CELEX: 62021CJ0494
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi
Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības
Direktīva 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva)
12. pants
Universālā pakalpojuma saistību izmaksu aprēķināšana un finansēšana
Vienīgais universālā pakalpojuma sniedzējs un vairāki telekomunikāciju pakalpojumu sniedzēji, kuri darbojas tirgū
Netaisnīga apgrūtinājuma noteikšana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2002/22/EK (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (
OV 2002, L 108, 51. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Eircom Limited
, kas 2003. gadā tika izraudzīta kā vienīgais uzņēmums universālā pakalpojuma sniegšanai Īrijā, un
Commission for Communications Regulation
(Komunikāciju regulēšanas komisija, Īrija; turpmāk tekstā – “Regulatīvā komisija”) par pēdējās minētās atteikumu piešķirt
Eircom
finansējumu, lai segtu iespējami netaisnīgo apgrūtinājumu, ko šai sabiedrībai rada universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Universālā pakalpojuma direktīvas 4., 18. un 21. apsvērums ir formulēts šādi:
“(4)
Universālā pakalpojuma nodrošināšana (tas ir, noteikta pakalpojumu minimālā kopuma sniegšana visiem lietotājiem par pieejamu cenu) var iekļaut dažu pakalpojumu sniegšanu dažiem lietotājiem par cenām, kas atšķiras no cenām parastos tirgus apstākļos. Tomēr kompensācija uzņēmumiem, kas izraudzīti šādu pakalpojumu sniegšanai šādos apstākļos, nedrīkst izkropļot konkurenci ar noteikumu, ka izraudzītajiem uzņēmumiem kompensāciju piešķir par konkrētajām neto izmaksām, un ar noteikumu, ka neto izmaksu apgrūtinājumu atmaksā neitrālā veidā attiecībā uz konkurenci.
[..]
(18)
Dalībvalstīm vajadzības gadījumā būtu jāizveido mehānismi universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu finansēšanai gadījumos, kad tiek parādīts, ka saistības var pildīt tikai ar zaudējumiem vai ar neto izmaksām, kas neatbilst parastiem tirdzniecības standartiem. Ir svarīgi nodrošināt to, ka universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas tiek pienācīgi aprēķinātas un ka finansēšana tiek veikta ar minimālu tirgus kropļošanu un kaitējumu uzņēmumiem, un tā atbilst [LESD 107. un 108. panta] noteikumiem.
[..]
(21)
Ja universālā pakalpojuma saistība rada negodīgu apgrūtinājumu uzņēmumam, ir lietderīgi ļaut dalībvalstīm izveidot mehānismus efektīvai neto izmaksu atmaksāšanai. Atmaksāšana no valsts finansējuma veido vienu no universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu atmaksāšanas metodēm. Ir arī saprātīgi noteiktās neto izmaksas atmaksāt no visiem lietotājiem caurredzamā veidā, uzliekot uzņēmumiem nodevas. Dalībvalstīm būtu jāspēj ar dažādu mehānismu palīdzību finansēt universālā pakalpojuma dažādo elementu neto izmaksas un/vai finansēt dažu vai visu elementu neto izmaksas ar viena mehānisma vai abu mehānismu kombinācijas palīdzību. Gadījumā, kad izmaksas tiek atmaksātas ar nodevām, kas uzliktas uzņēmumiem, dalībvalstīm būtu jānodrošina tas, ka piešķiršanas metode starp tām pamatojas uz objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem un ir saskaņā ar proporcionalitātes principu. Šis princips neliedz dalībvalstīm dot atvieglojumus jauniem dalībniekiem, kas vēl nav ieņēmuši ievērojamu vietu tirgū. Jebkuram finansēšanas mehānismam būtu jānodrošina tas, ka tirgus dalībnieki piedalās tikai universālā pakalpojuma saistību un nevis citu darbību finansēšanā, kas nav tieši saistītas ar universālā pakalpojuma saistību pildīšanu. Atmaksāšanas mehānismos visos gadījumos ir jāievēro Kopienas tiesību principi, un jo īpaši nediskriminācijas un proporcionalitātes likumi sadales mehānismu gadījumā. [..]”
Šīs direktīvas 1. panta “Darbības joma un mērķi” 1. punktā ir paredzēts:
“[Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvas 2002/21/EK [(2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (
OV 2002, L 108, 33. lpp.
)] ietvaros šī direktīva attiecas uz elektronisko telekomunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanu lietotājiem. Mērķis ir nodrošināt sabiedrībai pieejamu labas kvalitātes pakalpojumu pieejamību Kopienā ar efektīvu konkurenci un izvēli, un risināt jautājumus attiecībā uz apstākļiem, kādos tirgus nepietiekami apmierina patērētāju vajadzības.”
Minētās direktīvas 3. panta “Universālā pakalpojuma pieejamība” 2. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nosaka visefektīvāko un piemērotāko pieeju, lai nodrošinātu universālā pakalpojuma ieviešanu, ievērojot objektivitātes, pārskatāmības, nediskriminācijas un samērīguma principus. Dalībvalstis cenšas samazināt tirgus izkropļošanu, jo īpaši pakalpojumu nodrošināšanu par cenām vai saskaņā ar citiem noteikumiem un nosacījumiem, kas atšķiras no parastiem komerciāliem nosacījumiem, aizsargājot sabiedrības intereses.”
Šīs direktīvas 8. pantā “Uzņēmumu izraudzīšanās” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis var izraudzīties vienu vai vairākus uzņēmumus, lai garantētu universālā pakalpojuma nodrošināšanu kā noteikts 4., 5., 6. un 7. pantā, un attiecīgos gadījumos 9. panta 2. punktā, tā, lai ir iekļauta visa valsts teritorija. Dalībvalstis var izraudzīties dažādus uzņēmumus vai uzņēmumu kopumus, lai nodrošinātu dažādus universālā pakalpojuma elementus un/vai lai iekļautu dažādas valsts teritorijas daļas.
