods. 1 písm. a), b) a d) musia byť hlasovacie práva, vymenovacie a odvolávacie práva každého dcérskeho podniku, ako aj práva každej osoby konajúcej vo vlastnom mene, ale v prospech materského podniku alebo iného dcérskeho podniku, pripočítané k právam materského podniku.
2.   Na účely článku 1 ods. 1 písm. a), b) a d) musia byť od práv uvedených v odseku 1 odčítané práva:
a)
spojené s akciami alebo podielmi držanými na účet inej osoby, ktorá nie je ani materskou a ani dcérskym podnikom,
alebo
b)
spojené s akciami alebo podielmi, ktoré sú držané ako záruka, pokiaľ sú tieto práva uplatňované v súlade s prijatými pokynmi, alebo sú držané v súvislosti s poskytnutím pôžičiek ako súčasť bežných podnikateľských činností za predpokladu, že hlasovacie práva sa uplatňujú v záujme osoby, ktorá poskytla záruku.
3.   Na účely článku 1 ods. 1 písm. a) a d) súčet hlasov akcionárov alebo spoločníkov sa musí znížiť o hlasy spojené s akciami alebo podielmi, ktoré vlastní samotný podnik, dcérske podniky tohto podniku alebo osoby konajúce vo vlastnom mene, ale na účet týchto podnikov.“
Nariadenie (EÚ) č. 575/2013
Článok 4 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 575/2013 z 26. júna 2013 o prudenciálnych požiadavkách na úverové inštitúcie a investičné spoločnosti a o zmene nariadenia (EÚ) č. 648/2012 (
Ú. v. EÚ L 176, 2013, s. 1
) uvádza:
„Na účely tohto nariadenia sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
…
15)
‚materská spoločnosť‘ je:
a)
materská spoločnosť v zmysle článkov 1 a 2 smernice 83/349/EHS;
…
16)
‚dcérska spoločnosť‘ je:
a)
dcérska spoločnosť spoločnosti v zmysle článkov 1 a 2 smernice 83/349/EHS;
b)
dcérska spoločnosť spoločnosti v zmysle článku 1 ods. 1 smernice 83/349/EHS a každá spoločnosť, nad ktorou materská spoločnosť účinne vykonáva rozhodujúci vplyv.
Všetky dcérske spoločnosti dcérskych spoločností sa takisto považujú za dcérske spoločnosti, ktorá je ich pôvodnou materskou spoločnosťou;
…“
Smernica 2014/59/EÚ
Článok 2 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ z 15. mája 2014, ktorou sa stanovuje rámec pre ozdravenie a riešenie krízových situácií úverových inštitúcií a investičných spoločností a ktorou sa mení smernica Rady 82/891/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EÚ, 2012/30/EÚ a 2013/36/EÚ a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 a (EÚ) č. 648/2012 (
Ú. v. EÚ L 173, 2014, s. 190
), je formulovaný takto:
„Na účely tejto smernice platia nasledovné definície:
…
(5)
‚dcérska spoločnosť‘ je dcérska spoločnosť podľa vymedzenia uvedeného v článku 4 ods. 1 bode 16 nariadenia (EÚ) č. 575/2013;
(6)
‚materská spoločnosť‘ je materská spoločnosť podľa vymedzenia uvedeného v článku 4 ods. 1 bode 15 písm. a) nariadenia (EÚ) č. 575/2013;
…
26.
‚Skupina‘ je materská spoločnosť a jej dcérske spoločnosti;
…“
V článku 102 ods. 1 smernice 2014/59 sa uvádza:
„Členské štáty zabezpečia, aby do 31. decembra 2024 dostupné finančné prostriedky v ich mechanizmoch financovania dosiahli prinajmenšom 1 % sumy krytých vkladov všetkých inštitúcií povolených na ich území. Členské štáty môžu stanoviť cieľové úrovne presahujúce túto sumu.“
Článok 103 ods. 1, 2 a 7 tejto smernice spresňuje:
„1.   Členské štáty s cieľom dosiahnuť cieľovú úroveň bližšie určenú v článku 102 zabezpečia, aby sa príspevky od inštitúcií povolených na ich území vrátane pobočiek z Únie získavali prinajmenšom raz za rok.
2.   Príspevok každej inštitúcie zodpovedá pomeru jej záväzkov (s výnimkou vlastných zdrojov) znížených o hodnotu krytých vkladov s celkovým záväzkom (s výnimkou vlastných zdrojov) znížených o hodnotu krytých vkladov všetkých inštitúcií povolených na území daného členského štátu.
Tieto príspevky sa upravia primerane k rizikovému profilu inštitúcií v súlade s kritériami prijatými podľa odseku 7.
…
7.   Komisia je oprávnená prijímať delegované akty v súlade s článkom 115 s cieľom bližšie určiť koncepciu prispôsobovania príspevkov úmerne k rizikovému profilu inštitúcií podľa odseku 2 tohto článku, pričom zohľadní…“
Nariadenie (EÚ) č. 806/2014
Podľa odôvodnenia 120 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 806/2014 z 15. júla 2014, ktorým sa stanovujú jednotné pravidlá a jednotný postup riešenia krízových situácií úverových inštitúcií a určitých investičných spoločností v rámci jednotného mechanizmu riešenia krízových situácií a jednotného fondu na riešenie krízových situácií a ktorým sa mení nariadenie (EÚ) č. 1093/2010 (
Ú. v. EÚ L 225, 2014, s. 1
):
„[Jednotný mechanizmus riešenia krízových situácií (SRM)] spája [Jednotnú radu (JR)], Komisiu a orgány pre riešenie krízových situácií zúčastnených členských štátov. Súdny dvor má v súlade s článkom 263 [ZFEÚ] právomoc preskúmavať zákonnosť rozhodnutí prijatých Jednotnou radou, Radou a Komisiou, ako aj určovať ich mimozmluvnú zodpovednosť. Súdny dvor ďalej má v súlade s článkom 267 [ZFEÚ] právomoc vydať predbežný nález o otázkach, ktoré sa týkajú platnosti a výkladu aktov inštitúcií, orgánov alebo agentúr Únie, na základe žiadosti vnútroštátnych súdnych orgánov. Vnútroštátne súdne orgány by mali byť oprávnené v súlade s ich vnútroštátnym právom preskúmavať zákonnosť rozhodnutí prijatých orgánmi pre riešenie krízových situácií zúčastnených členských štátov pri výkone právomocí, ktoré boli na ne prenesené týmto nariadením, ako aj určovať ich mimozmluvnú zodpovednosť.“
Článok 54 ods. 1 nariadenia č. 806/2014 stanovuje:
„JR na svojich výkonných zasadnutiach:
…
b)
prijíma všetky rozhodnutia na vykonávanie tohto nariadenia, pokiaľ sa v tomto nariadení neustanovuje inak.“
Článok 70 ods. 2 a 6 tohto nariadenia stanovuje:
„2.   JR každoročne po konzultácii s ECB [Európska centrálna banka] alebo príslušnými vnútroštátnymi orgánmi a v úzkej spolupráci s vnútroštátnymi orgánmi pre riešenie krízových situácií vypočíta jednotlivé príspevky s cieľom zabezpečiť, aby príspevky, ktoré majú uhradiť všetky inštitúcie povolené na území všetkých zúčastnených členských štátov, nepresiahli 12,5 % cieľovej úrovne.
