CELEX: 62021CJ0279
Zahtjev za prethodnu odluku
Sporazum o pridruživanju EEZ‑Turska
Članak 9.
Odluka br. 1/80
Članak 10. stavak 1.
Članak 13.
Klauzula o mirovanju (standstill)
Spajanje obitelji
Nacionalni propis kojim se uvode novi, stroži uvjeti u području spajanja obitelji za bračne drugove turskih državljana koji imaju dozvolu stalnog boravka u predmetnoj državi članici
Nalaganje turskom radniku zahtjeva uspješnog polaganja ispita kojim se potvrđuje određena razina poznavanja službenog jezika te države članice
Opravdanje
Cilj osiguravanja uspješne integracije

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9. Sporazuma o pridruživanju između Europske ekonomske zajednice i Turske koji su u Ankari 12. rujna 1963. potpisale, s jedne strane, Republika Turska i, s druge strane, države članice EEZ‑a i Zajednica te koji je sklopljen, odobren i potvrđen u ime Zajednice Odlukom Vijeća 64/732/EEZ od 23. prosinca 1963. (
SL 1964., 217, str. 3685
., u daljnjem tekstu: Sporazum o pridruživanju), kao i članka 10. stavka 1. i članka 13. Odluke br. 1/80 Vijeća za pridruživanje, osnovanog tim sporazumom, od 19. rujna 1980. o razvoju pridruživanja između Europske ekonomske zajednice i Turske (u daljnjem tekstu: Odluka br. 1/80).
Zahtjev je podnesen u okviru spora između osobe X, turske državljanke, i Udlændingenævneta (Odbor za žalbe u području imigracije, Danska), u vezi s odbijanjem zahtjeva za dozvolu boravka u Danskoj na temelju spajanja obitelji.
Pravni okvir
Pravo Unije
Sporazum o pridruživanju
Iz članka 2. stavka 1. Sporazuma o pridruživanju proizlazi da je njegov cilj promicati trajno i uravnoteženo jačanje trgovinskih i gospodarskih odnosa među ugovornim strankama, uzimajući u cijelosti u obzir potrebu da se osigura ubrzani razvoj gospodarstva Turske i poveća stopa zaposlenosti i životni uvjeti turskog naroda.
Članak 9. tog sporazuma glasi kako slijedi:
„Ugovorne stranke prepoznaju da je u području primjene Sporazuma, ne dovodeći u pitanje posebne odredbe koje bi mogle biti utvrđene u skladu s člankom 8., svaka diskriminacija na nacionalnoj osnovi zabranjena u skladu s načelom navedenim u članku 7. Ugovora o osnivanju Zajednice.”
Odluka br. 1/80
Kao što to proizlazi iz njezine treće uvodne izjave, Odluka br. 1/80 ima za cilj u socijalnom području poboljšati uređenje koje se primjenjuje na turske radnike i članove njihovih obitelji u odnosu na uređenje uspostavljeno Odlukom br. 2/76 od 20. prosinca 1976. koju je donijelo Vijeće za pridruživanje.
Poglavlje II. Odluke br. 1/80, naslovljeno „Socijalne odredbe”, sadržava odjeljak 1., naslovljen „Pitanja koja se odnose na zapošljavanje i slobodno kretanje radnika”, u kojem se nalaze članci 6. do 16. te odluke.
Člankom 6. navedene odluke predviđa se:
„1.   Podložno odredbama članka 7. o slobodnom pristupu zaposlenju članova njegove obitelji, turski radnik koji je uključen na redovno tržište rada države članice:
–
ima u toj državi članici pravo, nakon godinu dana zakonitog zaposlenja, na produljenje svoje radne dozvole kod istog poslodavca ako ga taj može zaposliti;
–
ima u toj državi članici pravo, nakon tri godine zakonitog zaposlenja, uz iznimku prvenstva koje imaju radnici iz država članica Zajednice, prijaviti se na natječaj za zaposlenje u istom zanimanju, koji je objavljen pod redovitim uvjetima i prijavljen službi za zapošljavanje te države članice, kod poslodavca po vlastitom izboru;
–
ima u toj državi članici, nakon četiri godine zakonitog zaposlenja, slobodan pristup bilo kojem plaćenom zanimanju po vlastitom izboru.