2.   Ja dalībvalstis izraugās uzņēmumus daļā vai visā valsts teritorijā kā uzņēmumus ar universālā pakalpojuma saistībām, tās to veic, izmantojot efektīvu, objektīvu, pārskatāmu un nediskriminējošu izraudzīšanās mehānismu, tādējādi nevienam uzņēmumam nevar
a priori
būt liegta iespēja tikt izraudzītam. Šādas izraudzīšanās metodes nodrošina to, ka universālo pakalpojumu sniedz ekonomiski izdevīgā veidā, un ka to var izmantot kā līdzekli universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu noteikšanai saskaņā ar 12. pantu.”
Universālā pakalpojuma direktīvas 12. pantā “Universālā pakalpojuma saistību izmaksas” ir noteikts:
“1.   Ja valsts pārvaldes iestādes uzskata, ka universālā pakalpojuma sniegšana, kā noteikts 3. līdz 10. pantā, var radīt negodīgu apgrūtinājumu uzņēmumiem, kas izraudzīti sniegt universālo pakalpojumu, tās var aprēķināt šī pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas.
Šim nolūkam valsts pārvaldes iestādes:
a)
aprēķina universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas, ņemot vērā jebkuras tirgus priekšrocības, kādas ir uzņēmumam, kas izraudzīts sniegt universālo pakalpojumu, saskaņā ar IV pielikuma A daļu; vai
b)
izmanto tā universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas, kas noteikts ar izraudzīšanās mehānisma palīdzību, saskaņā ar 8. panta 2. punktu.
2.   Norēķinus un/vai citu informāciju, kas var kalpot par pamatu 1. punkta a) apakšpunktā minēto universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu aprēķināšanai, auditē vai pārbauda valsts pārvaldes iestāde vai iestāde, kas ir neatkarīga no attiecīgajām pusēm, un apstiprina valsts pārvaldes iestāde. Izmaksu aprēķina un audita apkopojuma rezultāti ir publiski pieejami.”
Šīs direktīvas 13. pants “Universālā pakalpojuma saistību finansēšana” ir formulēts šādi:
“1.   Ja, pamatojoties uz 12. pantā minēto neto izmaksu aprēķinu, valsts pārvaldes iestādes atklāj, ka uzņēmums ir pakļauts negodīgam apgrūtinājumam, dalībvalstis pēc izraudzītā uzņēmuma pieprasījuma izlemj:
a)
ieviest mehānismu, lai kompensētu šim uzņēmumam noteiktās neto izmaksas saskaņā ar pārskatāmiem noteikumiem no valsts finansējuma; un/vai
b)
sadalīt universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas starp elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu sniedzējiem.
2.   Ja neto izmaksas ir sadalītas saskaņā ar 1. punkta b) apakšpunktu, dalībvalstis nosaka sadales mehānismu, ko administrē valsts pārvaldes iestāde vai iestāde, kas ir neatkarīga no saņēmējiem, valsts pārvaldes iestādes pārraudzībā. Var finansēt tikai 3. līdz 10. pantā minēto saistību neto izmaksas, kas ir noteiktas saskaņā ar 12. pantu.
3.   Sadales mehānismā ievēro pārskatāmības, mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma, nediskriminācijas un samērīguma princip[u] saskaņā ar IV pielikuma B daļas principiem. Dalībvalstis var izlemt nepieprasīt iemaksas no uzņēmumiem, kuru valsts apgrozījums ir mazāks par noteiktu limitu.
4.   Maksājumi, kas saistīti ar universālā pakalpojuma saistību izmaksu sadali, ir atdalīti un noteikti atsevišķi katram uzņēmumam. Šādus maksājumus neuzliek vai neiekasē no uzņēmumiem, kas nesniedz pakalpojumus tās dalībvalsts teritorijā, kas noteikusi sadales mehānismu.”
Šīs direktīvas IV pielikumā “Universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu, ja tādas ir, aprēķināšana un atlīdzināšanas vai sadales mehānisma izveide saskaņā ar 12. un 13. pantu” ir ietverta A daļa “Neto izmaksu aprēķināšana”, kurā ir noteikts:
“Universālā pakalpojuma saistības attiecas uz tām saistībām, ko dalībvalsts uzliek uzņēmumam attiecībā uz tīkla un pakalpojuma nodrošināšanu kādā īpašā ģeogrāfiskā apgabalā, to skaitā, ja vajadzīgs, vidējās cenas šī pakalpojuma vai īpašu izvēles tarifu nodrošināšanai šajā ģeogrāfiskajā apgabalā patērētājiem ar zemiem ienākumiem vai īpašām sociālajām vajadzībām.
Valsts pārvaldes iestādēm jāizskata visi līdzekļi, lai nodrošinātu atbilstīgus stimulus, lai uzņēmumi (izraudzītie vai neizraudzītie) veiktu universālā pakalpojuma saistības par efektīvām izmaksām. Veicot aprēķināšanu, universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas aprēķina kā starpību starp izraudzītā uzņēmuma ar universālā pakalpojuma saistībām un izraudzītā uzņēmuma bez universālā pakalpojuma saistībām neto izmaksām. [..] Pienācīga uzmanība ir jāpievērš pareizai to izmaksu izvērtēšanai, no kurām izraudzītais uzņēmums izvēlētos izvairīties, ja tam nebūtu universālā pakalpojuma saistības. Neto izmaksu aprēķināšanā būtu jāizvērtē universālā pakalpojuma operatora ieguvumi, ietverot netiešos ieguvumus.
Aprēķinus pamato ar izmaksām, kas ir attiecināmas uz:
i)
norādīto pakalpojumu elementiem, ko var nodrošināt tikai ar zaudējumiem vai tādiem izmaksu nosacījumiem, kas neatbilst parastiem komerciāliem standartiem.
Šajā kategorijā var būt iekļauti pakalpojuma elementi, tādi kā piekļuve neatliekamās palīdzības telefonpakalpojumiem, konkrētu taksofonu nodrošināšana, konkrētu pakalpojumu vai aprīkojuma nodrošināšana invalīdiem u.c.;
ii)
īpašiem pakalpojumu lietotājiem vai pakalpojumu lietotāju grupām, ko, ņemot vērā īpaša tīkla un pakalpojumu nodrošināšanas izmaksas, radītos ieņēmumus un dalībvalsts uzlikto cenu vienādošanu ģeogrāfiskajā apgabalā, var apkalpot tikai ar zaudējumiem vai tādiem izmaksu nosacījumiem, kuri neatbilst parastiem komerciāliem standartiem.
