CELEX: 62020CJ0332
Zahtjev za prethodnu odluku
Ugovori o javnoj nabavi
Ugovori o koncesiji
Osnivanje društva s mješovitim kapitalom
Dodjela tom društvu upravljanja ,integriranom obrazovnom uslugom’
Odabir privatnog partnera u postupku javne nabave
Direktiva 2014/23/EU
Članak 38.
Direktiva 2014/24/EU
Članak 58.
Primjenjivost
Kriteriji in house
Zahtjev da privatni partner u kapitalu društva s mješovitim kapitalom ima najmanji udio
Neizravni udio javnog naručitelja u kapitalu privatnog partnera
Kriteriji odabira

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 30. Direktive 2014/23/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o dodjeli ugovorâ o koncesiji (
SL 2014., L 94, str. 1
. i ispravci
SL 2015., L 114, str. 24
.,
SL 2018., L 82, str. 17
. i
SL 2018., L 181, str. 88
.), kako je izmijenjena Delegiranom uredbom Komisije (EU) 2017/2366 od 18. prosinca 2017. (
SL 2017., L 337, str. 21
.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2014/23), kao i članaka 12. i 18. Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ (
SL 2014., L 94, str. 65
. i ispravci
SL 2015., L 275, str. 68
.,
SL 2016., L 311, str. 26
. i
SL 2020., L 406, str. 67
.), kako je izmijenjena Delegiranom uredbom Komisije (EU) 2017/2365 od 18. prosinca 2017. (
SL 2017., L 337, str. 19
.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 2014/24), u vezi s člankom 107. UFEU‑a.
Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između društava Roma Multiservizi SpA i Rekeep SpA te Roma Capitale (Grad Rim, Italija) i tijela Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Tijelo za tržišno natjecanje i tržište, Italija) u pogledu odluke tog grada da iz postupka dodjele ugovora isključi udruženje koje su predvidjeli Roma Multiservizi i Rekeep.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2014/23
Člankom 3. Direktive 2014/23 određuje se:
„1.   Javni naručitelji i naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i bez diskriminacije te djeluju na transparentan i razmjeran način.
Koncept postupka dodjele koncesije, uključujući procjenu vrijednosti, nije osmišljen s namjerom da ga se isključi iz područja primjene ove Direktive ili da se određenim gospodarskim subjektima ili određenim radovima, robi ili uslugama nepravedno daje prednost ili da ih se stavlja u nepovoljan položaj.
2.   Javni naručitelji i naručitelji za cilj imaju osiguravanje transparentnosti postupka dodjele i izvršavanja ugovora, pridržavajući se pritom članka 28.”
Člankom 5. te direktive predviđa se:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
1.
,koncesije' znači koncesije radova ili koncesije usluga, kako je definirano u točkama (a) i (b):
[…]
(b)
,koncesija usluga’ znači ugovor kojim se ostvaruje novčani interes, a sklapa se u pisanom obliku posredstvom kojeg jedan javni naručitelj ili naručitelj ili više njih povjeravaju pružanje usluga ili upravljanje uslugama koje nisu izvođenje radova iz točke (a) jednom gospodarskom subjektu ili više njih čija se naknada sastoji isključivo od prava na iskorištavanje usluga koje su predmet ugovora ili od tog prava i plaćanja.
Dodjela koncesije radova ili usluga uključuje prijenos na koncesionara operativnog rizika u iskorištavanju tih radova ili usluga koji obuhvaća rizik potražnje ili rizik ponude ili oboje. Smatra se da koncesionar preuzima operativni rizik kada se, u normalnim uvjetima rada, ne jamči nadoknada ulaganja ili troškova nastalih u izvođenju radova ili pružanju usluga koje su predmet koncesije. Dio rizika prenesen na koncesionara uključuje stvarno izlaganje nepredvidivim promjenama tržišta, tako da bilo kakav potencijalni procijenjeni gubitak koji je pretrpio koncesionar nije tek nominalan i zanemariv.
[…]”
U članku 8. stavku 1. navedene direktive navodi se:
„Ova se Direktiva primjenjuje na koncesije čija je vrijednost jednaka ili veća od 5548000 [eura].”
Članak 10. stavak 3. te direktive glasi kako slijedi:
„Ova Direktiva ne primjenjuje se na koncesije usluga zračnog prometa koje se temelje na dodjeli dozvole za upravljanje u smislu Uredbe (EZ) br. 1008/2008 Europskog parlamenta i Vijeća [od 24. rujna 2008. o zajedničkim pravilima za obavljanje zračnog prijevoza u Zajednici (
SL 2008., L 293, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 8., str. 164.)] ili za usluge javnog prijevoza putnika u smislu Uredbe (EZ) br. 1370/2007 [Europskog parlamenta i Vijeća od 23. listopada 2007. o uslugama javnog željezničkog i cestovnog prijevoza putnika i stavljanju izvan snage uredaba Vijeća (EEZ) br. 1191/69 i (EEZ) br. 1107/70 (
SL 2007., L 315, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 7., svezak 13., str. 96. i ispravak
SL 2021., L 48, str. 5
.)].”
U skladu s člankom 17. Direktive 2014/23:
„1.   Koncesija koju javni naručitelj ili naručitelj dodijeli kako je navedeno u članku 7. stavku 1. točki (a) drugoj pravnoj osobi na temelju privatnog ili javnog prava ne spada u područje primjene ove Direktive ako su ispunjeni svi sljedeći uvjeti:
(a)
nad tom pravnom osobom javni naručitelj ili naručitelj izvršava kontrolu sličnu onoj koju provodi nad svojim poslovnim jedinicama;
(b)
kontrolirana pravna osoba ulaže više od 80 % svojih djelatnosti u izvršavanje zadataka koje joj je povjerio javni naručitelj ili naručitelj koji nad njom provodi kontrolu ili koje su joj povjerile druge pravne osobe nad kojima taj javni naručitelj ili naručitelj provodi kontrolu; i
(c)
nema izravnog učešća privatnog kapitala u pravnoj osobi pod kontrolom osim sudjelovanja privatnog kapitala koji nema značajke kontroliranja i blokiranja, a koji se zahtijeva nacionalnim zakonodavnim odredbama, u skladu s Ugovorima, i koji ne vrši odlučujući utjecaj na pravnu osobu pod kontrolom.
Smatra se da javni naručitelj ili naručitelj kako je navedeno u članku 7. stavku 1. točki (a) nad pravnom osobom provodi kontrolu sličnu onoj koju provodi nad svojim poslovnim jedinicama u smislu ovog stavka prvog podstavka točke (a), ako ima presudan utjecaj i na strateške ciljeve i na važne odluke pravne osobe nad kojom se provodi kontrola. Tu kontrolu također može provoditi i druga pravna osoba nad kojom javni naručitelj ili naručitelj na isti način provodi kontrolu.
[…]
4.   Ugovor koji je sklopljen isključivo između dvaju ili više javnih naručitelja ili naručitelja kako je navedeno u članku 7. stavku 1. točki (a) ne spada u područje primjene ove Direktive ako su ispunjeni svi sljedeći uvjeti:
(a)
ugovor utvrđuje ili uspostavlja suradnju između uključenih javnih naručitelja ili naručitelja s ciljem osiguravanja da se tražene javne usluge pružaju s ciljem ostvarivanja njihovih zajedničkih ciljeva;
(b)
ta je suradnja uspostavljena isključivo na temelju potreba vezanih uz javne interese; i
(c)
sudjelujući javni naručitelji ili naručitelji na otvorenom tržištu izvršavaju manje od 20 % djelatnosti na koje se odnosi suradnja.
[…]”
Člankom 19. te direktive određuje se:
„Koncesije za društvene i druge posebne usluge navedene u Prilogu IV. koje spadaju u područje primjene ove Direktive podliježu samo obvezama iz članka 31. stavka 3. i članaka 32., 46. i 47.”
Člankom 20. stavkom 1. navedene direktive predviđa se:
„Koncesije čiji su predmet i radovi i usluge dodjeljuju se u skladu s odredbama primjenjivim na vrstu koncesije usluge koja karakterizira glavni predmet dotičnog ugovora.
U slučaju mješovitih koncesija koje se dijelom sastoje od socijalnih i drugih posebnih usluga nabrojenih u Prilogu IV. a dijelom od drugih usluga, glavni predmet odredit će se sukladno tome koja je od procijenjenih vrijednosti tih usluga viša.”
U članku 30. Direktive 2014/23 navodi se:
„1.   Javni naručitelj ili naručitelj imaju slobodu u organiziranju postupka koji prethodi izboru koncesionara, podložno sukladnosti s ovom Direktivom.
2.   Oblik postupka dodjele koncesije mora poštivati načela utvrđena u članku 3. Posebno tijekom postupka dodjele koncesije, javni naručitelj ili naručitelj ne smije davati informacije na diskriminirajući način kojim bi se moglo pogodovati pojedinim natjecateljima ili ponuditeljima u odnosu na druge.
[…]”
Članak 38. stavak 1. Direktive 2014/23 glasi kako slijedi:
„Javni naručitelji i naručitelji dužni su potvrditi uvjete sudjelovanja koji se odnose na stručnu i tehničku sposobnost te na financijski i gospodarski položaj natjecatelja ili ponuditelja na osnovi osobnih izjava, preporuke ili preporuka koje se trebaju dostaviti kao dokaz u skladu sa zahtjevima navedenima u obavijesti o koncesiji, a koji su nediskriminirajući i razmjerni predmetu koncesije. Uvjeti za sudjelovanje moraju biti povezani i razmjerni potrebi za osiguranjem sposobnosti koncesionara da izvrši koncesiju, uzimajući u obzir predmet koncesije i svrhu osiguravanja istinskog nadmetanja.”