…
6.   Uplatňujú sa delegované akty, v ktorých sa spresňuje pojem úpravy príspevkov pomerne k rizikovému profilu inštitúcií, prijaté Komisiou podľa článku 103 ods. 7 smernice 2014/59/EÚ.“
Delegované nariadenie č. 2015/63
Odôvodnenia 8 a 9 delegovaného nariadenia č. 2015/63 znejú:
„(8)
Výpočet príspevkov na individuálnej úrovni by v prípade skupín viedol k dvojitému započítaniu určitých záväzkov pri určovaní základného ročného príspevku jednotlivých subjektov skupiny, keďže záväzky súvisiace s dohodami, ktoré subjekty tej istej skupiny uzatvárajú medzi sebou, by sa považovali za súčasť celkových záväzkov, ktoré sa majú zohľadniť pri určovaní základného ročného príspevku každého subjektu skupiny. Určenie základného ročného príspevku by sa teda malo v prípade skupín podrobnejšie špecifikovať, aby odrážalo vzájomnú prepojenosť jednotlivých subjektov skupiny a aby sa zabránilo dvojitému započítaniu expozícií v rámci skupiny. …
(9)
Na účely výpočtu základného ročného príspevku subjektu skupiny by celkové záväzky, ktoré sa majú zohľadniť, nemali zahŕňať záväzky vyplývajúce z akejkoľvek zmluvy, ktorú daný subjekt skupiny uzatvoril s iným subjektom tej istej skupiny. Takéto vylúčenie by však malo byť možné len v prípade, že každý subjekt skupiny má sídlo v Únii, je v plnom rozsahu zahrnutý do tej istej konsolidácie, podlieha primeranému centralizovanému hodnoteniu rizika a postupom merania a kontroly a ak v súčasnosti neexistuje a ani sa nepredpokladá žiadna významná vecná alebo právna prekážka brániaca okamžitému splateniu príslušných záväzkov v čase ich splatnosti. To by malo zabrániť vylúčeniu záväzkov zo základu na výpočet príspevkov v prípade, že neexistujú záruky, že úverové expozície v rámci skupiny by boli kryté, ak dôjde k zhoršeniu finančnej situácie skupiny. …“
Článok 3 tohto nariadenia spresňuje:
„Na účely tohto nariadenia sa uplatňujú vymedzenia pojmov obsiahnuté v smernici… 2014/59/EÚ. Na účely tohto nariadenia sa uplatňujú aj tieto vymedzenia pojmov:
…
28)
‚podporný úver‘ je úver poskytovaný podpornou bankou alebo prostredníctvom sprostredkovateľskej banky na nesúťažnom a neziskovom základe s cieľom podporiť ciele verejnej politiky ústrednej alebo regionálnej štátnej správy daného členského štátu;
…“
Článok 5 ods. 1 uvedeného delegovaného nariadenia uvádza:
„Príspevky uvedené v článku 103 ods. 2 smernice 2014/59/EÚ sa vypočítavajú tak, že sa nezahrnú tieto záväzky:
a)
záväzky v rámci skupiny vyplývajúce z transakcií, do ktorých inštitúcia vstúpila s inštitúciou, ktorá je súčasťou tej istej skupiny, za predpokladu, že sú splnené všetky tieto podmienky:
i)
každá inštitúcia je usadená v Únii;
ii)
každá inštitúcia je v plnej miere zahrnutá do toho istého konsolidovaného dohľadu v súlade s článkami 6 až 17 nariadenia (EÚ) č. 575/2013 a podlieha primeranému centralizovanému hodnoteniu rizík, ich oceňovaniu a kontrolným postupom a
iii)
v súčasnosti neexistuje a ani sa nepredpokladá žiadna významná vecná alebo právna prekážka brániaca okamžitému splateniu záväzku, keď tento dosiahne splatnosť;
…
f)
v prípade inštitúcií poskytujúcich podporné úvery záväzky sprostredkovateľskej inštitúcie voči pôvodcovskej alebo inej podpornej banke alebo inej sprostredkovateľskej inštitúcii a záväzky pôvodnej podpornej banky voči jej financujúcim stranám, ak výška týchto záväzkov zodpovedá podporným úverom tejto inštitúcie.“
Vykonávacie nariadenie (EÚ) 2015/81
Článok 4 vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) 2015/81 z 19. decembra 2014, ktorým sa bližšie určujú jednotné podmienky uplatňovania nariadenia č. 806/2014 (
Ú. v. EÚ L 15, 2015, s. 1
), uvádza:
„JR po konzultácii s ECB alebo príslušnými vnútroštátnymi orgánmi a v úzkej spolupráci s vnútroštátnymi orgánmi pre riešenie krízových situácií vypočíta na každé príspevkové obdobie výšku ročného príspevku, ktorý musí zaplatiť každá inštitúcia, a to na základe ročnej cieľovej úrovne fondu. …“
Článok 5 tohto vykonávacieho nariadenia stanovuje:
„1.   JR príslušným vnútroštátnym orgánom pre riešenie krízových situácií oznamuje svoje rozhodnutia, v ktorých sa vypočítava výška ročných príspevkov inštitúcií povolených na ich príslušných územiach.
2.   Po doručení oznámenia uvedeného v odseku 1 oznámi každý vnútroštátny orgán pre riešenie krízových situácií každej inštitúcii povolenej v jeho členskom štáte rozhodnutie JR, v ktorom sa vypočítava výška ročného príspevku, ktorý táto inštitúcia musí zaplatiť.“
Článok 6 uvedeného vykonávacieho nariadenia uvádza:
„JR stanovuje dátové formáty a podobu, ktoré majú inštitúcie používať na predkladanie informácií požadovaných na účely výpočtu ročných príspevkov, aby zvýšila mieru porovnateľnosti predkladaných informácií a účinnosti spracovania prijatých informácií.“
Konanie vo veci samej a prejudiciálna otázka
Iccrea Banca je banka, ktorá je na čele siete úverových inštitúcií a ktorej úlohou je podporovať operácie okrem iného družstevných úverových bánk v Taliansku.