Šajā kategorijā ir iekļauti tie pakalpojumu lietotāji vai to grupas, ko neapkalpotu komercoperators, kam nav universālā pakalpojuma saistības.
Universālā pakalpojuma saistību īpašu aspektu neto izmaksu aprēķināšana jāveic atsevišķi un tā, lai izvairītos no jebkuru tiešu vai netiešu ieguvumu un izmaksu divkāršas uzskaitīšanas. Universālā pakalpojuma saistību vispārējās neto izmaksas jebkuram uzņēmumam jāaprēķina kā to neto izmaksu summa, kas rodas no īpašiem universālā pakalpojuma saistību komponentiem, ņemot vērā visus nemateriālos ieguvumus. Neto izmaksu pārbaudīšana ir valsts pārvaldes iestādes pienākums.”
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2009/136/EK (2009. gada 25. novembris), ar ko groza Direktīvu 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem, Direktīvu 2002/58/EK par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē un Regulu (EK) Nr. 2006/2004 par sadarbību starp valstu iestādēm, kas atbildīgas par tiesību aktu īstenošanu patērētāju tiesību aizsardzības jomā (
OV 2009, L 337, 11. lpp.
), 1. panta “Grozījumi Direktīvā 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva)” 1. un 7. punktā ir paredzēts:
“Ar šo Direktīvu [2002/22] (universālā pakalpojuma direktīva) groza šādi.
1. Direktīvas 1. pantu aizstāj ar šādu pantu:
“1. pants
Priekšmets un darbības joma
1.   Ar Direktīvu 2002/21/EK (pamatdirektīva) izveidotajā sistēmā šī direktīva attiecas uz elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanu lietotājiem. Mērķis ir ar pilnvērtīgas konkurences un izvēles palīdzību visā Kopienā nodrošināt publiski pieejamus labas kvalitātes pakalpojumus un rīkoties apstākļos, kad tirgus nepietiekami apmierina patērētāju vajadzības. Direktīvā ir iekļauti arī noteikumi par dažiem aspektiem, kas attiecas uz gala iekārtām, tostarp noteikumi, kas paredzēti tam, lai atvieglinātu piekļuvi tiešajiem lietotājiem, kas ir personas ar invaliditāti.
[..]”
7.   Direktīvas 8. pantam pievieno šādu punktu:
“3. Ja atbilstīgi 1. punktam izraudzītais uzņēmums gatavojas nodot būtisku vietējā piekļuves tīkla aktīvu daļu vai visus šos tīkla aktīvus atsevišķai juridiskai vienībai, kam ir cits īpašnieks, tas jau savlaicīgi iepriekš informē valsts regulatīvo iestādi, lai minētajai iestādei būtu iespēja novērtēt, kā paredzamais darījums ietekmēs piekļuves nodrošināšanu noteiktā atrašanās vietā un telefona pakalpojumu sniegšanu saskaņā ar 4. pantu. Valsts regulatīvā iestāde var uzlikt, grozīt vai atsaukt īpašus pienākumus saskaņā ar Direktīvas 2002/20/EK (atļauju izsniegšanas direktīva) 6. panta 2. punktu.
[..]”
Direktīvas 2009/136 4. panta “Transponēšana” 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Dalībvalstis līdz 2011. gada 25. maijam pieņem un publicē normatīvos un administratīvos aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības. Dalībvalstis tūlīt dara [Eiropas] Komisijai zināmu minēto pasākumu tekstu.”
Jānorāda, ka ar Direktīvas 2009/136 1. panta 1. un 7. punktu veiktie grozījumi universālā pakalpojuma direktīvas 1. panta 1. punktā un 8. pantā neietekmē atbildi uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu.
Īrijas tiesības
European Communities
(Electronic Communications Networks and Services)
(Universal Service and Users’ Rights)
Regulations 2011
(2011. gada Eiropas Kopienas elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu noteikumi (universālais pakalpojums un lietotāju tiesības) (S.I. Nr. 337; turpmāk tekstā – “universālā pakalpojuma valsts noteikumi”) ietver 11. pantu “Universālā pakalpojuma saistību izmaksu aprēķināšana”, kurā ir paredzēts:
“(1)   Ja uzņēmums, kuram noteiktas [universālā pakalpojuma] saistības, vēlas saņemt finansējumu šo saistību izpildes neto izmaksu segšanai, tas var iesniegt regulatoram rakstisku pieteikumu šāda finansējuma saņemšanai.
(2)   Jebkuram pieteikumam, ko iesniedz saskaņā ar 1. punktu pievieno tādu informāciju šī pieteikuma atbalstam, kuru regulators var pamatoti pieprasīt 3. punkta mērķiem. Dati var attiekties uz jebkuru periodu, ko nosaka regulators.
(3)   Balstoties uz informāciju – tostarp informāciju, kas iesniegta saskaņā ar 2. punktu, ko regulators uzskata par pietiekamu, lai izdarītu šajā punktā minēto secinājumu, – tas nosaka, vai 1. punktā minētās saistības attiecīgajam uzņēmumam var radīt netaisnīgu apgrūtinājumu.
(4)   Ja regulators konstatē, ka 1. punktā minētās saistības var radīt netaisnīgu apgrūtinājumu, tas aprēķina šo saistību izpildes neto izmaksas, pamatojoties uz:
a)
neto izmaksām, ņemot vērā uzņēmuma iespējamos komerciālos ieguvumus, kas aprēķinātas atbilstoši 2. pielikuma A daļā sniegtajām norādēm;
vai
b)
attiecīgā gadījumā – neto izmaksām, kas noteiktas ar noteikšanas metodi atbilstoši 7. panta 3. punktam.
(5)   1. punktā minētais izraudzītais uzņēmums sniedz informāciju, ko regulators pamatoti pieprasa 4. punkta mērķiem.
(6)   Ja regulators konstatē, ka 1. punktā minētās saistības nav netaisnīgs apgrūtinājums, tas paziņo attiecīgajam uzņēmumam šo konstatējumu un tā iemeslus, tiklīdz tas ir sapratīgi iespējams pēc šī konstatējuma veikšanas.