[…]
3.   Načini primjene stavaka 1. i 2. utvrdit će se nacionalnim propisima.” [neslužbeni prijevod]
Člankom 10. stavkom 1. iste odluke određuje se:
„Države članice Zajednice primjenjuju na turske radnike koji su uključeni na njihovo redovno tržište rada sustav koji obilježava nepostojanje bilo kakve diskriminacije na temelju državljanstva u odnosu na radnike Zajednice kad je riječ o plaći i ostalim uvjetima rada.” [neslužbeni prijevod]
Članak 13. Odluke br. 1/80 glasi:
„Države članice Zajednice i Turska ne smiju uvoditi nova ograničenja kad je riječ o uvjetima pristupa zaposlenju radnika i članova njihovih obitelji koji na njihovu državnom području imaju zakonit boravak i zaposlenje.” [neslužbeni prijevod]
Članak 14. stavak 1. te odluke glasi kako slijedi:
„Odredbe ovog odjeljka primjenjuju se uz ograničenja opravdana razlozima javnog poretka, sigurnosti i javnog zdravlja.” [neslužbeni prijevod]
U skladu s člankom 16. navedene odluke, odredbe njezina odjeljka 1. poglavlja II. primjenjuju se od 1. prosinca 1980.
Dansko pravo
Članak 9. udlændingelovena (Zakon o strancima), u verziji koja se primjenjuje na činjenice u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o strancima), glasi kako slijedi:
„1.   Dozvola boravka može se izdati na zahtjev:
1)
svim strancima starijima od 24 godine koji su u braku ili žive u trajnoj izvanbračnoj zajednici s osobom koja boravi u Danskoj i također je starija od 24 godine:
[…]
(d)
koja ima dozvolu stalnog boravka u Danskoj dulje od tri godine,
[…]
12.   Osim ako za to postoje posebni razlozi koji se osobito odnose na jedinstvo obitelji, dozvola boravka u skladu sa stavkom 1. točkom 1. podtočkom (d) može se izdati samo ako osoba koja boravi na danskom državnom području:
[…]
5)
položi test ‚
Prøve i Dansk 1
’ u smislu članka 9. stavka 1. lova om danskuddannelse til voksne udlændinge m.fl [Zakon o tečajevima danskog jezika koji se organiziraju za punoljetne strance] ili ispit danskog jezika jednake ili više razine i,
[…]”
Uvjet uspješnog polaganja testa „
Prøve i Dansk 1
” ili ispita danskog jezika jednake ili više razine, predviđen člankom 9. stavkom 12. točkom 5. Zakona o strancima, uveden je lovom nr 572 om ændring af udlændingeloven (Zakon br. 572 o izmjeni Zakona o strancima) od 18. lipnja 2012., koji je stupio na snagu 1. srpnja 2012.
Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
Osoba X ušla je na dansko državno područje 14. kolovoza 2015. te je 21. listopada 2015. Udlændingestyrelsenu (Ured za migracije, Danska) podnijela zahtjev za dozvolu boravka u Danskoj, na temelju spajanja obitelji sa svojim bračnim drugom, osobom Y, turskim državljaninom koji u toj državi članici boravi od 27. rujna 1979. i koji je tijekom 1985. godine dobio dozvolu stalnog boravka u navedenoj državi članici.
U tom je zahtjevu bilo navedeno da je osoba Y završila osposobljavanje na danskom jeziku koje se odnosilo, među ostalim, na tehnički izračun, signalizaciju cestovnih radova, razumijevanje planova te uvod u sektor rada i radne tehnike te da osoba Y u svakom slučaju – kao turski radnik koji u Danskoj od 1980., odnosno više od 36 godina, obavlja profesionalnu djelatnost, među ostalim, kao strojarski tehničar, uslužni djelatnik, voditelj prodavaonice ili voditelj skladišta – nije bila obvezna ispuniti uvjet uspješnog polaganja ispita danskog jezika, predviđen u članku 9. stavku 12. točki 5. Zakona o strancima. Također je navedeno da su četvero odrasle djece osobe Y, njegova majka i sva braće i sestre živjeli u Danskoj.