Na tento účel poskytuje týmto bankám platobné služby, služby platobných kariet, služby vyporiadania platobných operácií a úschovy cenných papierov, ako aj ďalšie služby finančnej povahy a pôsobí ako centrálna banka systému družstevných úverov. Z tohto dôvodu poskytuje uvedeným bankám najmä rad služieb štruktúrovaného prístupu k dostupnému kolaterálnemu financovaniu od ECB a na trhu. V tomto kontexte tvorila skupinu, do ktorej vstúpilo približne 190 družstevných úverových bánk s jediným cieľom zúčastňovať sa na operáciách dlhodobého refinancovania, ktoré zaviedla ECB.
Rozhodnutiami prijatými v rokoch 2015 až 2017 Národná banka Talianska požadovala od Iccrea Banca zaplatenie pravidelných, mimoriadnych a dodatočných príspevkov do talianskeho vnútroštátneho fondu na riešenie krízových situácií. Okrem toho oznámením z 3. mája 2016 Národná banka Talianska požadovala od Iccrea Banca zaplatenie
ex ante
príspevku do SRF za rok 2016 stanoveného rozhodnutím JR z 15. apríla 2016. Oznámením z 27. mája 2016 vykonala opravu v sume tohto príspevku na základe uplatnenia rozhodnutia JR z 20. mája 2016.
Iccrea Banca podala proti týmto rozhodnutiam a oznámeniam Národnej banky Talianska žalobu na vnútroštátny súd. Táto žaloba tiež smeruje k určeniu vhodného spôsobu výpočtu súm, ktoré Iccrea Banca skutočne dlhuje, a vráteniu súm, ktoré táto spoločnosť považuje za nedôvodne zaplatené.
Na podporu uvedenej žaloby Iccrea Banca v podstate uvádza, že Národná banka Talianska vychádzala z nesprávneho výkladu článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63. Na účely výpočtu príspevkov, o ktoré ide vo veci samej, tak zohľadnila záväzky súvisiace so vzťahmi medzi Iccrea Banca a družstevnými úverovými bankami, hoci tieto záväzky mali byť z tohto výpočtu vylúčené analogickým uplatnením ustanovení tohto delegovaného nariadenia, ktoré sa týkajú záväzkov v rámci skupiny, alebo prevádzok, ktoré spravujú podporné úvery. Tento nesprávny výklad tiež viedol Národnú banku Talianska k tomu, že v komunikácii týkajúcej sa údajov s JR nepoukázala na osobitnú povahu integrovaného systému, v ktorom pôsobí Iccrea Banca, a tak zapríčinila chybu vo výpočte príspevku
ex ante
do SRF za rok 2016.
Vnútroštátny súd zamietol námietku nepríslušnosti, ktorú vzniesla Národná banka Talianska, pokiaľ ide o návrhy týkajúce sa aktov Národnej banky Talianska súvisiacich s príspevkami
ex ante
do SRF za rok 2016. Svoju právomoc na vyslovenie sa v tejto súvislosti vyvodzuje zo skutočnosti, že Národná banka Talianska nekonala iba ako obyčajný sprostredkovateľ medzi JR a úverovými inštitúciami. Národná banka Talianska tak v súlade s voľbou normotvorcu Únie zohrala aktívnu a rozhodujúcu úlohu tak počas fázy určenia výšky týchto príspevkov, ako aj počas fázy ich vyberania. V tomto kontexte Iccrea Banca mohla získať konkrétnu výhodu z preskúmania a novej definície údajov, ktoré mala Národná banka Talianska odovzdať JR na účely výpočtu príspevkov, ktoré dlhuje.
Za týchto podmienok Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionálny správny súd pre región Lazio, Taliansko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
„Na účely výpočtu príspevkov podľa článku 103 ods. 2 smernice [2014/59] bráni článok 5 ods. 1, najmä písmená a) a f), nariadenia [2015/63], vykladaný v zmysle zásad, ktoré vyplývajú z toho istého [delegovaného] nariadenia, zo smernice [2014/59], z [nariadenia č. 806/2014] a z článku 120 ZFEÚ, a na základe zásad rovnosti zaobchádzania, zákazu diskriminácie a proporcionality podľa článku 21 Charty základných práv Európskej únie a zásady zákazu dvojitého zdanenia, uplatneniu stanoveného systému záväzkov v rámci skupiny aj v prípade skupiny ‚
de facto
‘, resp. v každom páde v prípade prepojenosti existujúcej medzi inštitúciou a ďalšími bankami rovnakého systému?
Môže sa naopak, stále v zmysle vyššie uvedených zásad priaznivejšie zaobchádzanie vyhradené pre podporné záväzky uvedené v článku 5, analogicky uplatniť aj na záväzky banky tzv. „druhého stupňa“ voči ďalším bankám (družstevného úverového) systému? Vedie táto vlastnosť inštitúcie konkrétne pôsobiacej ako centrálna inštitúcia prepojenej a integrovanej skupiny malých bánk a tiež v rámci vzťahov s ECB a finančným trhom podľa platných predpisov v každom páde k určitej úprave finančných údajov pri ich predložení vnútroštátnym orgánom pre riešenie krízových situácií orgánom Spoločenstva a určení príspevkov, ktoré je inštitúcia povinná uhradiť do fondu na riešenie krízových situácií, a to na základe skutočných záväzkov a konkrétneho rizikového profilu?“
O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
Talianska vláda tvrdí, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný v celom jeho rozsahu z dôvodu, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu neobsahuje skutkové okolnosti, ktoré by vysvetľovali dôvody, pre ktoré by sa Iccrea Banca mohla považovať za riadiaci orgán skupiny alebo za poskytovateľa podporných úverov v zmysle uplatniteľnej právnej úpravy Únie. Komisia zastáva názor, že tento návrh je neprípustný iba v rozsahu, v akom sa týka príspevkov
ex ante
do SRF za rok 2016.
Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi potreba dospieť k výkladu práva Únie, ktorý by bol užitočný pre vnútroštátny súd, vyžaduje, aby vnútroštátny súd náležite dodržal požiadavky týkajúce sa obsahu návrhu na začatie prejudiciálneho konania a výslovne uvedené v článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora (rozsudok z 19. apríla 2018, Consorzio Italian Management e Catania Multiservizi,
C‑152/17
,
EU:C:2018:264
, bod
, a citovaná judikatúra).