[..]”
Universālā pakalpojuma valsts noteikumu 12. pantā “Universālā pakalpojuma saistību finansēšana” ir noteikts:
“(1)   Ja regulators, pamatojoties uz 11. pantā paredzēto neto izmaksu aprēķinu, konstatē, ka [universālā pakalpojuma] saistību izpildes neto izmaksas uzņēmumam rada netaisnīgu apgrūtinājumu, tas sadala universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas starp elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu sniedzējiem.
(2)   Regulators nosaka sadales mehānismu, ko administrē pats vai iestāde, kas ir neatkarīga no izraudzītajiem uzņēmumiem, un konkrētā iestāde atrodas regulatora pārraudzībā. Finansēt var tikai [universālā pakalpojuma] saistību neto izmaksas, kas aprēķinātas atbilstoši 11. pantam.
(3)   Atbilstoši 2. punktam noteiktajā sadales mehānismā ievēro pārskatāmības, mazākā iespējamā tirgus izkropļojuma, diskriminācijas aizlieguma un samērīguma principu [..]. Regulators var izlemt nepieprasīt iemaksas no uzņēmumiem, kuru pārbaudītais iekšzemes apgrozījums ir mazāks par summu, ko Regulators laiku pa laikam var noteikt, ņemot vērā iespējamos viedokļus, kas tam darīti zināmi iespējamās konsultācijās, kuras veiktas atbilstoši 26. pantam.
[..]”
2011. gada 31. maijā Regulatīvā komisija publicēja Lēmumu 04/11, kurš sastāvēja no numurētu lēmumu virknes, kuros ir noteikti universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu un ieņēmumu aprēķināšanas principi un metodika, šo saistību citu ieņēmumu aprēķināšanas principi un metodika, kā arī pieeja, kas jāizmanto, lai noteiktu, vai universālā pakalpojuma sniedzējam neto izmaksu dēļ nav radies netaisnīgs apgrūtinājums.
Lēmumi ar numuriem 38 līdz 41 ir formulēti šādi:
“38. Lai [universālā pakalpojuma sniedzējam] rastos netaisnīgs apgrūtinājums, ir jābūt izpildītiem trim kumulatīviem nosacījumiem:
i.
ir jābūt tiešām, pārbaudāmām un pārbaudītām neto izmaksām;
ii.
[universālā pakalpojuma saistību] ieguvumi nedrīkst pārsniegt neto izmaksas (proti, ir konstatētas pozitīvas neto izmaksas);
iii.
šīs pozitīvās neto izmaksas ir a) būtiskas salīdzinājumā ar sadales mehānisma administratīvajām izmaksām un b) [universālā pakalpojuma sniedzējam] rada būtiskus nelabvēlīgus konkurences apstākļus.
39. Ja pozitīvās neto izmaksas ir salīdzinoši zemas, [regulatīvā iestāde], pamatojoties uz [universālā pakalpojuma saistību] pārbaudītajām izmaksām, nosaka, vai [universālā pakalpojuma saistību] finansējums ir vai nav pamatots, ņemot vērā sadales mehānisma izveidošanas un ekspluatācijas administratīvās izmaksas (salīdzinājumā ar [universālā pakalpojuma saistību] pozitīvajām neto izmaksām) un ņemot vērā šo izmaksu nesamērīgumu attiecībā pret jebkādu neto pārskaitījumu [universālā pakalpojuma sniedzējam].
40. Ja pozitīvās neto izmaksas nav salīdzinoši zemas, [regulatīvā iestāde] novērtē, vai šīs neto izmaksas būtiski ietekmē [universālā pakalpojuma sniedzēja] rentabilitāti un/vai tā spēju saņemt taisnīgu izmantotā kapitāla atdevi; un
41. Ja pozitīvās neto izmaksas būtiski ietekmē [universālā pakalpojuma sniedzēja] rentabilitāti, [regulatīvā iestāde] izvērtē, vai šādas neto izmaksas būtiski ietekmē vai neietekmē [universālā pakalpojuma sniedzēja] spēju nākotnē sacensties ar saviem konkurentiem, izmantojot vienlīdzīgus ieročus.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Eircom
ir vēsturiskais monopolistiskais uzņēmums Īrijas telekomunikāciju tirgū. 2003. gadā Regulatīvā komisija šo uzņēmumu izraudzījās kā vienīgo universālā pakalpojuma sniedzēju. Iesniedzējtiesa uzskata, ka līdz šim brīdim
Eircom
ir vienīgais uzņēmums Īrijā, kas nodrošina piekļuvi noteiktās vietās, kā arī balss sakaru un taksofonu pakalpojumus par maksu.
Ņemot vērā
Eircom
pieprasījumus finansēt universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas, pamatojoties uz universālā pakalpojuma valsts noteikumu 11. pantu, un lai nodrošinātu, ka atbilstoši šo valsts noteikumu 12. pantam universālā pakalpojuma saistību izmaksas tiek sadalītas starp dažādiem uzņēmumiem, kas darbojas tirgū, Regulatīvā komisija 2019. gada 18. aprīlī pieņēma piecus lēmumus (turpmāk tekstā – “apstrīdētie lēmumi”), kuros tā uzskatīja, ka neto izmaksas, kas
Eircom
radušās saistībā ar tā universālā pakalpojuma saistībām laikposmā no 2010. līdz 2015. gadam, tam nerada netaisnīgu apgrūtinājumu. Tālab Regulatīvā komisija ar apstrīdētajiem lēmumiem atteicās izmantot 12. pantā minēto sadales mehānismu.
Iesniedzējtiesa, izskatot prasību par apstrīdētajiem lēmumiem, konstatēja, ka no tiem izriet, ka Regulatīvā komisija ir aprēķinājusi, ka attiecīgajos piecos gados universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas
Eircom
bija nedaudz zem 43 miljoniem EUR. Šī uzņēmuma peļņa pirms peļņas procentu un nodokļu atrēķināšanas pārskata periodā fiksēto līniju jomā bija 1,397 miljardi EUR.