Direktiva 2014/24
U skladu s uvodnom izjavom 32. Direktive 2014/24:
„Ugovori o javnoj nabavi dodijeljeni pravnim osobama pod kontrolom ne bi trebali biti podložni primjeni postupaka previđenih ovom Direktivom ako javni naručitelj nad tom pravnom osobom izvršava kontrolu sličnu onoj koju izvršava nad vlastitim poslovnim jedinicama, pod uvjetom da pravna osoba pod kontrolom izvršava najmanje 80 % svojih aktivnosti u okviru izvršavanja zadaća koje mu je povjerio javni naručitelj koji nad njim provodi kontrolu ili druge pravne osobe nad kojima taj javni naručitelj provodi kontrolu, bez obzira na korisnike predmeta ugovora.
Izuzeće se ne bi trebalo proširiti na slučajeve kada privatni gospodarski subjekt izravno sudjeluje u kapitalu pravne osobe pod kontrolom budući da bi u takvim slučajevima dodjela ugovora o javnoj nabavi bez natjecateljskog postupka pružila privatnom gospodarskom subjektu koji sudjeluje s kapitalom u pravnoj osobi pod kontrolom nepoštenu prednost pred njegovim konkurentima. Međutim, s obzirom na osobite značajke javnih tijela s obaveznim sudjelovanjem, poput organizacija koje su odgovorne za upravljanje ili izvršavanje određenih javnih usluga, to se ne bi trebalo primjenjivati na slučajeve u kojima je sudjelovanje određenih privatnih gospodarskih subjekata u kapitalu pravnih osoba pod kontrolom obavezno na temelju nacionalnih zakonodavnih odredbi u skladu s Ugovorima, pod uvjetom da takvo sudjelovanje nema značajke kontroliranja i blokiranja te ne omogućuje odlučujući utjecaj na odluke pravne osobe pod kontrolom. Nadalje bi trebalo pojasniti da je odlučujući element samo izravno privatno sudjelovanje u kontroliranoj pravnoj osobi. Dakle, kada postoji udio privatnog kapitala u javnom naručitelju ili javnim naručiteljima koji provode kontrolu, to ne isključuje dodjelu ugovora o javnoj nabavi pravnoj osobi pod kontrolom, bez primjene postupaka koje predviđa ova Direktiva budući da takvi udjeli ne utječu negativno na tržišno natjecanje među privatnim gospodarskim subjektima.
Također bi trebalo pojasniti da bi javni naručitelji poput javnopravnih tijela koji bi mogli imati udio privatnog kapitala trebali biti u situaciji korištenja izuzeća za horizontalnu suradnju. Zbog toga, ako su ispunjeni svi drugi zahtjevi u odnosu na horizontalnu suradnju, trebalo bi proširiti izuzeće horizontalne suradnje na takve javne naručitelje kada se ugovor sklapa samo između javnih naručitelja.”
Člankom 2. stavkom 1. te direktive određuje se:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
9.
,ugovori o javnoj nabavi usluga’ znači ugovori o javnoj nabavi čiji je predmet pružanje usluga osim onih iz točke 6.;
[…]”
Člankom 3. navedene direktive predviđa se:
„1.   Stavak 2. primjenjuje se na mješovite ugovore čiji predmet su različite vrste nabave obuhvaćene ovom Direktivom.
Stavci od 3. do 5. primjenjuju se na mješovite ugovore čiji je predmet nabava obuhvaćena ovom Direktivom i nabava obuhvaćena drugim pravnim režimima.
2.   Ugovori čiji su predmet dvije ili više vrsta nabave (radova, usluga ili roba) dodjeljuju se u skladu s odredbama primjenjivim na vrstu nabave koja je glavni predmet određenog ugovora.
U slučaju mješovitih ugovora čiji su predmet djelomično usluge u smislu glave III. poglavlja I. te djelomično ostale usluge, ili mješovitih ugovora koji se sastoje djelomično od usluga i djelomično od robe, glavni se predmet ugovora određuje na temelju najveće procijenjene vrijednosti tih usluga ili robe.
3.   Kada su različiti dijelovi određenog ugovora objektivno odvojivi, primjenjuje se stavak 4. Kada različiti dijelovi određenog ugovora objektivno nisu odvojivi, primjenjuje se stavak 6.
Kada je dio određenog ugovora obuhvaćen člankom 346. UFEU‑a ili Direktivom 2009/81/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o usklađivanju postupaka nabave za određene ugovore o radovima, ugovore o nabavi robe i ugovore o uslugama koje sklapaju javni naručitelji ili naručitelji u području obrane i sigurnosti te izmjeni direktiva 2004/17/EZ i 2004/18/EZ (
SL 2009., L 216, str. 76
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 6., svezak 1., str. 236.)], primjenjuje se članak 16. ove Direktive.
4.   U slučaju ugovora čiji je predmet nabava obuhvaćena ovom Direktivom te nabava koja nije obuhvaćena ovom Direktivom, javni naručitelji mogu odlučiti dodijeliti zasebne ugovore za zasebne dijelove ili dodijeliti jedinstveni ugovor. Ako javni naručitelji odluče dodijeliti zasebne ugovore za zasebne dijelove, odluka o tome koji pravni režim se odnosi na svaki od zasebnih ugovora donosi se na temelju značajki određenog zasebnog dijela.
Ako javni naručitelji odluče dodijeliti jedinstveni ugovor, ova se Direktiva primjenjuje, osim ako je drugačije propisano člankom 16., na mješoviti ugovor koji je u tu svrhu sklopljen, neovisno o vrijednosti dijelova koji bi inače spadali pod različite pravne režime i neovisno o tome kojem pravnom režimu bi ti dijelovi inače podlijegali.
U slučaju mješovitih ugovora koji sadrže elemente ugovora o nabavi robe, radovima i uslugama te koncesija, mješoviti se ugovor dodjeljuje u skladu s ovom Direktivom, pod uvjetom da je procijenjena vrijednost dijela ugovora koji predstavlja ugovor obuhvaćen ovom Direktivom, izračunata u skladu s člankom 5., jednaka ili veća od relevantnog praga određenog u članku 4.
5.   U slučaju ugovora čiji je predmet nabava obuhvaćena ovom Direktivom te nabava vezana uz obavljanje djelatnosti koja podliježe Direktivi 2014/25/EU [Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o nabavi subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga i stavljanju izvan snage Direktive 2004/17/EZ (
SL 2014., L 94, str. 243
.)], primjenjiva pravila, neovisno o stavku 4. ovog članka, utvrđuju se u skladu s člancima 5. i 6. Direktive [2014/25].
6.   Kada se različiti dijelovi određenog ugovora objektivno ne mogu razdvojiti, primjenjivi pravni režim određuje se na temelju glavnog predmeta tog ugovora.”
U članku 4. te direktive navodi se:
„Ova Direktiva primjenjuje se u slučaju nabava za čiju se vrijednost, bez poreza na dodanu vrijednost (PDV), procjenjuje da je jednaka ili veća od sljedećih pragova:
[…]
(b)
144000 [eura] za ugovore o javnoj nabavi robe ili usluga koje dodjeljuju tijela središnje države te za projektne natječaje koje ta tijela organiziraju; ako ugovore o javnoj nabavi robe dodjeljuju javni naručitelji koji djeluju u području obrane, taj prag primjenjuje se samo na ugovore koji se odnose na proizvode obuhvaćene Prilogom III.;
(c)
221000 [eura] za ugovore o javnoj nabavi robe ili usluga koje dodjeljuju decentralizirani javni naručitelji te projektne natječaje koje ti naručitelji organiziraju; taj prag također se primjenjuje na ugovore o javnoj nabavi robe koje dodjeljuju tijela središnje države koja djeluju u području obrane, ako ti ugovori obuhvaćaju proizvode koji nisu obuhvaćeni Prilogom III.;
(d)
750000 [eura] za ugovore o javnoj nabavi usluga za društvene ili druge posebne usluge navedene u Prilogu XIV.”
Članak 7. Direktive 2014/24 glasi kako slijedi:
„Ova se Direktiva ne primjenjuje na ugovore o javnoj nabavi i projektne natječaje koje, na osnovi Direktive [2014/25], dodjeljuju ili provode javni naručitelji koji obavljaju jednu ili više djelatnosti navedenih u člancima od 8. do 14. te Direktive i koji se dodjeljuju za obavljanje tih djelatnosti […].”
U skladu s člankom 12. te direktive:
„1.   Ugovor o javnoj nabavi koji javni naručitelj dodijeli drugoj pravnoj osobi na temelju privatnog ili javnog prava ne spada u područje primjene ove Direktive ako su ispunjeni svi sljedeći uvjeti:
(a)
nad tom pravnom osobom javni naručitelj obavlja kontrolu sličnu onoj koju provodi nad svojim poslovnim jedinicama;
(b)
pravna osoba pod kontrolom provodi više od 80 % svojih aktivnosti u izvršavanju zadataka koje joj je povjerio javni naručitelj koji nad njom provodi kontrolu ili koje su joj povjerile druge pravne osobe nad kojima taj javni naručitelj provodi kontrolu; i
(c)
nema izravnog učešća privatnog kapitala u pravnoj osobi pod kontrolom osim sudjelovanja privatnog kapitala koji nema značajke kontroliranja i blokiranja, a koji se zahtijeva nacionalnim zakonodavnim odredbama, u skladu s Ugovorima, i koji ne vrši odlučujući utjecaj na pravnu osobu pod kontrolom.