Je teda nevyhnutné, ako stanovuje článok 94 písm. a) rokovacieho poriadku, aby návrh na začatie prejudiciálneho konania obsahoval jednak stručné zhrnutie relevantných skutočností, alebo aspoň zhrnutie skutkového stavu, z ktorého vychádzajú prejudiciálne otázky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. apríla 2018, Consorzio Italian Management e Catania Multiservizi,
C‑152/17
,
EU:C:2018:264
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci návrh na začatie prejudiciálneho konania obsahuje dostatok skutkových údajov na pochopenie tak položenej otázky, ako aj jej rozsahu. Predovšetkým uvádza povahu vzťahov spájajúcich Iccrea Banca s radom družstevných úverových bánk, ktoré viedli vnútroštátny súd k položeniu otázok Súdnemu dvoru.
Pokiaľ ide o tvrdenia talianskej vlády, ktoré majú preukázať, že takto vysvetlené údaje nemôžu preukázať, že Iccrea Banca spĺňa podmienky vylúčenia určitých záväzkov, uvedených v článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63, treba konštatovať, že ich posúdenie je neoddeliteľne spojené s odpoveďou, ktorú treba poskytnúť na návrh na začatie prejudiciálneho konania, a že tieto údaje teda nemôžu mať za následok neprípustnosť tohto návrhu (pozri analogicky rozsudok zo 17. januára 2019, KPMG Baltics,
C‑639/17
,
EU:C:2019:31
, bod
).
Komisia uvádza, že súdy Únie majú výlučnú právomoc rozhodovať o spôsoboch výpočtu príspevkov do SRF, a že návrh na začatie prejudiciálneho konania by sa preto mal vyhlásiť za čiastočne neprípustný v súlade s judikatúrou vyplývajúcou z rozsudku z 9. marca 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (
C‑188/92
,
EU:C:1994:90
), keďže Iccrea Banca nepodala včas žalobu o neplatnosť proti rozhodnutiam JR o výpočte jej príspevku
ex ante
do SRF za rok 2016.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora v rámci spolupráce medzi ním a vnútroštátnymi súdmi stanovenej v článku 267 ZFEÚ prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý vec prejednáva a ktorý musí prevziať zodpovednosť za rozhodnutie sporu, aby s prihliadnutím na osobitosti konkrétneho prípadu posúdil potrebu prejudiciálneho rozhodnutia na vydanie svojho rozhodnutia, ako aj relevantnosť otázok položených Súdnemu dvoru. Preto v prípade, že sa predložené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (rozsudok zo 4. decembra 2018, Minister for Justice and Equality a Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Prejudiciálnu otázku na účely výkladu však nemožno považovať za prípustnú, ak sa zdá, že jej jediným cieľom je umožniť vnútroštátnemu súdu rozhodnúť o otázke, ktorá sa na základe práva Únie vymyká z právomoci vnútroštátnych súdov.
V tejto súvislosti treba poznamenať, že ak sa položená otázka týka výkladu článku 5 ods. 1 delegovaného nariadenia 2015/63, najmä vo svetle smernice 2014/59, ktorá rovnako ako toto delegované nariadenie stanovuje určité pravidlá relevantné pre výpočet príspevkov do vnútroštátnych fondov pre riešenie krízových situácií, ako aj pre výpočet príspevkov do SRF, táto otázka sa týka tiež nariadenia č. 806/2014, ktoré stanovuje výlučne pravidlá týkajúce sa jednotného mechanizmu riešenia krízových situácií, ktorého súčasťou je SRF. Okrem toho sa táto otázka čiastočne týka predkladania finančných údajov vnútroštátnym orgánom pre riešenie krízových situácií „inštitúciám Spoločenstva“.
Zdá sa teda, že niektoré aspekty uvedenej otázky sa osobitne týkajú výpočtu príspevkov do SRF.
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd považuje požadovaný výklad pravidiel uplatniteľných na tento výpočet za nevyhnutný na účely spresnenia podmienok, za ktorých mala Národná banka Talianska intervenovať v konaní o stanovení a výbere príspevkov
ex ante
do SRF za rok 2016. Tento súd sa teda domnieva, že musí rozhodnúť o tejto intervencii, a to tak vo fáze konania, ktoré predchádza prijatiu rozhodnutí JR o výpočte týchto príspevkov, najmä tým, že sa určí, aké informácie mali byť predložené JR zo strany Národnej banky Talianska, ako aj vo fáze postupu nasledujúcej po prijatí týchto rozhodnutí JR a venovanej výberu uvedených príspevkov, keďže odpoveď Súdneho dvora na položenú otázku by prípadne mohla viesť k určeniu neplatnosti rozhodnutí prijatých Národnou bankou Talianska v nadväznosti na uvedené rozhodnutia JR.
Pokiaľ ide po prvé o aspekty návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktoré mali vnútroštátnemu súdu umožniť vysloviť sa k intervencii Národnej banky Talianska vo fáze konania, ktoré predchádzalo prijatiu rozhodnutí JR o výpočte príspevkov
ex ante
do SRF, treba pripomenúť, že článok 263 ZFEÚ udeľuje Súdnemu dvoru Európskej únie výlučnú právomoc na preskúmanie zákonnosti aktov prijatých inštitúciami alebo orgánmi Únie, ktorých súčasťou je JR (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, bod
).
Prípadné zapojenie sa vnútroštátnych orgánov do priebehu konania, ktoré vedie k prijatiu takých aktov, nemôže spochybniť ich kvalifikáciu ako aktov Únie, pretože akty prijaté vnútroštátnymi orgánmi sú etapou konania, v ktorom sama inštitúcia Únie vykonáva konečnú rozhodovaciu právomoc bez toho, aby bola viazaná prípravnými aktmi alebo návrhmi vnútroštátnych orgánov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, bod
).
V takom prípade, keď právo Únie zveruje výlučnú rozhodovaciu právomoc inštitúcii alebo orgánu Únie, totiž súdu Únie prislúcha, aby z dôvodu jeho výlučnej právomoci preskúmavať zákonnosť aktov Únie na základe článku 263 ZFEÚ rozhodoval o zákonnosti predmetného konečného rozhodnutia prijatého inštitúciou Únie a s cieľom zabezpečiť účinnú súdnu ochranu dotknutých osôb mu prináleží preskúmať prípadné vady prípravných aktov alebo návrhov vnútroštátnych orgánov, ktoré môžu svojou povahou ovplyvniť platnosť tohto konečného rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, bod
).