Katrā apstrīdētajā lēmumā Regulatīvā komisija esot balstījusies uz
Unfair burden report
(Ziņojums par netaisnīgu apgrūtinājumu), ko pēc tās pieprasījuma sagatavoja konsultantu uzņēmums. Saskaņā ar šiem ziņojumiem, ņemot vērā 38. lēmumā izklāstītos nosacījumus,
Eircom
būtu pozitīvas neto izmaksas katrā no aplūkojamajiem gadiem, šī uzņēmuma peļņa no šīm universālā pakalpojuma saistībām nepārsniegtu pēdējo minēto neto izmaksas, un pozitīvās neto izmaksas būtu būtiskas salīdzinājumā ar sadales mehānisma administratīvajām izmaksām.
No šiem ziņojumiem izriet, ka attiecībā uz Lēmumā Nr. 40 prasīto vērtējumu
Eircom
rentabilitāti un tās spēju saņemt taisnīgu izmantotā kapitāla atdevi būtiski neietekmēja tā universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas attiecīgajā laikposmā.
Minētajos ziņojumos izmantotais un Regulatīvās komisijas apstiprinātais kritērijs, lai novērtētu
Eircom
spēju saņemt taisnīgu atdeves līmeni, būtu bijis – salīdzināt
Eircom
finansiālā ienesīguma rādītāju no izmantotā kapitāla atdeves (turpmāk tekstā – “
ROCE
”) ar vidējo svērto kapitāla cenu, t.i., ar cenu, ko iepriekš būtu noteikusi Regulatīvā komisija. Orientējoši –
Eircom
fiksēto līniju jomā, ņemot vērā tā universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas,
ROCE
būtu pārsniegusi vidējo svērto kapitāla cenu katrā aplūkotajā gadā. Ņemot vērā ar to saistītos konstatējumus, no tiem pašiem ziņojumiem izrietot, ka attiecībā uz laikposmu, uz kuru attiecās
Eircom
finansējuma pieteikumi, šīs sabiedrības neto izmaksu apgrūtinājums nebija pārmērīgs, ņemot vērā tās spēju to segt.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka iepriekš minētais konsultantu uzņēmums ir paziņojis, ka tālab, sagatavojot ziņojumus par aplūkoto laikposmu, tas atbilstoši Lēmumam Nr. 41 nav izvērtējis, vai
Eircom
radušās universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas ir ietekmējušas tās spēju nākotnē sacensties ar saviem konkurentiem attiecīgajā tirgū, izmantojot vienlīdzīgus līdzekļus.
Ar apstrīdētajiem lēmumiem Regulatīvā komisija tomēr esot uzskatījusi, ka būtiskas ietekmes uz
Eircom
rentabilitāti neesamība un tā spēja saņemt taisnīgu
ROCE
līmeni pierāda, ka tā universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas šim uzņēmumam nav radījušas būtiskus nelabvēlīgus konkurences apstākļus. Tālab šī Regulatīvā komisija uzskatīja, ka nav jāveic pārbaude par konkurences izkropļojumiem, kā tas norādīts minētajā Lēmumā Nr. 41.
Iesniedzējtiesa konstatē, ka gan minētie ziņojumi, gan apstrīdētie lēmumi koncentrējas tikai uz
Eircom
iezīmēm, jo nedz Regulatīvā komisija, nedz minētais konsultantu uzņēmums nav izvērtējis
Eircom
konkurentu situāciju tirgū.
Tā arī norāda, ka laikposmā no 2010. līdz 2014. gadam
Eircom
fiksēto līniju klientu abonēšanas tirgus daļa samazinājusies no 74,5 % līdz 47,2 %, savukārt viens no
Eircom
konkurentiem šajā laikposmā, piemēram, palielinājis savu iekšzemes tirgus daļu no 5 % līdz 21,7 %. Regulatīvās komisijas 2014. gadā veiktajā tirgus analīzē, ņemot vērā 2013. gadā Dublinā (Īrija) veikto mājsaimniecību aptauju, tika konstatēts, ka šī konkurenta tirgus daļa bija 42 % salīdzinājumā ar 44 %
Eircom
tirgus daļu.
Iesniedzējtiesa šajā ziņā atgādina, ka nav strīda par to, ka konkurētspējīga telekomunikāciju tirgus iezīme ir tāda, ka pakalpojumu sniedzēji, uz kuriem neattiecas universālā pakalpojuma saistības, “gūst labumu no tā, ka tīklam ir pieslēgti patērētāji, kuri pretējā gadījumā netiktu apkalpoti (“pozitīvie ārējie faktori”), un ka šādu konkurētspējīgu tirgu atzīta iezīme ir arī tāda, ka visi pakalpojumu sniedzēji teorētiski var izvēlēties tikai ģeogrāfiski ienesīgākos centrus”.
Šādos apstākļos iesniedzējtiesa konstatē, ka starp lietas dalībniekiem nav vienprātības par Tiesas 2010. gada 6. oktobra spieduma Base u.c. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
) piemērošanas jomu un tajā izklāstīto kritēriju piemērošanu attiecībā uz netaisnīga apgrūtinājuma esamības izvērtēšanu tādā gadījumā kā
Eircom
, kad universālā pakalpojuma saistības ir uzticētas tikai vienam uzņēmumam.
Konkrētāk – iesniedzējtiesas ieskatā –
Eircom
uzskata, ka šis spriedums ir jālasa, ņemot vērā tiesisko kontekstu lietā, kurā tas tika pasludināts, un ka uzņēmuma, kuram ir uzticētas universālā pakalpojuma saistības, relatīvā spēja segt šo saistību neto izmaksas ir jāvērtē, ņemot vērā ne tikai tā paša uzņēmuma, bet arī tā konkurentu raksturiezīmes. Nepastāvot šādam vērtējumam, esot būtisks risks, ka no šāda uzņēmuma pozitīviem ārējiem faktoriem gūtu labumu visi uzņēmumi, bet izmaksas segtu tikai šis uzņēmums, lai gan tā situācija nav būtiski labāka salīdzinājumā ar tā konkurentu situāciju.