Smatra se da javni naručitelj nad pravnom osobom provodi kontrolu sličnu onoj koju provodi nad svojim poslovnim jedinicama u smislu prvog podstavka točke (a) ako ima presudan utjecaj na strateške ciljeve i na važne odluke pravne osobe nad kojom se provodi kontrola. Takvu kontrolu također može provoditi i drugi subjekt nad kojim javni naručitelj ili naručitelj na isti način provodi kontrolu.
[…]
4.   Ugovor koji je zaključen isključivo između dva ili više javnih naručitelja ne pripada pod područje primjene ove Direktive kada su ispunjeni svi sljedeći uvjeti:
(a)
ugovor utvrđuje ili provodi suradnju između uključenih javnih naručitelja s ciljem osiguravanja da se javne usluge koje oni trebaju pružati pružaju s ciljem ostvarivanja njihovih zajedničkih ciljeva;
(b)
ta je suradnja uspostavljena isključivo na temelju potreba vezanih uz javne interese; i
(c)
sudjelujući javni naručitelji ostvaruju na otvorenom tržištu manje od 20 % aktivnosti na koje se odnosi suradnja.
[…]”
Člankom 18. te direktive određuje se:
„1.   Javni naručitelji se prema gospodarskim subjektima ponašaju jednako i bez diskriminacije te djeluju na transparentan i razmjeran način.
Koncept nabave nije osmišljen s namjerom da je se isključi iz područja primjene ove Direktive ili da se prijetvorno suzi nadmetanje. Smatra se da se nadmetanje prijetvorno sužava kada je koncept nabave osmišljen s namjerom da se određenim gospodarskim subjektima neopravdano da prednost ili ih se stavi u nepovoljan položaj.
2.   Države članice poduzimaju odgovarajuće mjere kako bi osigurale da u izvršavanju ugovora o javnoj nabavi gospodarski subjekti udovoljavaju primjenjivim obvezama u području prava okoliša, socijalnog i radnog prava određenog pravom Unije, nacionalnim pravom, kolektivnim ugovorima ili odredbama međunarodnog prava okoliša, socijalnog i radnog prava popisanim u Prilogu X.”
Člankom 57. navedene direktive predviđa se:
„1.   Javni naručitelji isključuju gospodarskog subjekta iz sudjelovanja u postupku nabave ako utvrde, provjerom u skladu s člankom od 59., 60. i 61., ili na drugi način doznaju da je gospodarski subjekt osuđen pravomoćnom presudom iz nekog od sljedećih razloga:
(a)
sudjelovanje u kriminalnoj organizaciji kako je definirano člankom 2. Okvirne odluke Vijeća 2008/841/PUP [od 24. listopada 2008. o borbi protiv organiziranog kriminala (
SL 2008., L 300, str. 42
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 135.)];
(b)
korupcija, kako je naznačeno u članku 3. Konvencije o borbi protiv korupcije koja uključuje dužnosnike Europskih zajednica ili dužnosnike država članica Europske unije […] i članku 2. stavku 1. Okvirne odluke Vijeća 2003/568/PUP [od 22. srpnja 2003. o borbi protiv korupcije u javnom sektoru (
SL 2003., L 192, str. 54
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 65.)] kao i korupcija kako je definirano u nacionalnom pravu javnog naručitelja ili gospodarskog subjekta;
(c)
prijevara u smislu članka 1. Konvencije koja se odnosi na zaštitu financijskih interesa Europskih zajednica […];
(d)
kazneno djelo terorizma kako je definirano u članku 1. ili kaznena djela povezana s terorističkim aktivnostima kako je definirano u članku 3. Okvirne odluke Vijeća 2002/475/PUP [od 13. lipnja 2002. o suzbijanju terorizma (
SL 2002., L 164, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 214.)] ili poticanje, pomaganje, potpora ili pokušaj počinjenja kaznenog djela, kako je navedeno u članku 4. te Okvirne odluke;
(e)
pranje novca ili financiranje terorizma, kako je definirano u članku 1. Direktive 2005/60/EZ Europskog parlamenta i Vijeća [od 26. listopada 2005. o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca i financiranja terorizma (
SL 2005., L 309, str. 15
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 116.)];
(f)
dječji rad i drugi oblici trgovanja ljudima kako je određeno člankom 2. Direktive 2011/36/EU Europskog parlamenta i Vijeća [od 5. travnja 2011. o sprečavanju i suzbijanju trgovanja ljudima i zaštiti njegovih žrtava te o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2002/629/PUP (
SL 2011., L 101, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 13., str. 180.)].
Obveza za isključenjem gospodarskog subjekta također se primjenjuje ako je osoba osuđena pravomoćnom presudom član upravnog, upravljačkog ili nadzornog tijela tog gospodarskog subjekta ili ima ovlasti reprezentacije, donošenja odluka ili kontrole u njemu.
2.   Gospodarski subjekt isključuje se iz sudjelovanja u postupku nabave ako javni naručitelj dozna da gospodarski subjekt ne poštuje svoje obveze koje se odnose na plaćanje poreza ili doprinosa za socijalno osiguranje i ako je to utvrđeno obvezujućom sudskom ili upravnom odlukom u skladu s pravnim odredbama države u kojoj ima sjedište ili s državama članicama javnog naručitelja.
Nadalje, javni naručitelji mogu isključiti ili države članice mogu od njih zahtijevati da isključe gospodarski subjekt iz sudjelovanja u postupku nabave ako javni naručitelj može odgovarajućim sredstvima dokazati da gospodarski subjekt ne poštuje svoje obveze koje se odnose na plaćanje poreza ili doprinosa socijalnog osiguranja.
Ovaj se stavak više ne primjenjuje nakon što gospodarski subjekt ispuni svoje obveze plaćanja ili nakon što sklopi sporazumnu obvezu o plaćanju poreza ili doprinosa socijalnog osiguranja koje duguje, uključujući, ako je to primjenjivo, sve nastale kamate ili kazne.
[…]
4.   Javni naručitelji mogu isključiti ili države članice mogu od njih zahtijevati da isključe iz sudjelovanja u postupku nabave bilo koji gospodarski subjekt u bilo kojoj od sljedećih situacija:
(a)
ako javni naručitelj može na odgovarajući način dokazati kršenje primjenjivih obveza iz članka 18. stavka 2.;
(b)
ako je gospodarski subjekt u stečaju, insolventan ili u postupku likvidacije, ako njegovom imovinom upravlja stečajni upravitelj ili sud, ako je u nagodbi s vjerovnicima, ako je obustavio poslovne aktivnosti ili je u bilo kakvoj istovrsnoj situaciji koja proizlazi iz sličnog postupka prema nacionalnim zakonima i propisima;
(c)
ako javni naručitelj može dokazati odgovarajućim sredstvima da je gospodarski subjekt kriv za teški profesionalni propust koji dovodi u pitanje njegov integritet;
(d)
ako javni naručitelj ima dovoljno vjerodostojnih pokazatelja da zaključi da je gospodarski subjekt sklopio sporazume s drugim gospodarskim subjektima kojima je cilj narušavanje tržišnog natjecanja;
(e)
ako se sukob interesa u smislu članka 24. ne može učinkovito ukloniti drugim, manje drastičnim mjerama;
(f)
ako se narušavanje tržišnog natjecanja zbog prethodnog sudjelovanja gospodarskog subjekta u pripremu postupka nabave, kako je navedeno u članku 41., ne može ukloniti drugim, manje drastičnim mjerama;
(g)
ako gospodarski subjekt pokaže značajne ili postojane nedostatke tijekom provedbe ključnih zahtjeva iz prethodnog ugovora o javnoj nabavi ili prethodnog ugovora s naručiteljem ili prethodnog ugovora o koncesiji čija je posljedica bila prijevremeni raskid tog prethodnog ugovora, naknada štete ili slične sankcije;
(h)
ako je gospodarski subjekt kriv za ozbiljno pogrešno prikazivanje činjenica pri dostavljanju podataka potrebnih za provjeru odsutnosti razloga za isključenje ili za ispunjenje kriterija za odabir, ako je prikrio takve informacije ili nije u stanju priložiti popratne dokumente u skladu s člankom 59.; ili
(i)
ako je gospodarski subjekt pokušao na nedoličan način utjecati na postupak odlučivanja javnog naručitelja, doći do povjerljivih informacija koje bi mu mogle omogućiti neprimjerenu prednost u postupku nabave ili nemarno pružiti krivu informaciju koja može imati materijalni utjecaj na odluke koje se tiču isključenja, odabira ili dodjele.
Neovisno o prvom podstavku točki (b), države članice mogu zahtijevati ili mogu staviti na raspolaganje mogućnost da javni naručitelj, ne isključi gospodarski subjekt koji se nalazi u jednoj od situacija navedenih u toj točki ako javni naručitelj utvrdi da će dotični gospodarski subjekt biti u sposoban izvršiti ugovor, uzimajući u obzir primjenjiva nacionalna pravila i mjere za nastavak poslovanja u slučaju situacija iz točke (b).