Z výkladu článku 263 ZFEÚ vzhľadom na zásadu lojálnej spolupráce medzi Úniou a členskými štátmi zakotvenú v článku 4 ods. 3 ZEÚ okrem toho vyplýva, že akty prijaté vnútroštátnymi orgánmi v rámci takého konania, ako je uvedené v predchádzajúcich bodoch tohto rozsudku, nemôžu podliehať preskúmaniu súdmi členských štátov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, bod
).
V tomto ohľade Súdny dvor už rozhodol, že ak sa normotvorca Únie rozhodne pre správne konanie, ktoré stanovuje, že vnútroštátne orgány prijmú prípravné akty konečného rozhodnutia inštitúcie Únie, ktoré vyvoláva právne účinky a môže spôsobiť ujmu, má v úmysle vytvoriť medzi touto inštitúciou a týmito vnútroštátnymi orgánmi osobitný mechanizmus spolupráce, ktorý je založený na výlučnej rozhodovacej právomoci inštitúcie Únie (rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, bod
).
Účinnosť takého rozhodovacieho postupu nevyhnutne predpokladá jediné súdne preskúmanie, ktoré vykonajú len súdy Únie až po prijatí rozhodnutia inštitúcie Únie, ktorým sa končí správne konanie, pričom len toto rozhodnutie môže vyvolávať záväzné právne účinky spôsobilé ovplyvniť záujmy žalobcu tak, že podstatným spôsobom mení jeho právne postavenie (rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, bod
).
Pokiaľ ide konkrétnejšie o akty vnútroštátnych orgánov na riešenie krízových situácií, ktoré predchádzajú výpočtu príspevkov
ex ante
do SRF, treba poznamenať, že tieto príspevky sa vypočítavajú a vyberajú v rámci konania zavedeného nariadením č. 806/2014 a vykonávacím nariadením 2015/81.
Článok 54 ods. 1 nariadenia č. 806/2014 stanovuje, že JR na svojich výkonných zasadnutiach prijíma všetky rozhodnutia na vykonanie tohto nariadenia, pokiaľ uvedené nariadenie neustanovuje inak.
Z článku 70 ods. 2 toho istého nariadenia a článku 4 vykonávacieho nariadenia 2015/81 vyplýva, že výlučne JR po konzultácii s ECB alebo príslušným vnútroštátnym orgánom a v úzkej spolupráci s vnútroštátnymi orgánmi pre riešenie krízových situácií prislúcha vypočítať každý rok individuálne príspevky
ex ante
každej inštitúcie povolenej na území všetkých zúčastnených členských štátov.
Z článku 6 tohto vykonávacieho nariadenia okrem toho vyplýva, že zhromažďovanie informácií požadovaných na účely vymerania týchto príspevkov sa uskutočňuje prostredníctvom formátov a schém definovaných JR a doplnených dotknutými inštitúciami.
So zreteľom na tieto skutočnosti sa zdá, že pokiaľ ide o výpočet príspevkov
ex ante
do SRF, JR vykonáva iba konečnú rozhodovaciu právomoc a že vnútroštátne orgány pre riešenie krízových situácií sa obmedzujú, ako uviedol generálny advokát v bodoch 40 a 41 svojich návrhov, na vykonávanie technickej podpory JR. Hoci tieto orgány môžu s JR konzultovať s cieľom uľahčiť stanovenie výšky príspevku
ex ante
dlžného inštitúciou a hoci musia v každom prípade spolupracovať s JR na tento účel, posúdenia, ktoré by prípadne mohli pri tejto príležitosti uviesť k situácii určitej inštitúcie, nemôžu JR nijako zaväzovať.
V dôsledku toho má súd Únie výlučnú právomoc posúdiť pri kontrole zákonnosti rozhodnutia JR stanovujúceho výšku individuálneho príspevku inštitúcie
ex ante
do SRF, či akt prijatý vnútroštátnym orgánom na riešenie krízových situácií pri príprave takého rozhodnutia je poznačený vadami, ktoré môžu ovplyvniť toto rozhodnutie JR, bez toho, aby vnútroštátny súd mohol vykonávať kontrolu nad týmto vnútroštátnym aktom (pozri analogicky rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, bod
).
Tento záver nemožno spochybniť spresnením uvedeným v odôvodnení 120 nariadenia č. 806/2014, podľa ktorého by vnútroštátne súdne orgány mali mať právomoc rozhodovať o zákonnosti rozhodnutí prijatých orgánmi členských štátov pre riešenie krízových situácií pri výkone právomocí, ktoré sú im zverené týmto nariadením.
Ako to uviedol generálny advokát v bode 54 svojich návrhov, toto spresnenie totiž treba chápať s ohľadom na rozdelenie súdnych právomocí vyplývajúce z primárneho práva, na ktoré odkazuje toto odôvodnenie s pripomenutím výlučnej právomoci Súdneho dvora Európskej únie na kontrolu zákonnosti rozhodnutí prijatých JR, ako týkajúcej sa iba vnútroštátnych aktov, ktoré sú prijaté v rámci konania, v ktorom toto nariadenie udeľuje vnútroštátnym orgánom pre riešenie krízových situácií vlastnú rozhodovaciu právomoc.
Okrem toho vnútroštátny súd nemôže vnútroštátnemu orgánu pre riešenie krízových situácií platne adresovať usmernenie týkajúce sa spôsobov intervencie tohto orgánu pred prijatím rozhodnutia JR o výpočte príspevkov
ex ante
do SRF.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vzhľadom na potrebnú jednotnosť súdneho preskúmania takých rozhodnutí JR sú druh vnútroštátneho právneho prostriedku použitého na predloženie prípravných aktov prijatých vnútroštátnymi orgánmi na účely preskúmania súdom členského štátu, ako aj povaha návrhov predložených na tento účel bez významu pre výlučnú povahu právomoci súdov Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, bod
).
Prípadné uloženie usmernenia vnútroštátnym súdom, ktoré by zaväzovalo vnútroštátny orgán pre riešenie krízových situácií konať určitým spôsobom v jeho intervencii pred prijatím rozhodnutia JR o výpočte príspevkov
ex ante
do SRF, by poškodzovalo jednotnosť tohto súdneho preskúmania tým, že by vytváralo nebezpečenstvo rozdielov v posúdení v tom istom konaní medzi týmto vnútroštátnym súdom a súdmi Únie, ktoré by v konečnom dôsledku mohli byť vyzvané vysloviť sa k zákonnosti tejto intervencie pri preskúmaní prípadnej žaloby o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ, podanej proti tomuto rozhodnutiu JR (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2018, Berlusconi a Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, bod
).
Právo únie teda bráni tomu, aby sa vnútroštátny súd vyslovoval k zákonnosti intervencie Národnej banky Talianska vo fáze konania predchádzajúceho prijatiu rozhodnutí JR o výpočte príspevkov
ex ante
do SRF za rok 2016.