Odlukom od 1. ožujka 2016. Ured za migracije odbio je taj zahtjev na temelju članka 9. stavka 12. točke 5. Zakona o strancima jer osoba Y nije dokazala da je ispunila uvjet predviđen tom odredbom, a nisu postojali ni posebni razlozi koji bi opravdavali odstupanje u tom pogledu. Ured za migracije dodao je da ta odluka nije dovedena u pitanje klauzulama o mirovanju (
standstill
), kako ih je Sud protumačio u presudi od 10. srpnja 2014., Dogan (
C‑138/13
,
EU:C:2014:2066
).
Osoba X podnijela je žalbu u upravnom postupku Udlændinge‑Integrations‑og Boligministeriumu (Ministarstvo stranaca, integracije i stanovanja, Danska), koji je postao Udlændinge‑og Integrationsministeriet (Ministarstvo stranaca i integracije, Danska), protiv dijela odluke od 1. ožujka 2016. koji je sadržavao ocjenu u pogledu Sporazuma o pridruživanju i s njime povezanih pravnih instrumenata, osobito klauzula o mirovanju (
standstill
). U svojem zahtjevu osoba X tražila je preispitivanje usklađenosti te odluke s presudama od 10. srpnja 2014., Dogan (
C‑138/13
,
EU:C:2014:2066
) i od 12. travnja 2016., Genc (
C‑561/14
,
EU:C:2016:247
).
Styrelsen for International Rekruttering og Integration (Ured za međunarodno zapošljavanje i integraciju, Danska) izdao je 25. travnja 2016. osobi X dozvolu boravka u Danskoj po osnovi obavljanja djelatnosti u svojstvu zaposlene osobe, koja je, nakon jednog produljenja, istekla 13. rujna 2021.
Dana 27. kolovoza 2018. osoba X podnijela je Københavns byretu (Općinski sud u Kopenhagenu, Danska) tužbu kojim je zahtijevala poništenje odluke Ministarstva stranaca i integracije od 6. prosinca 2017. i ponovno razmatranje predmeta, u dijelu u kojem se tom odlukom potvrđuje da se klauzulama o mirovanju (
standstill
) ne protivi odbijanje njezina zahtjeva za spajanje obitelji na temelju mjerodavnog nacionalnog prava. Odbor za žalbe u području imigracije, nakon prijenosa nadležnosti, zamijenio je Ministarstvo stranaca i integracije kao tuženik u glavnom postupku.
Rješenjem od 22. studenoga 2019. Københavns byret (Općinski sud u Kopenhagenu) uputio je predmet sudu koji je uputio zahtjev, Østre Landsretu (Žalbeni sud regije Istok, Danska), koji je prihvatio o njemu odlučivati u prvostupanjskom postupku.
Kao prvo, sud koji je uputio zahtjev pita se čini li nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku – kojim se dobivanje dozvole boravka, na temelju spajanja obitelji, bračnog druga turskog državljanina koji zakonito boravi i radi u državi članici domaćinu uvjetuje uspješnim polaganjem ispita poznavanja jezika te države članice – „novo ograničenje” u smislu klauzule o mirovanju (
standstill
) iz članka 13. Odluke br. 1/80 te, u slučaju potvrdnog odgovora, može li se takvo ograničenje opravdati ciljem osiguravanja uspješne integracije tog bračnog druga.
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe da iz opsežne sudske prakse Suda koja se odnosi na članak 13. Odluke br. 1/80 proizlazi da se klauzula o mirovanju (
standstill
), navedena u toj odredbi, protivi tomu da država članica uvede nova ograničenja za spajanje obitelji s bračnim drugom ili djecom podrijetlom iz Turske, osim ako je takvo ograničenje opravdano važnim razlogom u općem interesu, prikladno za jamčenje ostvarenja legitimnog cilja kojem se teži i ne prekoračuje ono što je nužno kako bi se taj cilj postigao (presuda od 10. srpnja 2019., A,
C‑89/18
,
EU:C:2019:580
).