[…]”
U članku 58. iste direktive navodi se:
„1.   Kriteriji za odabir mogu se odnositi na:
(a)
sposobnost za obavljanje profesionalne djelatnosti;
(b)
ekonomsku i financijsku sposobnost;
(c)
tehničku i stručnu sposobnost.
Javni naručitelji mogu gospodarskim subjektima postaviti samo kriterije iz stavaka 2., 3. i 4. kao uvjete za sudjelovanje. Oni ograničavaju uvjete na one koji su primjereni za osiguranje da natjecatelj ili ponuditelj ima pravne i financijske mogućnosti te tehničke i stručne sposobnosti za izvršenje ugovora koji treba dodijeliti. Svi uvjeti moraju biti vezani uz i razmjerni predmetu ugovora.”
[…]
3.   Vezano uz ekonomsku i financijsku sposobnost, javni naručitelji mogu postaviti uvjete kojima se osigurava da gospodarski subjekti imaju ekonomsku i financijsku sposobnost potrebnu za izvršenje ugovora. U tu svrhu javni naručitelji mogu osobito zahtijevati da gospodarski subjekti imaju određeni minimalni godišnji promet, uključujući određeni minimalni promet u području koje je obuhvaćeno ugovorom. Dodatno, javni naručitelji mogu zahtijevati da gospodarski subjekti dostave informacije o svojim godišnjim financijskim izvješćima koje pokazuju omjer između, na primjer imovine i obveza. Mogu zahtijevati i odgovarajuću razinu osiguranja od rizika odgovornosti iz djelatnosti.
Minimalni godišnji promet koji se traži od gospodarskih subjekata ne smije prelaziti dvostruku vrijednost od procijenjene vrijednosti ugovora, osim u opravdanim slučajevima poput onih vezanih uz posebne rizike koji su povezani s prirodom radova, usluga ili robe. Javni naručitelj navodi glavne razloge za takve zahtjeve u dokumentaciji o nabavi ili u pojedinačnom izvješću iz članka 84.
Omjer između, na primjer imovine i obveza može se uzeti u obzir ako javni naručitelj za njih odredi metode i kriterije u dokumentaciji o nabavi. Takve metode i kriteriji su transparentni, objektivni i nediskriminirajući.
Ako je ugovor podijeljen na grupe, ovaj članak primjenjuje se na svaku pojedinačnu grupu. Međutim, javni naručitelj može odrediti minimalni godišnji promet koji se traži od gospodarskih subjekata upućivanjem na skupine grupa u slučaju da uspješni ponuditelj dobije nekoliko grupa koje se izvršavaju u isto vrijeme.
Kod dodjele ugovora temeljenih na okvirnom sporazumu po ponovnoj provedbi nadmetanja, uvjet za maksimalni godišnji promet iz drugog podstavka ovog stavka izračunava se na temelju očekivane maksimalne veličine određenih ugovora koji će se izvršavati u isto vrijeme ili, ako se to ne zna, na temelju procijenjene vrijednosti okvirnog sporazuma. U slučaju dinamičkih sustava nabave, maksimalni godišnji promet iz drugog podstavka izračunava se na temelju očekivane maksimalne veličine određenih ugovora koje treba dodijeliti na temelju tog sustava.
[…]”
Članak 74. Direktive 2014/24 glasi kako slijedi:
„Ugovori o javnoj nabavi za društvene i druge posebne usluge navedene u Prilogu XIV. dodjeljuju se u skladu s ovim poglavljem ako je vrijednost ugovora jednaka ili veća od praga navedenog u članku 4. točki (d).”
Direktiva 2014/25
U skladu s člankom 6. stavkom 2. Direktive 2014/25:
„Na ugovor kojim se namjerava obuhvatiti nekoliko djelatnosti primjenjuju se pravila koja se primjenjuju na djelatnost za koju je on prvenstveno namijenjen.”
Člankom 11. te direktive određuje se:
„Ova se Direktiva primjenjuje na djelatnosti koje se odnose na pružanje mreža ili upravljanje mrežama koje pružaju uslugu javnosti u području prijevoza željeznicom, automatiziranim sustavima, tramvajem, trolejbusom, autobusom ili žičarom.
Što se tiče prijevoznih usluga, smatra se da mreža postoji ako se usluga pruža pod poslovnim uvjetima koje je utvrdilo nadležno tijelo države članice, kao što su uvjeti o linijama koje se trebaju pružiti, kapacitetu koji se treba staviti na raspolaganje ili učestalosti usluge.”
Talijansko pravo
U članku 5. stavku 9. decreta legislativo n. 50 – Attuazione delle direttive 2014/23/UE, 2014/24/UE e 2014/25/UE sull’aggiudicazione dei contratti di concessione, sugli appalti pubblici e sulle procedure d’appalto degli enti erogatori nei settori dell’acqua, dell’energia, dei trasporti e dei servizi postali, nonche’ per il riordino della disciplina vigente in materia di contratti pubblici relativi a lavori, servizi e forniture (Zakonodavna uredba br. 50 o prenošenju direktiva 2014/23/EU, 2014/24/EU i 2014/25/EU o dodjeli ugovorâ o koncesiji, o javnoj nabavi i o nabavi subjekata koji djeluju u sektoru vodnog gospodarstva, energetskom i prometnom sektoru te sektoru poštanskih usluga te reorganizaciji propisa u području javne nabave radova, usluga i robe) od 18. travnja 2016. (redovni dodatak GURI‑ju br. 91 od 19. travnja 2016., u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 50/2016) navodi se:
„Ako važeće odredbe dopuštaju osnivanje društava s mješovitim kapitalom za izvođenje javnih radova i upravljanje njima ili za organizaciju i upravljanje uslugom od općeg interesa, privatnog partnera treba odabrati u okviru postupka javne nabave”.
Člankom 4. decreta legislativo n. 175 – Testo unico in materia di società a partecipazione pubblica (Zakonodavna uredba br. 175 o jedinstvenom tekstu u području društava u čijem kapitalu udjele ima javni sektor) od 19. kolovoza 2016. (GURI br. 210 od 8. rujna 2016., u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 175/2016”) predviđa se da ciljevi koje javna upravna tijela nastoje ostvariti osnivanjem društava u čijem kapitalu imaju udjele podliježu dvostrukom ograničenju predmeta. S jedne strane, treba biti riječ o društvima čije su djelatnosti prijeko potrebne za ostvarivanje institucionalnih ciljeva predmetnog javnog tijela. S druge strane, djelatnosti koje će se obavljati trebaju biti obuhvaćene onima koje su izričito navedene u stavku 2. tog članka, odnosno, među ostalim, obavljanjem usluge od općeg interesa, uključujući izradu i upravljanje mrežama i uređajima koji služe navedenim uslugama te organizaciju i upravljanje uslugom od općeg interesa na temelju ugovora o partnerstvu iz članka 180. Zakonodavne uredbe br. 50/2016 s poduzetnikom odabranim u skladu s uvjetima predviđenima u članku 17. stavcima 1. i 2. Zakonodavne uredbe br. 175/2016.
Člankom 7. stavkom 5. Zakonodavne uredbe br. 175/2016 zahtijeva se da se privatni partneri prethodno utvrđuju postupkom javne nabave u skladu s člankom 5. stavkom 9. Zakonodavne uredbe br. 50/2016.
Članak 17. stavak 1. Zakonodavne uredbe br. 175/2016 glasi kako slijedi:
„U javno‑privatnim društvima s mješovitim kapitalom postotak udjela privatnog subjekta ne smije biti manji od 30 % i odabir tog subjekta odvija se postupkom javne nabave u skladu s člankom 5. stavkom 9. [Zakonodavne uredbe br. 50/2016] i istodobno ima za cilj da privatni partner upiše ili stječe udio te dodjelu ugovora o nabavi ili koncesiji čiji su isključivi predmet djelatnosti društva s mješovitim kapitalom.”
U skladu s člankom 17. stavkom 2. Zakonodavne uredbe br. 175/2016:
„[Privatni partner] treba ispunjavati uvjete o kvalifikaciji koje propisuju pravna pravila zakona ili drugog propisa u odnosu na uslugu za koju je društvo osnovano […].”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Grad Rim je 4. rujna 2018. pokrenuo postupak javne nabave kako bi, s jedne strane, odabrao partnera za osnivanje društva s mješovitim kapitalom i, s druge strane, dodijelio tom društvu upravljanje „integriranom obrazovnom uslugom” u iznosu od 277479616,21 eura. U skladu s dokumentacijom za nadmetanje, Grad Rim trebao je imati 51 % udjela u kapitalu navedenog društva, dok je preostalih 49 % trebao steći njegov partner, pri čemu se od potonjeg partnera tražilo i da snosi cjelokupni rizik poslovanja.
Jedinu ponudu podnijelo je udruženje u osnivanju koje su činili društva Roma Multiservizi i Rekeep. Predviđalo se da Rekeep ima 10 % udjela u tom udruženju kao zastupnik, a Roma Multiservizi 90 % kao vodeće društvo, te da u kapitalu društva s mješovitim kapitalom koje će se osnovati s Gradom Rimom ta dva društva sudjeluju razmjerno svojem udjelu u tom udruženju.
Društvo Roma Multiservizi, koje je 1994. osnovao Grad Rim, u 51-postotnom je vlasništvu društva AMA SpA, dok je ostatak njegova kapitala u vlasništvu društava Rekeep i La Veneta Servizi SpA. Kapital društva AMA u cijelosti je pak u vlasništvu tog grada.