Pokiaľ ide v druhom rade o aspekty návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktoré majú umožniť vnútroštátnemu súdu vysloviť sa k intervencii Národnej banky Talianska vo fáze postupu nasledujúcej po prijatí rozhodnutí JR o výpočte príspevkov
ex ante
do SRF za rok 2016, treba konštatovať, že z článku 5 vykonávacieho nariadenia 2015/81 vyplýva, že rozhodnutia JR týkajúce sa výpočtu príspevkov
ex ante
inštitúcií povolených na území členského štátu do SRF sa oznámia vnútroštátnemu orgánu pre riešenie krízových situácií tohto členského štátu, ktorý musí následne oznámiť každej z týchto inštitúcií rozhodnutie JR o výpočte jej príspevku.
Tomuto vnútroštátnemu orgánu pre riešenie krízových situácií tiež na základe článku 67 ods. 4 nariadenia č. 806/2014 prislúcha vyberať príspevky stanovené JR od uvedených inštitúcií.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že po prijatí rozhodnutia JR o výpočte príspevkov
ex ante
do SRF sú vnútroštátne orgány pre riešenie krízových situácií poverené výlučne oznámením a vykonaním tohto rozhodnutia.
V tomto kontexte vzhľadom na vlastné právomoci JR pripomenuté v bodoch 44 a 45 tohto rozsudku tieto orgány nie sú oprávnené preskúmať výpočty, ktoré vykonala JR, s cieľom zmeniť výšku týchto príspevkov, a teda nemôžu po prijatí rozhodnutia JR prehodnotiť na tento účel vystavenie inštitúcie riziku.
Rovnako, ak by vnútroštátny súd mohol, ako uvádza vnútroštátny súd, zrušiť oznámenie rozhodnutia JR zo strany vnútroštátneho orgánu pre riešenie krízových situácií o výpočte príspevku inštitúcie
ex ante
do SRF, vychádzajúc z nesprávneho posúdenia vystavenia tejto inštitúcie riziku, na ktorom je založený tento výpočet, spochybňoval by posúdenie JR a v konečnom dôsledku by bránil vykonaniu tohto rozhodnutia JR v Taliansku.
Vnútroštátne orgány pre riešenie krízových situácií, ako aj vnútroštátne súdy, ktoré sú povolané kontrolovať ich činnosť, však nemôžu platne prijímať rozhodnutia, ktoré sú v rozpore s rozhodnutiami JR o výpočte príspevkov
ex ante
do SRF a ktoré v praxi zbavujú tieto posledné uvedené rozhodnutia ich účinkov, lebo by tým vytvárali prekážku vybratiu týchto príspevkov (pozri analogicky rozsudky zo14. decembra 2000, Masterfoods a HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, bod
; z 20. novembra 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading,
C‑375/07
,
EU:C:2008:645
, bod
, ako aj zo 6. novembra 2012, Otis a i.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, body
a
).
Pokiaľ však rozhodnutie v spore pred vnútroštátnym súdom závisí od platnosti rozhodnutia JR, tento súd môže v zásade položiť Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku týkajúcu sa platnosti tohto rozhodnutia (pozri analogicky rozsudky zo 14. decembra 2000, Masterfoods a HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, bod
, ako aj z 20. novembra 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading,
C‑375/07
,
EU:C:2008:645
, bod
).
V tejto súvislosti treba konštatovať, že hoci sa niektoré aspekty prejudiciálnej otázky týkajú osobitne výpočtu príspevkov
ex ante
do SRF, vnútroštátny súd sa nepýtal Súdneho dvora na platnosť rozhodnutí JR týkajúcich sa výpočtov uvedených príspevkov na rok 2016. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania navyše vyplýva, že Iccrea Banca pred týmto súdom neuplatňuje neplatnosť týchto rozhodnutí a že uvedený súd nevyslovil pochybnosti, pokiaľ ide o ich platnosť.
Treba pripomenúť, že v každom prípade pri možnosti právneho subjektu dovolávať sa v rámci žaloby podanej na vnútroštátnom súde neplatnosti ustanovení obsiahnutých v akte Únie, ktorý je podkladom na prijatie vnútroštátneho rozhodnutia vzťahujúceho sa na daný subjekt, sa predpokladá, že buď podal v stanovenej lehote aj žalobu o neplatnosť tohto aktu Únie podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, alebo tak neurobil, lebo nepochybne nemá právo podať takúto žalobu (rozsudok z 25. júla 2018, Georgsmarienhütte a i.,
C‑135/16
,
EU:C:2018:582
, bod
a citovaná judikatúra).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že prípustnosť žaloby podanej fyzickou alebo právnickou osobou proti aktu, ktorý jej nebol určený, sa v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ viaže na podmienku, že sa tento akt tejto osoby priamo a osobne dotýka (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. marca 2018, European Union Copper Task Force/Komisia,
C‑384/16 P
,
EU:C:2018:176
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci, hoci adresátom rozhodnutí JR o výpočte príspevkov
ex ante
do SRF za rok 2016 bola podľa článku 5 ods. 1 vykonávacieho nariadenia 2015/81 Národná banka Talianska, Iccrea Banca bola nepochybne týmito rozhodnutiami priamo a osobne dotknutá.
Na jednej strane treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora podmienka stanovená v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ, podľa ktorej sa musí rozhodnutie, ktoré je predmetom žaloby, priamo týkať fyzickej osoby alebo právnickej osoby, si vyžaduje splnenie dvoch kumulatívnych kritérií, a to konkrétne po prvé, aby sporné opatrenie priamo ovplyvňovalo právne postavenie jednotlivca, a po druhé, aby neponechávalo žiadny priestor na voľnú úvahu jeho adresátom povereným jeho uplatňovaním, keďže má úplne automatický charakter a vyplýva zo samotnej právnej úpravy Únie bez uplatnenia iných sprostredkujúcich ustanovení (rozsudky zo 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisia, Komisia/Scuola Elementare Maria Montessori a Komisia/Ferracci,
C‑622/16 P až C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
, bod
, a z 5. novembra 2019, ECB a i./Trasta Komercbanka a i.,
C‑663/17 P, C‑665/17 P a C‑669/17 P
,
EU:C:2019:923
, bod
).