Točno je da je Sud već priznao da cilj osiguravanja uspješne integracije može biti važan razlog u općem interesu (presude od 12. travnja 2016., Genc,
C‑561/14
,
EU:C:2016:247
, t.
55.
i
56.
i od 10. srpnja 2019., A,
C‑89/18
,
EU:C:2019:580
, t.
34.
). Međutim, s jedne strane, još se nije očitovao o tome može li se uvjet uspješnog polaganja jezičnog ispita nametnuti ne članu obitelji koji traži spajanje obitelji s turskim radnikom koji boravi u dotičnoj državi članici, nego tom radniku. S druge strane, presudio je da uvjet kojim se bračnom drugu turskog državljanina koji boravi u dotičnoj državi članici, a koji želi ući na državno područje te države na temelju spajanja obitelji, nalaže prethodno dokazivanje poznavanja osnova službenog jezika te države članice, prekoračuje ono što je nužno za ostvarivanje cilja kojem se teži jer izostanak dokaza o dovoljnom poznavanju jezika automatski dovodi do odbijanja zahtjeva za spajanje obitelji, bez uzimanja u obzir posebnih okolnosti svakog slučaja (presuda od 10. srpnja 2014., Dogan,
C‑138/13
,
EU:C:2014:2066
, t.
38.
).
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu pojašnjava da je nakon donošenja te presude Justitsministeriet (Ministarstvo pravosuđa, Danska) smatrao da ne treba mijenjati uvjete za spajanje obitelji utvrđene Zakonom o strancima, s obzirom na to da se od njih može odstupiti ako postoje posebni razlozi čije se postojanje ocjenjuje uzimajući u obzir posebne okolnosti svakog slučaja.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita se protivi li se načelu nediskriminacije na temelju državljanstva, navedenom u članku 10. stavku 1. Odluke br. 1/80, nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, s obzirom na to da se ono ne primjenjuje ni na danske državljane ni na državljane država članica Europske unije ili Europskog gospodarskog prostora (EGP). U tom pogledu ističe da se, u skladu s njezinim tekstom, ta odredba odnosi na plaću i ostale uvjete rada, dakle područja za koja se čini da nisu obuhvaćena nacionalnim zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku.
U slučaju da Sud bude smatrao da članak 10. stavak 1. Odluke br. 1/80 nije primjenjiv u ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev pita se, kao treće, je li primjenjivo opće načelo nediskriminacije, navedeno u članku 9. Sporazuma o pridruživanju, te, ako jest, protivi li se toj odredbi nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku.
Kao četvrto i posljednje, sud koji je uputio zahtjev želi znati ima li navedena odredba izravan učinak i mogu li se stoga pojedinci na nju izravno pozivati pred nacionalnim sudovima.
U tim je okolnostima Østre Landsret (Žalbeni sud regije Istok) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protive li se klauzuli o mirovanju (
standstill
) iz članka 13. Odluke br. 1/80 uvođenje i primjena nacionalnog pravila koje, kao uvjet za spajanje bračnih drugova, zahtijeva – osim ako u konkretnom slučaju ne postoje posebno značajni razlozi – da bračni drug/životni partner koji je, kao turski radnik u odnosnoj državi članici, obuhvaćen Sporazumom o pridruživanju i Odlukom br. 1/80 položi ispit poznavanja službenog jezika države članice domaćina, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je turski radnik stekao pravo na stalni boravak u toj državi članici na temelju ranije važećih pravila koja nisu zahtijevala uspješno polaganje ispita poznavanja jezika navedene države kao preduvjet za stjecanje tog prava?
2.
Primjenjuje li se posebno pravilo o nediskriminaciji predviđeno u članku 10. stavku 1. Odluke br. 1/80 na nacionalnu odredbu koja, kao uvjet za spajanje bračnih drugova, zahtijeva – osim ako u konkretnom slučaju ne postoje posebno značajni razlozi – da bračni drug/životni partner koji je, kao turski radnik u odnosnoj državi članici, obuhvaćen Sporazumom o pridruživanju i Odlukom br. 1/80 položi ispit poznavanja službenog jezika države članice domaćina, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je turski radnik stekao pravo na stalni boravak u toj državi članici na temelju ranije važećih pravila, koja nisu zahtijevala uspješno polaganje ispita poznavanja jezika navedene države kao preduvjet za stjecanje tog prava?