Savukārt Regulatīvā komisija – iesniedzējtiesas ieskatā – uzskata, ka no minētā sprieduma izriet – lai novērtētu, vai uzņēmumam uzliktās universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas ir netaisnīgs apgrūtinājums, ir jākoncentrējas uz šī uzņēmuma spēju segt šīs izmaksas, ņemot vērā tam piemītošās raksturiezīmes. Netaisnīga apgrūtinājuma esamības vērtēšana, pamatojoties uz tirgus analīzi, neesot nedz no tiesiskā regulējuma, nedz no Tiesas judikatūras izrietoša prasība.
Šādos apstākļos
High Court
(Augstā tiesa, Īrija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai apstākļos, kad:
i)
telekomunikāciju tirgus ir liberalizēts un tirgū darbojas vairāki telekomunikāciju pakalpojumu sniedzēji;
ii)
valsts [regulatīvā] iestāde (turpmāk tekstā – “VRI”) ir izvēlējusies vienu pakalpojumu sniedzēju [..], lai izpildītu universālā pakalpojuma saistības [..];
iii)
VRI ir noteikusi, ka eksistē pozitīvas neto izmaksas, kas saistītas ar [universālā pakalpojuma saistību] izpildi; un
iv)
VRI ir noteikusi, ka [universālā pakalpojuma saistību] neto izmaksas ir būtiskas salīdzinājumā ar administratīvajām izmaksām, kas saistītas ar [universālā pakalpojuma saistību] neto izmaksu sadales mehānisma ieviešanu tirgus dalībnieku vidū;
ja VRI ir nepieciešams, atbilstoši saviem pienākumiem saskaņā ar [Universālā pakalpojuma] direktīvu, izvērtēt, vai [universālā pakalpojuma saistību] neto izmaksas nav pārmērīgas attiecībā uz [universālā pakalpojuma sniedzēja] spēju tās segt, ņemot vērā [tā] īpašību kopumu, tostarp tā aprīkojuma līmeni, saimniecisko un finansiālo stāvokli, kā arī tirgus daļu (kā minēts [2010. gada 6. oktobra] sprieduma Base u.c. [(
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
)] 42. punktā), vai saskaņā ar direktīvām ir pieļaujams, ka VRI veic šo novērtējumu, ņemot vērā tikai [universālā pakalpojuma sniedzēja] īpašības/stāvokli, vai arī tai ir jānovērtē [universālā pakalpojuma sniedzēja] īpašības/stāvoklis attiecībā pret tā konkurentiem attiecīgajā tirgū?”
Par prejudiciālo jautājumu
Vispirms ir jānorāda, ka pat tad, ja iesniedzējtiesa prejudiciālo jautājumu nav formulējusi, atsaucoties uz konkrētām universālā pakalpojuma direktīvas tiesību normām, šis apstāklis nav šķērslis Tiesai sniegt visus interpretācijas elementus, kas var būt noderīgi, izspriežot izskatāmo lietu, neatkarīgi no tā, vai minētā tiesa jautājumu formulējumā uz tiem ir vai nav atsaukusies. Šajā ziņā Tiesai no visas valsts tiesas iesniegtās informācijas un tostarp no iesniedzējtiesas nolēmuma pamatojuma ir jāizdala tie Savienības tiesību elementi, kuriem ir nepieciešama interpretācija, ņemot vērā strīda priekšmetu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 16. novembris, Governor of Cloverhill Prison u.c.,
C‑479/21 PPU
,
EU:C:2021:929
,
39.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai universālā pakalpojuma direktīvas 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie kompetentajai VRI, lai novērtētu, vai universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas ir netaisnīgs apgrūtinājums uzņēmumam, kuram ir uzticētas šādas saistības, uzliek pienākumu izvērtēt tam piemītošās īpašības, ņemot vērā tā situāciju attiecīgajā tirgū salīdzinājumā ar tā konkurentu situāciju.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka universālā pakalpojuma direktīvas mērķis ir izveidot saskaņotus reglamentējošos noteikumus, kas elektronisko komunikāciju nozarē nodrošinātu universāla pakalpojuma sniegšanu, proti, noteiktu pakalpojumu minimālā kopuma sniegšanu visiem galalietotājiem par pieejamu cenu. Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punktu viens no tās mērķiem ir faktiskas konkurences un izvēles ceļā nodrošināt piekļuvi sabiedrībai pieejamiem labas kvalitātes pakalpojumiem visā Eiropas Savienībā (spriedums, 2010. gada 6. oktobris, Base u.c.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
32.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar universālā pakalpojuma direktīvas 3. panta 2. punktu dalībvalstis nosaka visefektīvāko un piemērotāko veidu, kā nodrošināt universālā pakalpojuma ieviešanu, ievērojot objektivitātes, pārskatāmības, diskriminācijas aizlieguma un samērīguma principus, un tās cenšas līdz minimumam samazināt tirgus izkropļošanu, aizsargājot sabiedrības intereses kopumā (spriedums, 2010. gada 6. oktobris, Base u.c.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
33.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Universālā pakalpojuma direktīvas ceturtajā apsvērumā ir noteikts, kādi pakalpojumi, nodrošinot universālo pakalpojumu, kādiem galalietotājiem var tikt sniegti par cenām, kas atšķiras no parastos tirgus apstākļos esošajām. Tādēļ, kā izriet no šīs direktīvas 18. apsvēruma, Savienības likumdevējs ir paredzējis, ka dalībvalstīm vajadzības gadījumā būtu jāizveido mehānismi universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu finansēšanai gadījumos, kad tiek pierādīts, ka šīs saistības var izpildīt tikai ar zaudējumiem vai neto izmaksām, kas pārsniedz parastos komercdarbības apstākļos esošās izmaksas (spriedums, 2010. gada 6. oktobris, Base u.c.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
34.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādējādi atbilstoši universālā pakalpojuma direktīvas 12. panta 1. punkta pirmajai daļai, ja VRI uzskata, ka šīs direktīvas 3.–10. pantā noteiktā universālā pakalpojuma sniegšana universālā pakalpojuma sniegšanai izraudzītajiem uzņēmumiem var radīt netaisnīgu apgrūtinājumu, tām jāaprēķina šā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas.