Rozhodnutia JR o výpočte príspevkov
ex ante
do SRF za rok 2016 však majú priame účinky na právne postavenie Iccrea Banca v rozsahu, v akom stanovujú výšku príspevku
ex ante
do SRF, ktorý je povinná zaplatiť. Okrem toho, ako vyplýva z bodov 55 až 58 tohto rozsudku, tieto rozhodnutia nenechávajú žiadnu právomoc posúdenia Národnej banke Talianska, ktorá musí vybrať od Iccrea Banca príspevok zodpovedajúci sume, ktorú uvedené rozhodnutia určujú pre túto inštitúciu, a teda nie je oprávnená zmeniť túto sumu.
Na druhej strane iné subjekty ako osoby, ktorým je rozhodnutie určené, môžu tvrdiť, že sa ich rozhodnutie osobne týka iba vtedy, keď sa ich dané rozhodnutie dotýka na základe ich určitých osobitných vlastností alebo na základe okolnosti, ktorá ich charakterizuje vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe, a tým ich individualizuje obdobným spôsobom ako osobu, ktorej je rozhodnutie určené (rozsudok z 25. júla 2018, Georgsmarienhütte a i.,
C‑135/16
,
EU:C:2018:582
, bod
a citovaná judikatúra).
To je prípad Iccrea Banca v rozsahu, v akom je menovite uvedená v prílohe rozhodnutí JR o výpočte príspevkov
ex ante
do SRF za rok 2016.
Za týchto podmienok, v súlade so zásadou pripomenutou v bode 63 tohto rozsudku, Iccrea Banca by sa pred vnútroštátnym súdom mohla dovolávať nezákonnosti rozhodnutí JR týkajúcich sa výpočtu príspevkov
ex ante
do SRF za rok 2016, len ak by na základe článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ podala v stanovených lehotách tiež žalobu o neplatnosť proti týmto rozhodnutiam.
V tejto súvislosti uznesenie Všeobecného súdu z 19. novembra 2018, Iccrea Banca/Komisia a JR (
T‑494/17
,
EU:T:2018:804
), ktoré nadobudlo právoplatnosť, konštatovalo, že Národná banka Talianska oznámila 3. mája 2016 banke Iccrea Banca výšku jej príspevku
ex ante
do SRF za rok 2016, tak ako bola vypočítaná zo strany JR, a že Iccrea Banca podala žalobu o neplatnosť proti rozhodnutiu JR z 15. apríla 2016 oneskorene.
Pokiaľ ide o rozhodnutie JR z 20. mája 2016, keďže Iccrea Banca nepodala žalobu o neplatnosť proti tomuto rozhodnutiu na Všeobecný súd, nemôže sa pred vnútroštátnym súdom odvolávať na neplatnosť uvedeného rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2018, Georgsmarienhütte a i.,
C‑135/16
,
EU:C:2018:582
, bod
).
Z vyššie uvedeného vyplýva, že vnútroštátnemu súdu neprislúcha, aby v konaní vo veci samej posudzoval zlučiteľnosť rozhodnutí Národnej banky Talianska s pravidlami upravujúcimi výpočet príspevkov
ex ante
do SRF, keďže tento súd sa podľa práva Únie nemôže ani vysloviť o prípravných aktoch Národnej banky Talianska k tomuto výpočtu, ani zabrániť vybratiu poplatku zodpovedajúcemu sume určenej aktmi JR, ktorých neplatnosť nebola preukázaná, od Iccrea Banca.
Preto treba konštatovať, že aspekty položenej otázky, ktoré sa špecificky týkajú výpočtu príspevkov
ex ante
do SRF, sa musia považovať za prípustné.
Naopak, táto otázka je prípustná v rozsahu, v akom sa týka výpočtu pravidelných, mimoriadnych a dodatočných príspevkov do talianskeho vnútroštátneho fondu na riešenie krízových situácií.
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 103 ods. 2 smernice 2014/59 a článok 5 ods. 1 písm. a) a f) delegovaného nariadenia 2015/63 majú vykladať v tom zmysle, že záväzky, ktoré sú výsledkom transakcií medzi bankou druhého stupňa a členmi skupiny, ktorú tvorí s družstevnými bankami, ktorým poskytuje rôzne služby, sú vylúčené z výpočtu príspevkov do vnútroštátneho fondu na riešenie krízových situácií uvedených v tomto článku 103 ods. 2.
Článok 102 ods. 1 smernice 2014/59 stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby do 31. decembra 2024 dostupné finančné prostriedky v ich mechanizmoch financovania dosiahli prinajmenšom 1 % sumy krytých vkladov všetkých inštitúcií povolených na ich území.
Z článku 103 ods. 1 a 2 tejto smernice vyplýva, že s cieľom dosiahnuť túto cieľovú úroveň členský štát musí zabezpečiť, aby sa od každej inštitúcie povolenej na jeho území získal príspevok zodpovedajúci pomeru jej záväzkov, s výnimkou vlastných zdrojov, znížených o hodnotu krytých vkladov s celkovým záväzkom, s výnimkou vlastných zdrojov, znížených o hodnotu krytých vkladov všetkých inštitúcií povolených na tomto území.
Článok 103 ods. 2 druhý pododsek uvedenej smernice spresňuje, že tieto príspevky sa upravia primerane k rizikovému profilu inštitúcií.
Pojem úprava príspevkov podľa rizikového profilu inštitúcií môže Komisia spresniť podľa článku 103 ods. 7 tej istej smernice prostredníctvom delegovaných aktov prijatých so zohľadnením celého radu skutočností vymenovaných v tomto ustanovení.
Toto splnomocnenie bolo vykonané tým, že Komisia prijala článok 5 delegovaného nariadenia 2015/63, ktorý pod názvom „Úprava základného ročného príspevku zohľadňujúca riziko“ stanovuje vylúčenie určitých záväzkov z výpočtu príspevkov uvedených v článku 103 ods. 2 smernice 2014/59.
Po prvé článok 5 ods. 1 písm. a) tohto delegovaného nariadenia uvádza, že toto vylúčenie sa musí uplatniť na záväzky v rámci skupiny vyplývajúce z transakcií, do ktorých inštitúcia vstúpila s inštitúciou, ktorá je súčasťou tej istej skupiny, za predpokladu, že sú splnené určité dodatočné podmienky.
Zo samotného znenia tohto ustanovenia vyplýva, že toto vylúčenie sa môže uplatniť iba na transakcie medzi dvomi inštitúciami patriacimi do tej istej skupiny.
Aj keď delegované nariadenie 2015/63 priamo nevymedzuje pojem „skupina“, článok 3 tohto delegovaného nariadenia spresňuje, že na účely jeho uplatnenia platia vymedzenia pojmov uvedené v smernici 2014/59.