3.
U slučaju negativnog odgovora na [drugo pitanje], protivi li se nacionalno pravilo, poput opisanog, općem pravilu o nediskriminaciji predviđenom u članku 9. Sporazuma o pridruživanju u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj je turski radnik stekao pravo na stalni boravak u odnosnoj državi članici na temelju ranije važećih pravila, koja nisu zahtijevala uspješno polaganje ispita poznavanja službenog jezika države članice domaćina kao preduvjet za stjecanje tog prava, ako se takav uvjet ne primjenjuje na državljane odnosne nordijske države članice (ovdje je to Danska), državljane ostalih nordijskih zemalja niti na državljane drugih država članica Unije (dakle, ne primjenjuje se na državljane država članica Unije ili EGP‑a)?
4.
U slučaju potvrdnog odgovora na [treće pitanje], je li se moguće izravno pred nacionalnim sudovima pozivati na opće pravilo o nediskriminaciji predviđeno u članku 9. Sporazuma o pridruživanju?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 13. Odluke br. 1/80 tumačiti na način da nacionalno zakonodavstvo doneseno nakon stupanja na snagu te odluke u državi članici o kojoj je riječ – koje spajanje obitelji između turskog radnika koji zakonito boravi u toj državi članici i njegova bračnog druga uvjetuje time da navedeni radnik položi ispit kojim se potvrđuje određena razina poznavanja službenog jezika navedene države članice – čini „novo ograničenje” u smislu tog članka i, u slučaju potvrdnog odgovora, može li se ono opravdati ciljem osiguravanja uspješne integracije navedenog bračnog druga.
Valja napomenuti da klauzula o mirovanju (
standstill
), navedena u članku 13. Odluke br. 1/80, općenito zabranjuje uvođenje bilo kakvih novih unutarnjih mjera koje bi imale za predmet ili bi im učinak bio takav da su na ostvarivanje prava turskog državljanina na slobodno kretanje radnika na državnom području predmetne države članice primjenjivi stroži uvjeti od onih koji su na njega bili primjenjivi na dan stupanja na snagu te odluke u toj državi članici (presuda od 2. rujna 2021., Udlændingenævnet,
C‑379/20
,
EU:C:2021:660
, t.
19.
i navedena sudska praksa).
Konkretno, Sud je u više navrata presudio da nacionalni propis kojim se postrožuju uvjeti za spajanje obitelji s turskim radnicima koji zakonito borave u predmetnoj državi članici, u odnosu na uvjete koji su bili primjenjivi u vrijeme stupanja na snagu Odluke br. 1/80, čini „novo ograničenje” u smislu članka 13. te odluke za ostvarivanje prava tih turskih radnika na slobodno kretanje radnika u toj državi članici (vidjeti u tom smislu presude od 10. srpnja 2019., A,
C‑89/18
,
EU:C:2019:580
, t.
28.
i od 2. rujna 2021., Udlændingenævnet,
C‑379/20
,
EU:C:2021:660
, t.
20.
).
To je tako zato što bi na odluku turskog državljanina da se uputi u državu članicu kako bi ondje obavljao djelatnost zaposlene osobe moglo negativno utjecati to da zakonodavstvo te države članice otežava ili onemogućuje spajanje obitelji, na takav način da bi se taj državljanin, ovisno o slučaju, mogao smatrati obveznim odabrati između svoje djelatnosti u navedenoj državi članici i svojeg obiteljskog života u Turskoj (presuda od 10. srpnja 2019., A,
C‑89/18
,
EU:C:2019:580
, t.