Lai arī universālā pakalpojuma direktīvas 12. panta 1. punkta otrās daļas, kā arī IV pielikuma A daļas noteikumos ir noteikts, kā jāaprēķina universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas, ja VRI uzskata, ka tas var būt netaisnīgs apgrūtinājums, nedz no minētā 12. panta 1. punkta, nedz kādas citas šīs direktīvas tiesību normas neizriet, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies pats noteikt nosacījumus, kādos minētajām iestādēm jau iepriekš būtu jāuzskata, ka universālā pakalpojuma sniegšana var būt šāds netaisnīgs apgrūtinājums. Savukārt no universālā pakalpojuma direktīvas 13. panta noteikumiem izriet, ka, tikai pamatojoties uz šīs direktīvas 12. pantā paredzēto universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksu aprēķinu, VRI var konstatēt, ka par universālā pakalpojuma sniedzēju izraudzītais uzņēmums faktiski ir netaisnīgi apgrūtināts, un ka dalībvalstīm pēc šā uzņēmuma lūguma tad ir jāizlemj noteikt ar šīm izmaksām saistītās atlīdzības kārtību (spriedums, 2010. gada 6. oktobris, Base u.c.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
36.
un
37.
punkts).
Jēdziens “netaisnīgs apgrūtinājums” universālā pakalpojuma direktīvā nav definēts. Tomēr, kā Tiesai jau ir bijusi iespēja konstatēt 2010. gada 6. oktobra spriedumā Base u.c. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
42.
punkts), no universālā pakalpojuma direktīvas 21. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs ir paredzējis sasaistīt mehānismus neto izmaksu, kuras universālā pakalpojuma sniegšana var radīt uzņēmumam, atmaksāšanai ar pārmērīga apgrūtinājuma esamību šim uzņēmumam. Šajā kontekstā, uzskatīdams, ka universālā pakalpojuma neto izmaksas var arī nebūt pārmērīgs apgrūtinājums visiem attiecīgajiem uzņēmumiem, tas ir vēlējies novērst, ka ikvienas universālā pakalpojuma sniegšanas neto izmaksas automātiski radītu tiesības uz kompensāciju. Tiesa ir secinājusi, ka netaisnīgs apgrūtinājums, kura esamība VRI jākonstatē, lai vispār varētu būt jebkāda kompensācija, ir apgrūtinājums, kas ikvienam attiecīgajam uzņēmumam ir pārmērīgs attiecībā uz tā spēju to paciest, ņemot vērā tam piemītošo īpašību kopumu, tostarp tā aprīkojuma līmeni, saimniecisko un finansiālo stāvokli, kā arī tirgus daļu.
Lai arī, ievērojot, ka šajā ziņā universālā pakalpojuma direktīvā nekas nav precizēts, vispārīgi un objektīvi noteikt kritērijus, ar kuriem var izraudzīties robežvērtības, kuru pārsniegšanas gadījumā, ņemot vērā iepriekšējā punktā minētās īpašības, apgrūtinājumu var uzskatīt par pārmērīgu, ir VRI ziņā, tomēr konstatēt, ka universālā pakalpojuma sniegšanas apgrūtinājums ir netaisnīgs, lai piemērotu šīs direktīvas 13. pantu, minētā iestāde drīkst tikai ar nosacījumu, ka tā īpaši izvērtē katra attiecīgā uzņēmuma situāciju, ņemot vērā šos kritērijus (spriedums, 2010. gada 6. oktobris, Base u.c.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
43.
punkts).
Ja VRI konstatē, ka viens vai vairāki uzņēmumi, kas izraudzīti par universālā pakalpojuma sniedzējiem, ir pakļauti netaisnīgam apgrūtinājumam un ja šis vai šie uzņēmumi lūdz par to kompensāciju, dalībvalsts ziņā ir īstenot šim nolūkam vajadzīgos mehānismus šim mērķim atbilstoši universālā pakalpojuma direktīvas 13. pantam (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 6. oktobris, Base u.c.,
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
44.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš atgādināto, Tiesa 2010. gada 6. oktobra spriedumā Base u.c. (
C‑389/08
,
EU:C:2010:584
,
45.
punkts) ir secinājusi, ka dalībvalstis nevar, nepārkāpjot no universālā pakalpojuma direktīvas izrietošās saistības, konstatēt, ka universālā pakalpojuma sniegšana faktiski ir kompensējams netaisnīgs apgrūtinājums, ja tās nav nedz aprēķinājušas neto izmaksas, kādas tas rada katram uzņēmumam, kuram ir pienākums to sniegt, nedz novērtējušas, vai šīs izmaksas minētajam uzņēmumam ir pārmērīgs apgrūtinājums, nedz, visbeidzot, noteikušas kompensācijas shēmu, kurā šis uzņēmums nav saistīts ar šīm neto izmaksām.
Šajā ziņā vispirms ir jākonstatē, ka jebkura universālā pakalpojuma sniedzēja tirgus daļas ņemšana vērā nozīmē, ka process, kurā nosaka, vai universālā pakalpojuma saistību dēļ šim pakalpojumu sniedzējam uzliktais apgrūtinājums, iespējams, ir netaisnīgs, ir saistīts ar salīdzinošo elementu, ko VRI nevar ignorēt. Tas vien, ka ir konstatēti apstākļi, kas attiecas uz minētā pakalpojuma sniedzēja tirgus daļu atsevišķi, neļauj izdarīt lietderīgus secinājumus, ja nav salīdzinājuma ar tā konkurentiem piederošajām tirgus daļām. Šie secinājumi var atšķirties atkarībā no tirgū esošo konkurentu skaita, to savstarpējām saiknēm, ja tādas ir, vai no dažādajām attiecīgā tirgus nozarēm, kurās šie konkurenti darbojas.
Tāpēc, kā norāda
Eircom
, Čehijas valdība un Komisija, no attiecīgajiem universālā pakalpojuma direktīvas noteikumiem izriet, ka kompetentajai VRI šajā procesā ir jāņem vērā universālā pakalpojuma sniedzēja stāvoklis attiecīgajā tirgū salīdzinājumā ar tā konkurentu stāvokli.