Pojem „skupina“ je vymedzený v článku 2 ods. 1 bode 26 tejto smernice ako označujúci „materskú spoločnosť a jej dcérske spoločnosti“. Tieto dva posledné uvedené pojmy sú zase vymedzené v článku 2 ods. 1 bodoch 5 a 6 uvedenej smernice odkazom na článok 4 nariadenia č. 575/2013, ktorý samotný odkazuje na články 1 a 2 smernice 83/349, ktorým v podstate zodpovedá článok 22 ods. 1 až 5 smernice 2013/34.
Z týchto vymedzení vyplýva, že vzťah matka – dcéra predpokladá formu kontroly, ktorá predvída, že materská spoločnosť disponuje väčšinou hlasovacích práv v svojej dcérskej spoločnosti, právom menovať alebo odvolávať určité riadiace orgány tejto dcérskej spoločnosti alebo dominantným vplyvom na uvedenú dcérsku spoločnosť.
Za týchto okolností tento vzťah nemožno považovať za preukázaný prostredníctvom existencie hospodárskych vzťahov, ktoré odrážajú partnerstvo medzi viacerými inštitúciami, bez toho, aby jedna z nich kontrolovala ostatných členov skupiny, ktorú s týmito inštitúciami vytvára.
Preto vzťahy medzi inštitúciami, ako sú tie, ktoré uvádza vnútroštátny súd, ktoré spájajú banku druhého stupňa s jej partnermi a spočívajú v poskytovaní rôznych služieb touto bankou druhého stupňa, nemožno považovať za umožňujúce preukázať existenciu skupiny, v rámci ktorej by mohli existovať „záväzky v rámci skupiny“ v zmysle článku 5 ods. 1 písm. a) delegovaného nariadenia 2015/63.
Po druhé článok 5 ods. 1 písm. f) tohto nariadenia sa týka určitých záväzkov „v prípade inštitúcií poskytujúcich podporné úvery“.
Pojem „podporný úver“ je vymedzený v článku 3 bode 28 uvedeného nariadenia ako vzťahujúci sa na úver poskytovaný podpornou bankou alebo prostredníctvom sprostredkovateľskej banky na nesúťažnom a neziskovom základe s cieľom podporiť ciele verejnej politiky ústrednej alebo regionálnej štátnej správy daného členského štátu.
Vzhľadom na to, že tieto kritériá odkazujú tak na konkrétne účtovné podmienky, ako aj na sledovanie určitých vopred stanovených cieľov, samotná okolnosť, že družstevné banky sú súčasťou skupiny, ako je skupina vo veci samej, neumožňuje preukázať, že banku druhého stupňa, ktorá patrí do tejto skupiny, možno považovať za inštitúciu, ktorá spravuje podporné úvery, čo stačí na to, aby bolo možné vylúčiť, že časť jej záväzkov by mohla spĺňať podmienky uvedené v článku 5 ods. 1 písm. f) delegovaného nariadenia 2015/63.
Po tretie, hoci vnútroštátny súd uvádza, že článok 5 ods. 1 písm. a) a f) tohto delegovaného nariadenia sa má vykladať tak, že sa môže uplatňovať na situácie, ktoré možno prirovnať k situáciám, ktorých sa týka, aj keď tieto situácie nespĺňajú všetky podmienky uvedené v týchto ustanoveniach, je potrebné konštatovať, že takýto výklad je nezlučiteľný so znením uvedených ustanovení.
Článok 5 ods. 1 uvedeného delegovaného nariadenia totiž nepriznáva príslušným orgánom diskrečnú právomoc na vylúčenie určitých záväzkov na základe úpravy v závislosti od rizika z príspevkov uvedených v článku 103 ods. 2 smernice 2014/59, ale naopak, presne uvádza podmienky, za ktorých sú záväzky predmetom takého vylúčenia.
Skutočnosť, že tento výklad článku 5 ods. 1 písm. a) delegovaného nariadenia 2015/63 by mohol viesť k dvojitému započítaniu určitých záväzkov, nemôže odôvodniť odlišný záver, keďže, ako sa uvádza v odôvodnení 9 tohto delegovaného nariadenia, Komisia nezamýšľala úplne odstrániť všetky formy dvojitého započítania záväzkov, pričom takúto prax vylúčila len v prípade, že existujú dostatočné záruky, že expozície financovania v rámci skupiny budú kryté v prípade zhoršenia finančného stavu skupiny.
Rovnako zohľadnenie zásad rovnosti zaobchádzania, zákazu diskriminácie a proporcionality, ktoré spomenul vnútroštátny súd, nemôže odôvodniť iný výsledok, keďže delegované nariadenie č. 2015/63 rozlišovalo medzi situáciami, ktoré vykazujú značné osobitosti priamo spojené s rizikami, ktoré predstavujú predmetné záväzky.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 103 ods. 2 smernice 2014/59 a článok 5 ods. 1 písm. a) a f) delegovaného nariadenia 2015/63 sa majú vykladať v tom zmysle, že záväzky, ktoré sú výsledkom transakcií medzi bankou druhého stupňa a členmi skupiny, ktorú tvorí s družstevnými bankami, ktorým poskytuje rôzne služby bez toho, aby ich kontrolovala, a nepokrývajúce úvery poskytnuté na nesúťažnom a neziskovom základe s cieľom podporiť ciele verejnej politiky ústrednej alebo regionálnej štátnej správy členského štátu, nie sú vylúčené z výpočtu príspevkov do vnútroštátneho fondu na riešenie krízových situácií uvedených v tomto článku 103 ods. 2.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

Článok 103 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ z 15. mája 2014, ktorou sa stanovuje rámec pre ozdravenie a riešenie krízových situácií úverových inštitúcií a investičných spoločností a ktorou sa mení smernica Rady 82/891/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EÚ, 2012/30/EÚ a 2013/36/EÚ a nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1093/2010 a (EÚ) č. 648/2012, a článok 5 ods. 1 písm. a) a f) delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2015/63 z 21. októbra 2014, ktorým sa dopĺňa smernica Európskeho parlamentu a Rady 2014/59/EÚ, pokiaľ ide o príspevky
ex ante
do mechanizmov financovania riešenia krízových situácií, sa majú vykladať v tom zmysle, že záväzky, ktoré sú výsledkom transakcií medzi bankou druhého stupňa a členmi skupiny, ktorú tvorí s družstevnými bankami, ktorým poskytuje rôzne služby bez toho, aby ich kontrolovala, a nepokrývajúce úvery poskytnuté na nesúťažnom a neziskovom základe s cieľom podporiť ciele verejnej politiky ústrednej alebo regionálnej štátnej správy členského štátu, nie sú vylúčené z výpočtu príspevkov do vnútroštátneho fondu na riešenie krízových situácií uvedených v tomto článku 103 ods. 2.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.