29.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuju prethodna pitanja proizlazi da je nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku – odnosno članak 9. stavak 12. točka 5. Zakona o strancima, kojim se spajanje obitelji između turskog radnika koji zakonito boravi u Danskoj i njegova bračnog druga uvjetuje time da taj radnik položi ispit kojim se dokazuje određena razina poznavanja službenog jezika te države članice – doneseno nakon stupanja na snagu Odluke br. 1/80 u Danskoj te da su njime u području spajanja obitelji postroženi uvjeti kojima se uređuje ulazak na dansko državno područje bračnih drugova turskih radnika koji zakonito borave u toj državi članici u usporedbi s uvjetima koji su bili primjenjivi prije stupanja na snagu te odluke.
U tim okolnostima valja utvrditi da nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku čini „novo ograničenje” u smislu članka 13. Odluke br. 1/80.
Kad je riječ o pitanju može li se takvo zakonodavstvo opravdati, treba podsjetiti na to da je „novo ograničenje” u smislu članka 13. Odluke br. 1/80 zabranjeno, osim ako potpada pod ograničenja iz članka 14. te odluke ili ako je opravdano važnim razlogom u općem interesu, ako je prikladno za osiguravanje legitimnog cilja kojem se teži i ako ne prekoračuje ono što je nužno kako bi se taj cilj postigao (presuda od 2. rujna 2021., Udlændingenævnet,
C‑379/20
,
EU:C:2021:660
, t.
23.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu nije sporno da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku nije opravdano razlozima javnog poretka ili sigurnosti i javnog zdravlja iz članka 14. stavka 1. Odluke br. 1/80.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da je cilj kojem teži to zakonodavstvo osiguravanje uspješne integracije člana obitelji koji traži priznavanje prava boravka u predmetnoj državi članici na temelju spajanja obitelji.
Činjenica je da je Sud već utvrdio da takav cilj može činiti važan razlog u općem interesu za potrebe Odluke br. 1/80 (presude od 12. travnja 2016., Genc,
C‑561/14
,
EU:C:2016:247
, t.
56.
i od 2. rujna 2021., Udlændingenævnet,
C‑379/20
,
EU:C:2021:660
, t.
26.
i navedena sudska praksa).
S obzirom na to, valja ispitati je li nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku prikladno za ostvarenje tog cilja i ne prekoračuje li ono što je nužno za njegovo postizanje.
U tom pogledu iz odluke kojom se upućuju prethodna pitanja kao i iz informacija koje je pružila danska vlada proizlazi da je cilj takvog zakonodavstva osiguravanje uspješne integracije člana obitelji turskog radnika koji zakonito boravi u Danskoj, a koji zahtijeva priznavanje prava boravka u toj državi članici na temelju spajanja obitelji, osiguravajući da taj radnik potvrdi određenu razinu poznavanja danskog jezika i da stoga može dokazati da je dobro integriran u navedenoj državi članici te da dotičnom članu svoje obitelji može pomoći da nauči taj jezik i da se jednako tako integrira u toj državi članici.
Doista, ako turski radnik koji boravi na državnom području države članice poznaje njezin službeni jezik na dovoljnoj razini, a što se potvrđuje uspješnim polaganjem ispita poput onoga predviđenog nacionalnim zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku, to omogućuje tom radniku da člana svoje obitelji koji traži pravo boravka na temelju spajanja obitelji s tim radnikom u navedenoj državi članici prati u njegovu postupku integracije u toj državi članici.
S obzirom na navedeno, valja istaknuti, s jedne strane, da – premda je cilj kojem teži nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku uspješna integracija člana obitelji koji traži ostvarivanje prava na spajanje obitelji – takvo zakonodavstvo ni na koji način ne omogućuje uzimanje u obzir vlastitih mogućnosti integracije tog člana obitelji, nego se temelji isključivo na pretpostavci da njegova uspješna integracija nije dovoljno osigurana ako turski radnik na kojeg se odnosi taj zahtjev za spajanje obitelji ne ispunjava uvjet uspješnog polaganja ispita poznavanja službenog jezika države članice o kojoj je riječ.