Proti, kā atgādināts šā sprieduma 34. un 35. punktā, saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 1. punktu tās galvenais mērķis ir nodrošināt piekļuvi sabiedrībai pieejamiem labas kvalitātes pakalpojumiem Savienībā ar efektīvu konkurenci un izvēli. Turklāt, īstenojot universālo pakalpojumu, minētās direktīvas 3. panta 2. punktā dalībvalstīm tostarp ir noteikts pienākums censties samazināt tirgus izkropļošanu, it īpaši, nodrošinot pakalpojumus par cenām vai saskaņā ar nosacījumiem, kas atšķiras no parastiem tirdzniecības nosacījumiem, aizsargājot sabiedrības intereses.
Turklāt, runājot konkrētāk par universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu aprēķināšanu, kā arī to iespējamo finansēšanu, šīs pašas direktīvas 4. apsvērumā ir noteikts, ka kompensācija uzņēmumiem, kas izraudzīti sniegt noteiktus pakalpojumus noteiktiem galalietotājiem par cenām, kas atšķiras no cenām parastos tirgus apstākļos, nedrīkst izkropļot konkurenci ar noteikumu, ka izraudzītajiem uzņēmumiem kompensāciju piešķir par konkrētajām neto izmaksām un ar nosacījumu, ka šīs neto izmaksas atmaksā no konkurences viedokļa neitrālā veidā.
No tā izriet, ka konkurences situācijas attiecīgajā tirgū novērtēšana ir universālā pakalpojuma direktīvas 12. un 13. panta piemērošanas nosacījumu neatņemama sastāvdaļa (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 19. jūnijs, Komisija/Francija,
C‑220/07
, nav publicēts,
EU:C:2008:354
,
45.
un
46.
punkts, kā arī 2016. gada 21. decembris, TDC,
C‑327/15
,
EU:C:2016:974
,
49.
punkts).
Turklāt ir jākonstatē, ka universālā pakalpojuma sniedzējam piemītošo iezīmju vērtējums, ņemot vērā konkurences vidi, kurā tas attīstās, atbilst arī universālā pakalpojuma direktīvas mērķiem.
Tas it īpaši attiecas uz informāciju par universālā pakalpojuma sniedzēja ekonomisko un finansiālo stāvokli. Proti, tikai konstatējums, ka šāds pakalpojumu sniedzējs joprojām ir rentabls, neraugoties uz apgrūtinājumu, ko tam rada universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas, neļauj izdarīt secinājumus par šo neto izmaksu ietekmi uz šā pakalpojumu sniedzēja spēju konkurēt ar citiem uzņēmumiem mainīgajā tirgū. Nevar izslēgt, ka apgrūtinājums, ko šādam pakalpojumu sniedzējam rada universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas, kavē vai padara grūtāku vai sarežģītāku ieguldījumu finansēšanu jaunās tehnoloģijās vai saistītos tirgos, proti, investīcijas, ko tā konkurenti, iespējams, varētu veikt un kas šī iemesla dēļ pēdējiem minētajiem var radīt būtiskas konkurences priekšrocības.
Tādējādi, ņemot vērā universālā pakalpojuma sniedzēja stāvokli salīdzinājumā ar tā konkurentu stāvokli, VRI var novērtēt, vai universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas, kas tam ir uzliktas, ir netaisnīgs apgrūtinājums šim pakalpojumu sniedzējam universālā pakalpojuma direktīvas 12. un 13. panta nozīmē, jo tās rada konkurences izkropļojumus attiecīgajā tirgū, kas kaitē šim pakalpojumu sniedzējam.
Šajā ziņā, kā ir atgādināts šī sprieduma 45. punktā, tas, ka visā Eiropas Savienībā, pateicoties efektīvai konkurencei un izvēlei, ir publiski pieejami labas kvalitātes pakalpojumi, ir universālā pakalpojuma direktīvas galvenais mērķis saskaņā ar tās 1. panta 1. punktu. Tomēr, tā kā universālā pakalpojuma sniedzēja konkurences stāvokļa pasliktināšanās universālā pakalpojuma saistību dēļ, jo tam ir uzlikts netaisnīgs apgrūtinājums, apdraudētu efektīvu konkurenci attiecīgajā tirgū, šāds apstāklis varētu apdraudēt universālā pakalpojuma sniegšanas nosacījumus un galu galā – šī mērķa sasniegšanu.
Tādējādi saskaņā ar universālā pakalpojuma direktīvas IV pielikuma A daļu, aprēķinot universālā pakalpojuma sniedzēja neto izmaksas, ir jāizvērtē izmaksas, no kurām izraudzītais uzņēmums būtu izvairījies, ja tam būtu izvēle nepildīt universālā pakalpojuma saistības. Tieši saistībā ar tās secinājumiem, ko tā izdara no šī procesa, VRI ir jāņem vērā šī pakalpojuma sniedzēja situācija attiecīgajā tirgū salīdzinājumā ar tās konkurentu situāciju.
Šajā analīzē VRI, kurai ir iesniegts tāds pieteikums kā universālā pakalpojuma direktīvas 13. pantā minētais, ir jāņem vērā arī šī pieteikuma tvērums un informācija, uz kuru atsaucas pakalpojuma sniedzējs, kurš vēlas panākt universālā pakalpojuma saistību neto izmaksu finansēšanas nosacījumu pārskatīšanu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka universālā pakalpojuma direktīvas 12. un 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos ir noteikts, ka kompetentajai VRI, lai izvērtētu, vai universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas ir netaisnīgs apgrūtinājums uzņēmumam, kuram ir uzliktas šādas saistības, ir jāizvērtē šim uzņēmumam piemītošās iezīmes, ņemot vērā tā situāciju attiecīgajā tirgū salīdzinājumā ar tā konkurentu situāciju.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22/EK (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) 12. un 13. pants

ir jāinterpretē tādējādi, ka

kompetentajai valsts regulatīvajai iestādei, lai izvērtētu, vai universālā pakalpojuma saistību neto izmaksas ir netaisnīgs apgrūtinājums uzņēmumam, kuram ir uzliktas šādas saistības, ir jāizvērtē šim uzņēmumam piemītošās iezīmes, ņemot vērā tā situāciju attiecīgajā tirgū salīdzinājumā ar tā konkurentu situāciju.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.