Udruženje u osnivanju koje čine Roma Multiservizi i Rekeep 1. ožujka 2019. isključeno je iz postupka koji je u tijeku jer bi Grad Rim, s obzirom na to da AMA ima udio u kapitalu društva Roma Multiservizi, zapravo imao udio od 73,5 % u kapitalu društva s mješovitim kapitalom koje bi osnovalo to udruženje, što stoga prelazi granicu od 51 % utvrđenu u postupku javne nabave, a udio poduzetničkog kapitala u tom društvu koji drže privatni subjekti snizio bi se ispod praga od 49 %.
Društva Rekeep i Roma Multiservizi osporavala su tu odluku pred Tribunaleom amministrativo regionale per il Lazio (Okružni upravni sud za Lacij, Italija). Taj je sud odbio njihove tužbe dvjema presudama od 18. lipnja 2019.
Društva Roma Multiservizi i Rekeep podnijela su žalbu protiv tih dviju presuda sudu koji je uputio zahtjev.
Tijekom žalbenog postupka Grad Rim je nakon pregovaračkog postupka pružanje „integrirane obrazovne usluge” dodijelio društvu Consorzio Nazionale Servizi Soc. coop. (CNS). Sud koji je uputio zahtjev suspendirao je tu dodjelu.
U svojem zahtjevu za prethodnu odluku Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) ističe, kao prvo, da u skladu s primjenjivim nacionalnim propisom, kada je cilj društava s mješovitim kapitalom izvođenje javnih radova ili organizacija i upravljanje uslugom od općeg interesa na temelju ugovora o partnerstvu s poduzetnikom odabranim u skladu s uvjetima predviđenima u članku 17. stavcima 1. i 2. Zakonodavne uredbe br. 175/2016, udio privatnog subjekta ne smije biti manji od 30 % i odabir tog privatnog partnera treba izvršiti u okviru postupka javne nabave.
Sud koji je uputio zahtjev u tom pogledu ističe da pred njim nije osporena zakonitost najvećeg udjela javnog naručitelja u društvu s mješovitim kapitalom i da se od njega samo traži da ispita treba li uzeti u obzir neizravni udio Grada Rima u kapitalu društva Roma Multiservizi kako bi se utvrdilo je li se to ograničenje poštovalo.
Kao drugo, prema mišljenju tog suda, izravna dodjela usluge društvu s mješovitim kapitalom u skladu je, kao takva, s pravom Unije pod uvjetom, s jedne strane, da se postupak javne nabave, organiziran u svrhu odabira privatnog partnera javnog naručitelja u društvu ponuditelju, odvija uz poštovanje članaka 49. i 56. UFEU‑a, kao i načelâ jednakog postupanja, nediskriminacije i transparentnosti te, s druge strane, da su kriteriji za odabir tog privatnog partnera povezani ne samo s njegovim ulogom u kapitalu, nego i s njegovim tehničkim sposobnostima i značajkama njegove ponude s obzirom na posebne usluge koje treba pružiti, tako da se može smatrati da odabir ponuditelja neizravno proizlazi iz odabira partnera javnog naručitelja. Taj bi partner stoga trebao biti primjeren operativni partner, a ne samo dioničar čije se sudjelovanje opravdava upravo nedostatkom potrebnih sposobnosti u javnoj upravi kojima raspolaže privatni partner.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, kako bi osigurao takvu primjerenost, talijanski je zakonodavac minimalni prag privatnog udjela u društvima s mješovitim kapitalom utvrdio na 30 %. Pojašnjava da gornja granica od 70 % javnog udjela u takvim društvima odgovara pragu iznad kojeg djelatnost tih društava može štetno utjecati na tržišno natjecanje, pri čemu predmetnom tržištu oduzima privlačnost, a privatnom partneru omogućuje da pretjerano ograniči gospodarski rizik svojeg udjela u navedenim društvima.
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev ističe da, ako postotak udjela partnera javnog naručitelja u kapitalu društva s mješovitim kapitalom treba izračunati uzimajući u obzir samo pravni oblik tog partnera, isključenje udruženja koje su predvidjeli društva Roma Multiservizi i Rekeep iz postupka dodjele o kojem je riječ u glavnom postupku nije opravdano. Suprotno tomu, ako je trebalo uzeti u obzir neizravni udio Grada Rima u kapitalu društva Roma Multiservizi, udio privatnog partnera koji proizlazi iz udjela udruženja koje su predvidjeli društva Roma Multiservizi i Rekeep u društvu s mješovitim kapitalom, koji je formalno utvrđen na 49 %, zapravo bi iznosio 26,5 %, čime bi se stvorila situacija neučinkovitosti tržišta i došlo bi do povrede načela tržišnog natjecanja jer bi taj partner mogao nepošteno iskoristiti prednosti od javnog udjela i tako osigurati održiv profitabilni položaj.
U tim je okolnostima Consiglio di Stato (Državno vijeće, Italija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li u skladu s pravom [Unije] i pravilnim tumačenjem uvodnih izjava 14. i 32. kao i članaka 12. i 18. Direktive 2014/24 i članka 30. Direktive 2014/23, također s obzirom na članak 107. UFEU‑a, to što u svrhu određivanja minimalne visine udjela privatnog partnera od 30 % u kapitalu javno‑privatnog društva u osnivanju s mješovitim kapitalom, koju nacionalni zakonodavac smatra primjerenom u skladu s načelima (prava Europske unije) koja je utvrdila sudska praksa Unije, treba uzeti u obzir isključivo formalni odnosno dokumentarni sastav kapitala takvog privatnog partnera, odnosno, može li, ili čak mora li, javni naručitelj koji provodi postupak javne nabave uzeti u obzir i svoje neizravne udjele u kapitalu privatnog partnera koji se natječe u postupku?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora na prethodno pitanje, je li u skladu s načelima [prava Unije], konkretno s načelom tržišnog natjecanja, proporcionalnosti i primjerenosti, to što javni naručitelj koji provodi postupak javne nabave može iz postupka isključiti privatnog partnera koji se natječe u postupku, čiji je stvarni udio u javno‑privatnom društvu u osnivanju s mješovitim kapitalom, zbog utvrđenog izravnog ili neizravnog udjela javnog sektora u kapitalu, zapravo manji od 30 %?”
O prethodnim pitanjima
Dopuštenost prethodnih pitanja
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, na pitanja koja se odnose na pravo Unije primjenjuje se pretpostavka relevantnosti. Sud može odbiti odgovoriti na prethodno pitanje nacionalnog suda samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na postavljena pitanja (presude od 15. prosinca 1995., Bosman,
C‑415/93
,
EU:C:1995:463
, t.
59.
i
61.
i od 25. studenoga 2021., État luxembourgeois (Informacije o skupini poreznih obveznika),
C‑437/19
,
EU:C:2021:953
, t.
81.
).
Potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se ona temelje. Usto, u odluci kojom se upućuje prethodno pitanje moraju biti navedeni točni razlozi koji su nacionalni sud naveli da postavi pitanje o tumačenju prava Unije i da ocijeni nužnim upućivanje prethodnog pitanja Sudu (presuda od 10. ožujka 2022., Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Sveobuhvatno zdravstveno osiguranje),
C‑247/20
,
EU:C:2022:177
, t.
75.
i navedena sudska praksa).
Međutim, sud koji je uputio zahtjev ne objašnjava ni razloge zbog kojih smatra da valja tumačiti članak 107. UFEU‑a ni vezu koju uspostavlja između te odredbe i nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku.
Suprotno tomu, za razliku od onog što tvrdi CNS, sud koji je uputio zahtjev, s jedne strane, dovoljno precizno utvrđuje odredbe Direktive 2014/23 i Direktive 2014/24 čije tumačenje traži i, s druge strane, ne traži od Suda da primijeni pravo Unije na glavni postupak.
Iz prethodno navedenog proizlazi da su prethodna pitanja dopuštena, osim što se tiče prvog od tih pitanja u dijelu u kojem se odnosi na tumačenje članka 107. UFEU‑a.
Meritum
Spor o kojem je riječ u glavnom postupku odnosi se na isključenje udruženja koje su predvidjeli društva Roma Multiservizi i Rekeep iz postupka koji je pokrenut 4. rujna 2018. i koji je, prije nego što je Grad Rim od njega odustao upravo zbog isključenja tog udruženja koje je jedino podnijelo ponudu, bio namijenjen sklapanju sporazuma čiji je cilj, s jedne strane, osnovati društvo s mješovitim kapitalom s gospodarskim subjektom koji odabere taj grad i, s druge strane, povjeriti tom društvu pružanje niza dodatnih usluga školskih aktivnosti u užem smislu, koje u biti čine usluge opće pomoći, održavanja, čišćenja, dostave i pomoći u namjenskom školskom prijevozu. Iz toga slijedi da je cilj takvog postupka sklapanje mješovitog ugovora.
Osim toga, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je Grad Rim smatrao da bi, da je s udruženjem koje su predvidjeli društva Roma Multiservizi i Rekeep osnovao društvo s mješovitim kapitalom o kojem je riječ u glavnom postupku, zapravo imao udio od 73,5 % u kapitalu tog društva iako se relevantnim nacionalnim propisom najveći udio koji javni naručitelj može imati u kapitalu takvog društva ograničava na 70 % i iako se udio tog grada u kapitalu navedenog društva u dokumentaciji za nadmetanje koju je pripremio taj grad utvrđuje na 51 %.