Taj zaključak potvrđuje činjenica da je danska vlada na raspravi pred Sudom priznala da bi, čak i ako se pokaže da u ovom slučaju bračni drug takvog radnika savršeno vlada danskim jezikom, njegov zahtjev za priznavanje prava boravka u Danskoj na temelju spajanja obitelji, unatoč svemu, bio odbijen jer taj radnik nije ispunio uvjet uspješnog polaganja ispita danskog jezika.
S druge strane, valja naglasiti, kao što je to u biti naveo nezavisni odvjetnik u točkama 34. do 40. svojeg mišljenja, da nacionalno zakonodavstvo poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku nadležnim tijelima isto tako ne omogućuje da radi ocjene mogućnosti odstupanja od obveze uspješnog polaganja jezičnog ispita koja se tim zakonodavstvom nalaže uzmu u obzir čimbenike kojima bi se mogla dokazati stvarna integracija turskog radnika na kojeg se odnosi zahtjev za spajanje obitelji, a samim time i činjenicu da bi taj radnik, bez obzira na neuspjeh na tom ispitu, mogao, ako je potrebno, doprinijeti integraciji člana svoje obitelji u toj državi članici.
Konkretno, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da se mogućnost odstupanja od obveze uspješnog polaganja ispita danskog jezika zbog posebnih razloga koji se osobito odnose na jedinstvo obitelji primjenjuje samo u ograničenim slučajevima navedenima u točki 39. mišljenja nezavisnog odvjetnika te da se, u okviru pojedinačne ocjene, ne omogućuje uzimanje u obzir vlastite mogućnosti integracije člana obitelji koji traži to spajanje obitelji kao ni stvarne integracije turskog radnika na kojeg se taj zahtjev odnosi.
Prema tome, valja utvrditi da se nacionalnim zakonodavstvom poput onoga iz glavnog postupka prekoračuje ono što je nužno za ostvarivanje cilja kojem se teži.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 13. Odluke br. 1/80 treba tumačiti na način da nacionalno zakonodavstvo doneseno nakon stupanja na snagu te odluke u državi članici o kojoj je riječ – koje spajanje obitelji između turskog radnika koji zakonito boravi u toj državi članici i njegova bračnog druga uvjetuje time da taj radnik položi ispit kojim se potvrđuje određena razina poznavanja službenog jezika navedene države članice – čini „novo ograničenje” u smislu te odredbe. Takvo se ograničenje ne može opravdati ciljem osiguravanja uspješne integracije tog bračnog druga, s obzirom na to da se tim zakonodavstvom nadležnim tijelima ne omogućuje da uzmu u obzir ni vlastite mogućnosti integracije tog bračnog druga ni druge čimbenike, osim uspješnog polaganja takvog ispita, koji potvrđuju stvarnu integraciju navedenog radnika u dotičnoj državi članici i, prema tome, njegovu mogućnost da pomogne svojem bračnom drugu da se u njoj integrira.
Drugo, treće i četvrto pitanje
Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, na drugo, treće i četvrto pitanje nije potrebno odgovoriti.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

Članak 13. Odluke br. 1/80 Vijeća za pridruživanje od 19. rujna 1980. o razvoju pridruživanja između Europske ekonomske zajednice i Turske

treba tumačiti na način da:

nacionalno zakonodavstvo doneseno nakon stupanja na snagu te odluke u državi članici o kojoj je riječ – koje spajanje obitelji između turskog radnika koji zakonito boravi u toj državi članici i njegova bračnog druga uvjetuje time da taj radnik položi ispit kojim se potvrđuje određena razina poznavanja službenog jezika navedene države članice – čini „novo ograničenje” u smislu te odredbe. Takvo se ograničenje ne može opravdati ciljem osiguravanja uspješne integracije tog bračnog druga, s obzirom na to da se tim zakonodavstvom nadležnim tijelima ne omogućuje da uzmu u obzir ni vlastite mogućnosti integracije tog bračnog druga ni druge čimbenike, osim uspješnog polaganja takvog ispita, koji potvrđuju stvarnu integraciju navedenog radnika u dotičnoj državi članici i, prema tome, njegovu mogućnost da pomogne svojem bračnom drugu da se u njoj integrira.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: danski