Međutim, Grad Rim nije utvrdio da bi zapravo imao udio od 73,5 % u kapitalu društva s mješovitim kapitalom u osnivanju jer je uzeo u obzir činjenicu da jedno od njegovih društava kćeri, odnosno društvo AMA koje je u njegovu stopostotnom vlasništvu, ima udio od 51 % u kapitalu društva Roma Multiservizi.
Usto, iz zahtjeva za prethodnu odluku i odgovora na pitanja koja je postavio Sud proizlazi da je isključenje udruženja koje su predvidjeli društva Roma Multiservizi i Rekeep iz postupka o kojem je riječ u glavnom postupku, opravdano barem nemogućnošću da se, da je Grad Rim odabrao to udruženje, poštuje gornja granica udjela tog grada u kapitalu društva s mješovitim kapitalom koja se utvrđuje relevantnim nacionalnim propisom i nemogućnošću da se poštuje strože ograničenje takvog udjela koji se predviđa dokumentacijom za nadmetanje.
Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, dovoljno je stoga ispitati protivi li se pravu Unije to da, kako bi se ispitalo je li se poštovalo to ograničenje, javni naručitelj uzme u obzir i svoj neizravni udio u kapitalu gospodarskog subjekta koji je izrazio interes da postane njegov partner.
S obzirom na navedeno, valja smatrati da svojim dvama prethodnim pitanjima, koje valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2014/24 i Direktivu 2014/23 tumačiti na način da javni naručitelj ne može isključiti gospodarski subjekt iz postupka čiji je cilj, s jedne strane, osnovati društvo s mješovitim kapitalom i, s druge strane, dodijeliti tom društvu ugovor o uslugama kada to isključenje opravdava činjenica da bi se zbog neizravnog udjela tog javnog naručitelja u kapitalu tog gospodarskog subjekta zapravo prekoračio najveći udio navedenog javnog naručitelja u kapitalu tog društva, koji je utvrđen u dokumentaciji za nadmetanje, ako za svojeg partnera odabere taj gospodarski subjekt.
Pravni režim primjenjiv na ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku
Kao prvo, najprije valja podsjetiti na to da, ako javni naručitelj i privatni gospodarski subjekt osnivaju zajedničko poduzeće, ono kao takvo nije obuhvaćeno pravilima prava Unije koja se odnose na javnu nabavu ili koncesije usluga. S obzirom na to, potrebno je osigurati da kapitalna transakcija zapravo ne prikriva dodjelu privatnom partneru ugovora koji se mogu kvalificirati kao „ugovori o javnoj nabavi” ili „ugovori o koncesiji”. Osim toga, činjenicom da privatni subjekt i javni naručitelj surađuju u okviru subjekta s mješovitim kapitalom ne može se opravdati nepoštovanje tih pravila prilikom dodjele ugovora o javnoj nabavi ili ugovora o koncesiji usluga tom privatnom subjektu ili subjektu s mješovitim kapitalom (vidjeti u tom smislu presudu od 22. prosinca 2010., Mehiläinen i Terveystalo Healthcare,
C‑215/09
,
EU:C:2010:807
, t.
33.
i
34.
).
Nadalje, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti naglasio u točkama 57. do 59. svojeg mišljenja, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, kao i iz odgovora na pitanja koja je postavio Sud, proizlazi da posebnosti mješovitog ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku zahtijevaju da se oba dijela tog ugovora sklope s jednim partnerom koji, kao što se to nalaže u dokumentaciji za nadmetanje, ima financijsku sposobnost potrebnu za stjecanje 49 % kapitala društva s mješovitim kapitalom u osnivanju te financijsku i tehničku sposobnost potrebnu da u praksi preuzme pružanje svih dodatnih usluga školskih aktivnosti Grada Rima. Iz toga slijedi, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, da su oba dijela ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku nerazdvojivo povezana i čine nedjeljivu cjelinu (vidjeti u tom smislu presudu od 6. svibnja 2010., Club Hotel Loutraki i dr.,
C‑145/08 i C‑149/08
,
EU:C:2010:247
, t.
53.
i
54.
).
Naime, u takvom slučaju transakciju o kojoj je riječ treba ispitati kao jedinstvenu cjelinu u svrhu njezine pravne kvalifikacije i treba je ocijeniti s obzirom na pravila koja definiraju dio koji čini glavni predmet ili odlučujući element (presude od 6. svibnja 2010., Club Hotel Loutraki i dr.,
C‑145/08 i C‑149/08
,
EU:C:2010:247
, t.
48.
i od 22. prosinca 2010., Mehiläinen i Terveystalo Healthcare,
C‑215/09
,
EU:C:2010:807
, t.
36.
).
U tom pogledu iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku i odgovora na pitanja koja je postavio Sud proizlazi da glavni cilj postupka o kojem je riječ u glavnom postupku nije bio osnovati društvo s mješovitim kapitalom, nego tražiti od partnera Grada Rima, unutar tog društva, da snosi cjelokupan rizik poslovanja povezan s pružanjem dodatnih usluga školskih aktivnosti tog grada, pri čemu je navedeno društvo predviđeno samo kao sredstvo za koje je navedeni grad smatrao da će najbolje osigurati kvalitetu usluga.
Usto, ništa ne upućuje na to da samo posjedovanje dijela kapitala u istom društvu s mješovitim kapitalom može činiti važan izvor prihoda za partnera Grada Rima.
Stoga je očito, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, da dio koji se odnosi na pružanje dodatnih usluga školskih aktivnosti u užem smislu čini glavni predmet i odlučujući element ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku.
U tim okolnostima na prethodna pitanja valja odgovoriti polazeći od pretpostavke prema kojoj dva dijela ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku čine nedjeljivu cjelinu, a njegov odlučujući dio je onaj čiji je cilj da se društvu s mješovitim kapitalom dodijeli pružanje dodatnih usluga školskih aktivnosti Grada Rima. Stoga je pravni režim koji je primjenjiv na ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku, razmatran u cijelosti, onaj koji obuhvaća taj dio.
Kao drugo, valja istaknuti da sud koji je uputio zahtjev nije odlučio o tome je li cilj ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku da se društvu s mješovitim kapitalom dodijeli ugovor o koncesiji usluga, koji može biti obuhvaćen Direktivom 2014/23, ili ugovor o javnoj nabavi usluga, koji može biti obuhvaćen Direktivom 2014/24. Naime, prvo prethodno pitanje bez razlike obuhvaća te dvije direktive čija se područja primjene međusobno ipak isključuju.
U tom pogledu, na prvom mjestu, valja podsjetiti na to da se ugovor o javnoj nabavi usluga razlikuje od ugovora o koncesiji usluga zbog prirode naknade koja se dodjeljuje ponuditelju ugovora za usluge koje pruža. Stoga se naknada ponuditelja kojem je dodijeljen ugovor o javnoj nabavi sastoji od cijene koju plaća javni naručitelj, dok se naknada koncesionara sastoji od prava na iskorištavanje usluge koja je predmet koncesije, pri čemu to pravo, ovisno o slučaju, prati plaćanje. Dodjela koncesije stoga podrazumijeva prijenos operativnog rizika na koncesionara (vidjeti u tom smislu presude od 10. rujna 2009., Eurawasser,
C‑206/08
,
EU:C:2009:540
, t.
51.
i od 15. listopada 2009., Acoset,
C‑196/08
,
EU:C:2009:628
, t.
39.
).
S obzirom na prethodno navedeno, na sudu je koji je uputio zahtjev da utvrdi čini li dodjela upravljanja dodatnim uslugama školskih aktivnosti Grada Rima društvu s mješovitim kapitalom o kojem je riječ u glavnom postupku ugovor o javnoj nabavi usluga ili ugovor o koncesiji usluga. Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, u okviru ove presude valja ipak ispitati prethodna pitanja s obzirom na svaku od tih dviju pretpostavki.
Na drugom mjestu, s obzirom na to da su, kao što se to naglasilo u točki 47. ove presude, usluge pomoći u namjenskom školskom prijevozu dio usluga koje obuhvaća ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku, valja ispitati može li takva okolnost utjecati na primjenjivost Direktive 2014/23 ili Direktive 2014/24 na postupak dodjele ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku.
U tom pogledu valja naglasiti, s jedne strane, da u skladu s člankom 7. Direktive 2014/24 njezino područje primjene ne obuhvaća ugovore o javnoj nabavi u sektoru usluga prijevoza, koji je utvrđen u članku 11. Direktive 2014/25.
S obzirom na to, iz spisa kojim raspolaže Sud ne proizlazi da usluge pomoći u školskom prijevozu o kojima je riječ u glavnom postupku uključuju upravljanje mrežom koja pruža uslugu prijevoza, među ostalim, autobusom, pod uvjetima koje je utvrdilo nadležno nacionalno tijelo, kao što su uvjeti o linijama koje se trebaju pružiti, kapacitetu koji se treba staviti na raspolaganje ili učestalosti usluge u smislu tog članka 11.
U svakom slučaju, iz članka 3. stavka 5. Direktive 2014/24 proizlazi da u slučaju ugovora čiji je predmet nabava obuhvaćena tom direktivom te nabava vezana uz obavljanje djelatnosti koja podliježe Direktivi 2014/25, valja uzeti u obzir članke 5. i 6. potonje direktive. Člankom 6. stavkom 2. te direktive predviđa se pak da se na ugovor kojim se namjerava obuhvatiti nekoliko djelatnosti primjenjuju pravila koja se primjenjuju na djelatnost za koju je on prvenstveno namijenjen.
Međutim, iz spisa kojim raspolaže Sud ne proizlazi da pružanje usluga pomoći u namjenskom školskom prijevozu, koje se predviđa ugovorom o kojem je riječ u glavnom postupku, čak i pod pretpostavkom da ispunjava uvjete predviđene u članku 11. Direktive 2014/25, čini glavnu djelatnost za koju je takav ugovor sklopljen.
S druge strane, na temelju svojeg članka 10. stavka 3. Direktiva 2014/23 ne primjenjuje se na koncesije koje se odnose na usluge javnog prijevoza putnika u smislu Uredbe br. 1370/2007.
S obzirom na to, iz navedenog spisa još manje proizlazi da se usluge pomoći u namjenskom školskom prijevozu, na koje se odnosi ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku, trebaju smatrati uslugama javnog prijevoza putnika na koje se primjenjuje Uredba br. 1370/2007.
Direktiva 2014/24
U slučaju da dio ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku i koji se odnosi na dodjelu pružanja dodatnih usluga školskih aktivnosti treba kvalificirati kao „ugovor o javnoj nabavi usluga” u smislu članka 2. stavka 1. točke 9. Direktive 2014/24, najprije valja iznijeti sljedeća utvrđenja.
Kao prvo, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da je procijenjena vrijednost takvog ugovora, te stoga i ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku, u cijelosti znatno veća od pragova iznad kojih su, u skladu s člankom 4. Direktive 2014/24, ugovori o javnoj nabavi usluga obuhvaćeni područjem primjene te direktive.
Kao drugo, valja ispitati, kao što to traži sud koji je uputio zahtjev, može li ugovor o kojem je riječ u glavnom postupku ipak pripadati pod područje primjene te direktive na temelju njezina članka 12.
U tom pogledu valja istaknuti, s jedne strane, da se člankom 12. stavkom 4. Direktive 2014/24 predviđa da ugovor koji je zaključen isključivo između dvaju ili više javnih naručitelja ne pripada pod područje primjene te direktive kada su ispunjeni svi uvjeti koji se predviđaju u toj odredbi.
Nije potrebno ispitati je li se u ovom slučaju društvo s mješovitim kapitalom o kojem je riječ u glavnom postupku moglo smatrati javnim naručiteljem u smislu članka 2. stavka 1. točke 1. Direktive 2014/24, pri čemu je dovoljno istaknuti da, kako bi bio obuhvaćen odredbama članka 12. stavka 4. te direktive, ugovor o suradnji ne može dovesti do stavljanja privatnog poduzetnika u povoljniji položaj u odnosu na njegove konkurente (presuda od 28. svibnja 2020., Informatikgesellschaft für Software‑Entwicklung,
C‑796/18
,
EU:C:2020:395
, t.
76.
). Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 78. svojeg mišljenja, takav bi nužno bio slučaj u ovom predmetu s obzirom na udio privatnog kapitala u društvu s mješovitim kapitalom u osnivanju, tako da ta odredba ne omogućuje da se postupak o kojem je riječ u glavnom postupku izuzme iz područja primjene Direktive 2014/24.
S druge strane, ni društvo s mješovitim kapitalom o kojem je riječ u glavnom postupku nije moglo ispuniti uvjete koji se nalažu u članku 12. stavku 1. Direktive 2014/24, koji omogućuju da ga se smatra subjektom
in house
Grada Rima.
U tom pogledu, iako je točno da na temelju te odredbe subjekt
in house
može imati oblike izravnog udjela u privatnom kapitalu, potrebno je da ti oblici udjela nema značajke kontroliranja ili blokiranja, da se zahtijeva nacionalnim zakonodavnim odredbama, u skladu s Ugovorima, i da ne vrši odlučujući utjecaj na to društvo, pri čemu javni naručitelj treba, suprotno tomu, zadržati takav utjecaj.
Međutim, što se tiče uvjeta u skladu s kojim se ti oblici udjela trebaju propisivati nacionalnim zakonodavnim odredbama, valja utvrditi da osnivanje društva s mješovitim kapitalom o kojem je riječ u glavnom postupku i posljedično udio privatnog partnera u kapitalu tog društva ne proizlaze iz pravne obveze koja se nalaže Gradu Rimu, nego iz slobode izbora tog javnog naručitelja da primijeni postupak javno‑privatnog partnerstva kako bi upravljao dodatnim uslugama školskih aktivnosti.
Kao treće, valja napomenuti da se člancima 74. do 77. Direktive 2014/24 uspostavlja pojednostavljen sustav provedbe postupka javne nabave čiji su cilj društvene i posebne usluge navedene u Prilogu XIV. toj direktivi. Međutim, iz odgovora na pitanja koja je postavio Sud proizlazi da je cilj ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku očito djelomično bio dodijeliti usluge navedene u tom prilogu.
Na temelju članka 3. stavka 2. drugog podstavka Direktive 2014/24, pravila primjenjiva na tu vrstu mješovitih ugovora o javnoj nabavi pravila su kojima se uređuje dodjela glavnog predmeta ugovora o kojem je riječ, pri čemu se taj glavni predmet sam po sebi određuje na temelju najveće procijenjene vrijednosti predmetnih usluga.
S obzirom na odgovore na pitanja koja je postavio Sud, očito je da bi procijenjena vrijednost usluga o kojima je riječ u glavnom postupku, koje mogu biti obuhvaćene Prilogom XIV. Direktivi 2014/24, mogla biti niža od procijenjene vrijednosti drugih usluga koje su predmet ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku. Stoga valja poći od pretpostavke prema kojoj članci 74. do 77. te direktive nisu primjenjivi u ovom slučaju, što je ipak na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
S obzirom na navedeno, valja utvrditi protivi li se općim pravilima provedbe postupaka javne nabave, koja se utvrđuju Direktivom 2014/24, to da se gospodarski subjekt isključi iz postupka sklapanja mješovitog ugovora, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, zato što je javni naručitelj, nakon što je uzeo u obzir neizravni udio u kapitalu tog gospodarskog subjekta, smatrao da će njegov ulog u kapitalu društva s mješovitim kapitalom u osnivanju zapravo prekoračiti ono što se predviđa u dokumentaciji za nadmetanje ako kao svojeg partnera odabere navedeni gospodarski subjekt.
Kao prvo, valja naglasiti da se u okviru mješovitog ugovora, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, ugovor o javnoj nabavi usluga dodjeljuje a da potonji ugovor kao takav nije bio predmet postupka nabave u skladu sa zahtjevima Direktive 2014/24.
S obzirom na to, ti se zahtjevi trebaju smatrati ispunjenima prilikom dodjele takvog ugovora o javnoj nabavi kada je gospodarski subjekt, s kojim javni naručitelj treba osnovati društvo s mješovitim kapitalom, ponuditelj tog ugovora, odabran u skladu s postupkom koji poštuje navedene zahtjeve. Iz toga slijedi da taj postupak treba omogućiti, među ostalim, odabir partnera javnog naručitelja kojemu se povjerava operativna djelatnost i upravljanje uslugom koja je predmet ugovora o javnoj nabavi u skladu s načelima jednakog postupanja, nediskriminacije, slobodnog tržišnog natjecanja i transparentnosti. Kriteriji odabira tog partnera stoga se ne mogu temeljiti samo na uloženom kapitalu, nego trebaju omogućiti natjecateljima da dokažu, osim svoje sposobnosti da postanu dioničari, prije svega svoju tehničku sposobnost pružanja usluga koje su predmet ugovora o javnoj nabavi te gospodarske i druge prednosti svoje ponude (vidjeti po analogiji presudu od 15. listopada 2009., Acoset,
C‑196/08
,
EU:C:2009:628
, t.
59.
i
60.
).
Kao drugo, iz članka 58. stavaka 1. i 3. Direktive 2014/24 proizlazi da javni naručitelj može primijeniti kriterije za odabir čiji je cilj, među ostalim, isključiti iz postupka nabave natjecatelje ili ponuditelje koji ne nude dostatna jamstva u pogledu svoje ekonomske i financijske sposobnosti za izvršenje predmetnog ugovora o javnoj nabavi, pod uvjetom da su ti kriteriji, s jedne strane, primjereni za jamčenje da natjecatelj ili ponuditelj ima takvu sposobnost i, s druge strane, da su vezani uz predmet ugovora i razmjerni tom predmetu.
U tom pogledu valja istaknuti, na prvom mjestu, da je u samoj prirodi mješovitog ugovora, kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom postupku, da javni naručitelj utvrdi raspodjelu kapitala društva s mješovitim kapitalom u osnivanju između sebe i svojeg partnera.
Iz toga slijedi da članak 58. stavci 1. i 3. Direktive 2014/24 u okviru svoje primjene na takav mješoviti ugovor omogućuje javnom naručitelju da zatraži od gospodarskih subjekata koji su izrazili interes da postanu njegovi partneri i preuzmu odgovornost za stvarno izvršenje ugovora o uslugama koji je dodijeljen tako osnovanom društvu da dokažu da imaju ekonomsku i financijsku sposobnost potrebnu za osnivanje tog društva i za izvršenje tog ugovora.
Na drugom mjestu, s obzirom na to da se upotreba društva s mješovitim kapitalom objašnjava, među ostalim, nastojanjem javnog naručitelja da ograniči svoje ulaganje u kapital tog društva i ekonomske rizike koji iz toga proizlaze, taj javni naručitelj mora i dalje moći uzeti u obzir udio, makar i neizravni, koji ima u kapitalu gospodarskih subjekata koji su izrazili interes da postanu njegovi partneri. Naime, čak i kad je neizravan, takav udio u načelu izlaže javnog naručitelja dodatnim rizicima u odnosu na one koje bi snosio da nije imao nikakav udio, izravan ili neizravan, u kapitalu svojeg partnera.
Javni naručitelj stoga treba moći, na temelju kvalitativnog odabira gospodarskog subjekta koji treba postati njegov partner, isključiti svakog natjecatelja u čijem kapitalu ima udjele, makar i neizravne, kad taj udio zapravo dovodi do nepoštovanja raspodjele kapitala društva s mješovitim kapitalom između navedenog javnog naručitelja i njegova partnera, koja je utvrđena u dokumentaciji za nadmetanje, i stoga dovodi u pitanje ekonomsku i financijsku sposobnost partnera da, bez intervencije javnog naručitelja, snosi obveze koje za njega proizlaze iz takvog mješovitog ugovora.
Takav zahtjev stoga omogućuje da se zajamči, kao što se to nalaže člankom 58. stavkom 1. Direktive 2014/24, da gospodarski subjekti imaju ekonomsku i financijsku sposobnost potrebnu za izvršavanje obveza koje proizlaze iz predmetnog mješovitog ugovora.
Usto, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, taj zahtjev ne prekoračuje ono što je nužno da se zajamči cilj koji nastoji ostvariti javni naručitelj i koji se ne sastoji od preuzimanja ekonomske obveze, makar i neizravno, koja prekoračuje udio kapitala u društvu s mješovitim kapitalom za koji je taj javni naručitelj izrazio namjeru stjecanja u dokumentaciji za nadmetanje. Takav bi se zahtjev mogao smatrati neproporcionalnim samo u slučaju da se na temelju primjenjivog nacionalnog propisa ili relevantnih ugovornih odredbi može isključiti da je, u okviru djelatnosti društva s mješovitim kapitalom koje su osnovali javni naručitelj i gospodarski subjekt čiji dio kapitala, izravno ili neizravno, ima taj javni naručitelj, navedeni javni naručitelj izložen bilo kakvom dodatnom ekonomskom riziku, makar i neizravnom, zbog takvog sudjelovanja u kapitalu svojeg partnera.
Kao treće, važno je dodati da načela jednakog postupanja i transparentnosti, navedena u točki 83. ove presude, zahtijevaju i to da su svi uvjeti i oblici postupka dodjele ugovora jasno, precizno i jednoznačno navedeni u dokumentaciji za nadmetanje, tako da, na prvom mjestu, omogućuju svim razumno obaviještenim i prosječno pažljivim natjecateljima i ponuditeljima da razumiju njihov točan doseg i protumače ih na isti način i, na drugom mjestu, omoguće javnom naručitelju stvarnu provjeru odgovaraju li profil i ponude ponuditeljâ kriterijima koji uređuju ugovor o kojem je riječ (vidjeti u tom smislu presude od 19. prosinca 2018., Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato – Antitrust i Coopservice,
C‑216/17
,
EU:C:2018:1034
, t.
63.
i od 17. lipnja 2021., Simonsen & Weel,
C‑23/20
,
EU:C:2021:490
, t.
61.
).
Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri može li se u ovom slučaju iz dokumentacije za nadmetanje jasno, precizno i jednoznačno zaključiti da će se neizravni udjeli Grada Rima u kapitalu gospodarskih subjekata koji se natječu da postanu njegovi partneri uzeti u obzir kako bi se utvrdilo raspolažu li dovoljnom ekonomskom i financijskom sposobnosti.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da članak 58. Direktive 2014/24 treba tumačiti na način da javni naručitelj može isključiti gospodarski subjekt iz postupka čiji je cilj, s jedne strane, osnovati društvo s mješovitim kapitalom i, s druge strane, dodijeliti tom društvu ugovor o javnoj nabavi usluga kada to isključenje opravdava činjenica da bi se zbog neizravnog udjela tog javnog naručitelja u kapitalu tog gospodarskog subjekta zapravo prekoračio najveći udio navedenog javnog naručitelja u kapitalu tog društva, koji je utvrđen u dokumentaciji za nadmetanje, ako javni naručitelj o kojem je riječ za svojeg partnera odabere navedeni gospodarski subjekt, pod uvjetom da takvo prekoračenje dovede do povećanja ekonomskog rizika koji snosi taj javni naručitelj.
Direktiva 2014/23
U slučaju da dio ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku koji se odnosi na dodjelu pružanja dodatnih usluga školskih aktivnosti treba kvalificirati kao „koncesiju usluga” u smislu članka 5. stavka 1. točke (b) Direktive 2014/23, valja istaknuti, kao prvo, da procijenjena vrijednost tog dijela, te stoga i ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku, u cijelosti znatno premašuje prag iznad kojeg je ta direktiva primjenjiva na temelju svojeg članka 8.
Kao drugo, iz razloga sličnih onima koji su navedeni u točkama 73. do 77. ove presude, članak 17. stavci 1. i 4. te direktive nisu primjenjivi na postupak o kojem je riječ u glavnom postupku.
Kao treće, zbog razloga sličnih onima navedenima u točkama 78. do 80. ove presude, valja poći od pretpostavke, koju ipak treba provjeriti sud koji je uputio zahtjev, prema kojoj se na temelju članka 20. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2014/23 na koncesiju usluga o kojoj je riječ u glavnom postupku ne primjenjuje pojednostavljeni sustav javne nabave utvrđen u članku 19. te direktive, s obzirom na to da procijenjena vrijednost usluga o kojima je riječ u glavnom postupku, koje mogu biti obuhvaćene Prilogom IV. navedenoj direktivi, nije veća od vrijednosti drugih usluga koje su predmet koncesije.
Kao četvrto, zbog razloga sličnih onima navedenima u točkama 82. do 93. ove presude, valja smatrati da članak 38. Direktive 2014/23 dopušta javnom naručitelju da uzme u obzir svoj mogući neizravni udio u kapitalu gospodarskih subjekata koji su izrazili interes da postanu njegovi partneri kako bi utvrdio sprečava li ga osnivanje društva s mješovitim kapitalom s takvim subjektima da zapravo poštuje ograničenje udjela u kapitalu tog društva koje si je sam propisao. Tim mu se člankom 38. u načelu dopušta i to da iz postupka za sklapanje ugovora o koncesiji usluga isključi svaki gospodarski subjekt koji zbog činjenice da javni naručitelj ima udio u njegovu kapitalu, makar i neizravan, ne može biti partner tom javnom naručitelju a da zapravo ne povrijedi najveći udio u kapitalu tog društva s mješovitim kapitalom koji je utvrdio sam javni naručitelj.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da članak 38. Direktive 2014/23 treba tumačiti na način da javni naručitelj može isključiti gospodarski subjekt iz postupka čiji je cilj, s jedne strane, osnovati društvo s mješovitim kapitalom i, s druge strane, dodijeliti tom društvu koncesiju usluga kada to isključenje opravdava činjenica da bi se zbog neizravnog udjela tog javnog naručitelja u kapitalu tog gospodarskog subjekta zapravo prekoračio najveći udio navedenog javnog naručitelja u kapitalu tog društva, koji je utvrđen u dokumentaciji za nadmetanje, ako javni naručitelj o kojem je riječ za svojeg partnera odabere navedeni gospodarski subjekt, pod uvjetom da takvo prekoračenje dovede do povećanja ekonomskog rizika koji snosi taj javni naručitelj.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 58. Direktive 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi i o stavljanju izvan snage Direktive 2004/18/EZ, kako je izmijenjena Delegiranom uredbom Komisije (EU) 2017/2365 od 18. prosinca 2017., treba tumačiti na način da javni naručitelj može isključiti gospodarski subjekt iz postupka čiji je cilj, s jedne strane, osnovati društvo s mješovitim kapitalom i, s druge strane, dodijeliti tom društvu ugovor o javnoj nabavi usluga kada to isključenje opravdava činjenica da bi se zbog neizravnog udjela tog javnog naručitelja u kapitalu tog gospodarskog subjekta zapravo prekoračio najveći udio navedenog javnog naručitelja u kapitalu tog društva, koji je utvrđen u dokumentaciji za nadmetanje, ako javni naručitelj o kojem je riječ za svojeg partnera odabere navedeni gospodarski subjekt, pod uvjetom da takvo prekoračenje dovede do povećanja ekonomskog rizika koji snosi taj javni naručitelj.

2.
Članak 38. Direktive 2014/23/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o dodjeli ugovorâ o koncesiji, kako je izmijenjena Delegiranom uredbom Komisije (EU) 2017/2366 od 18. prosinca 2017., treba tumačiti na način da javni naručitelj može isključiti gospodarski subjekt iz postupka čiji je cilj, s jedne strane, osnovati društvo s mješovitim kapitalom i, s druge strane, dodijeliti tom društvu koncesiju usluga kada to isključenje opravdava činjenica da bi se zbog neizravnog udjela tog javnog naručitelja u kapitalu tog gospodarskog subjekta zapravo prekoračio najveći udio navedenog javnog naručitelja u kapitalu tog društva, koji je utvrđen u dokumentaciji za nadmetanje, ako javni naručitelj o kojem je riječ za svojeg partnera odabere navedeni gospodarski subjekt, pod uvjetom da takvo prekoračenje dovede do povećanja ekonomskog rizika koji snosi taj javni naručitelj.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski