CELEX: 62020CJ0217
Predhodno odločanje
Direktiva 2003/88/ES
Organizacija delovnega časa
Varovanje zdravja in varnosti delavcev
Člen 7(1)
Pravica do plačanega letnega dopusta
Višina plače
Znižana plača zaradi nezmožnosti za delo

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 7 Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 381).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med tožečo stranko v postopku v glavni stvari in Staatssecretaris van Financiën (državni sekretar za finance, Nizozemska) glede zneska plače, do katere je tožeča stranka upravičena iz naslova pravice do plačanega letnega dopusta.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodnih izjavah 2 in od 4 do 6 Direktive 2003/88 je navedeno:
„(2)
Člen 137 [ES] določa, da mora Skupnost podpirati in dopolnjevati dejavnosti držav članic z namenom izboljšati delovno okolje zaradi varovanja zdravja in varnosti delavcev. […]
[…]
(4)
Izboljšanje varnosti, higiene in zdravja delavcev pri delu je cilj, ki ga ni mogoče obravnavati zgolj z ekonomskega vidika.
(5)
Vsi delavci morajo imeti ustrezen počitek. […]
(6)
Upoštevati je treba načela Mednarodne organizacije dela glede organizacije delovnega časa, vključno s tistimi, ki se nanašajo na nočno delo.“
Člen 1 te direktive, naslovljen „Namen in področje uporabe“, določa:
„1.   Ta direktiva določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa.
2.   Ta direktiva se nanaša na:
(a)
minimalni čas […] letnega dopusta […]
[…]“
Člen 7 navedene direktive, naslovljen „Letni dopust“, določa:
„1.   Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, s katerimi vsakemu delavcu zagotovijo pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov, v skladu s pogoji za upravičenost in dodelitev letnega dopusta, ki jih določa nacionalna zakonodaja in/ali praksa.
2.   Minimalnega letnega dopusta ni mogoče nadomestiti z denarnim nadomestilom, razen v primeru prenehanja delovnega razmerja.“
Nizozemsko pravo
Na podlagi člena 22(1) Algemeen Rijksambtenarenreglement (uredba o javnih uslužbencih v državni upravi) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: ARAR), je uradnik vsako leto upravičen do dopusta z ohranitvijo polne plače.
Člen 37 ARAR določa:
„1.   V primeru nezmožnosti za delo zaradi bolezni ima uradnik pravico do ohranitve polne plače v obdobju 52 tednov. Če se po izteku tega obdobja nezmožnost za delo nadaljuje, ima pravico do 70 % zneska plače.
[…]
5.   Z odstopanjem od odstavka 1 ima uradnik po koncu obdobja 52 tednov iz odstavka 1 pravico do ohranitve plače za število ur, ko je delal ali bi delal, če bi mu bilo ponujeno primerno delo.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je zaposlena pri Belastingdienst (davčna uprava, Nizozemska). Od 24. novembra 2015 je dolgotrajno delno nezmožna za delo zaradi bolezni in ji pripada ukrep ponovne vključitve v delovni proces.
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je v skladu s členom 37(1) ARAR v prvem letu nezmožnosti za delo, to je do 24. novembra 2016, prejemala polno plačo, od tega datuma dalje pa 70 % zneska te plače. Vendar je na podlagi tega člena 37(5) ohranila polno plačo za ure, za katere se je štelo, da je zmožna za delo.
Med letnim dopustom, ki ga je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari koristila od 25. julija do 17. avgusta 2017, ji je bilo izplačano nadomestilo v znesku, ki je ustrezal znesku plače, ki jo je prejemala od 24. novembra 2016, in sicer 70 % njene plače za ure, ko ni bila zmožna za delo, in 100 % plače za ure, za katere se je štelo, da je zmožna za delo.
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je z ugovorom, vloženim pri državnem sekretarju za finance, izpodbijala znesek te plače, pri čemer je zatrjevala, da bi morala med tem dopustom prejeti polno plačo. Ker je državni sekretar za finance ta ugovor zavrnil z odločbo z dne 13. oktobra 2017, je tožeča stranka v postopku v glavni stvari zoper to odločbo vložila tožbo pri Rechtbank Overijssel (sodišče pokrajine Overijssel, Nizozemska), ki je predložitveno sodišče.
Navedeno sodišče navaja, da je uradnik na podlagi člena 22(1) ARAR vsako leto upravičen do plačanega dopusta z ohranitvijo „polne plače“. Meni, da se pojem „polna plača“ nanaša na plačo, dolgovano v obdobju dela pred obdobjem, v katerem se uveljavlja letni dopust (v nadaljevanju: referenčno obdobje), in sicer v zadevi o glavni stvari na plačo iz točke 10 te sodbe. Stališče državnega sekretarja za finance naj bi bilo zato v skladu z nacionalno ureditvijo.
Predložitveno sodišče, dalje, poudarja, da Direktiva 2003/88 sicer zagotavlja pravico do koriščenja plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov, tudi v primeru popolne nezmožnosti za delo, vendar pa ne vsebuje nobene navedbe glede zneska plače, ki ga je treba izplačati med tem letnim dopustom.
To sodišče opozarja, da je Sodišče v sodbah z dne 16. marca 2006, Robinson‑Steele in drugi (
C‑131/04 in C‑257/04
,
EU:C:2006:177
), ter z dne 20. januarja 2009, Schultz-Hoff in drugi (
C‑350/06 in C‑520/06
,
EU:C:2009:18
), presodilo, da mora delavec med letnim dopustom prejemati „običajno“ plačo. V zvezi s tem navedeno sodišče navaja, da je znesek plače, ki ga je tožeča stranka v postopku v glavni stvari prejela med letnim dopustom, enak znesku, ki ga je prejela v referenčnem obdobju.
Vendar predložitveno sodišče navaja tudi, da je Sodišče v točki 25 sodbe z dne 20. januarja 2009, Schultz-Hoff in drugi (
C‑350/06 in C‑520/06
,
EU:C:2009:18
), odločilo, da se namen pravice do plačanega letnega dopusta razlikuje od namena pravice do odsotnosti z dela zaradi bolezni.
Ob upoštevanju te ugotovitve se sprašuje, ali dejstvo, da se pri določitvi zneska plače, dolgovanega za obdobje plačanega letnega dopusta, upošteva znižanje plače zaradi nezmožnosti za delo, vpliva na pravico zadevnega delavca do plačanega letnega dopusta.
V teh okoliščinah je Rechtbank Overijssel (sodišče pokrajine Overijssel) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 7(1) Direktive [2003/88] razlagati tako, da delavec ne izgubi plače ali njenega dela zaradi uresničevanja svoje pravice do letnega dopusta? Ali pa je treba to določbo razlagati tako, da delavec med uresničevanjem pravice do letnega dopusta ohrani svojo plačo, ne glede na to, kaj je vzrok za to, da med dopustom ne dela?
2.
Ali je treba člen 7(1) Direktive [2003/88] razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim določbam in praksi, v skladu s katerimi delavec, ki je zaradi bolezni nezmožen za delo, ob koriščenju letnega dopusta ohrani plačo na ravni svoje plače neposredno pred koriščenjem letnega dopusta, čeprav je ta plača zaradi njegove dolgotrajne nezmožnosti za delo nižja od plače pri popolni zmožnosti za delo?
3.
Ali je treba pravico vsakega delavca do plačanega letnega dopusta na podlagi člena 7 Direktive [2003/88] in na podlagi ustaljene sodne prakse Sodišča razlagati tako, da je z njima v nasprotju znižanje te plače med dopustom v času nezmožnosti za delo?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanji za predhodno odločanje, ki jih je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 7(1) Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim določbam in praksi, v skladu s katerimi se, kadar delavec, ki zaradi bolezni ni zmožen za delo, uresničuje svojo pravico do plačanega letnega dopusta, znižanje – zaradi nezmožnosti za delo – zneska plače, ki ga je prejemal v referenčnem obdobju, upošteva pri določitvi zneska plače, ki mu bo izplačana iz naslova njegovega plačanega letnega dopusta.
Na prvem mestu je treba opozoriti, da ta določba, kot je razvidno iz besedila člena 7(1) Direktive 2003/88, vsakemu delavcu priznava pravico do plačanega letnega dopusta najmanj štirih tednov. To pravico je treba šteti za posebej pomembno načelo socialnega prava Unije, ki ga pristojni nacionalni organi lahko izvajajo samo v mejah, izrecno navedenih v sami Direktivi 2003/88 (glej v tem smislu sodbo z dne 25. junija 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria in Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 in C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, točka
in navedena sodna praksa).
Na drugem mestu, ker je pravica do plačanega letnega dopusta določena s členom 7(1) Direktive 2003/88, je treba poudariti, da je namen določb te direktive, kot je razvidno iz njene uvodne izjave 4, izboljšanje varnosti, higiene in zdravja delavcev pri delu.
V uvodni izjavi 5 te direktive je poleg tega natančneje določeno, da morajo „vsi delavci […] imeti ustrezen počitek“.
Zato člen 1 navedene direktive določa, da ta direktiva določa minimalne varnostne in zdravstvene zahteve pri organizaciji delovnega časa in da se nanaša med drugim na minimalni čas letnega dopusta.
Glede na te cilje ni sporno, da ima pravica do letnega dopusta, določena v členu 7 Direktive 2003/88, dvojni namen, in sicer omogočiti delavcu, da se spočije od izvajanja nalog, ki jih ima v skladu s svojo pogodbo o zaposlitvi, in da ima na voljo obdobje za sprostitev in razvedrilo (sodba z dne 25. junija 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria in Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 in C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, točka
in navedena sodna praksa).
Delavec mora namreč imeti možnost izkoristiti dejanski počitek, da bi se ohranila njegova varnost in zdravje (glej v tem smislu sodbo z dne 20. januarja 2009, Schultz-Hoff in drugi,
C‑350/06 in C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, točka
).
Poleg tega namen pravice do plačanega letnega dopusta, določene v členu 7(1) Direktive 2003/88, v katerem se ta dopust razlikuje od drugih vrst dopusta, ki imajo drugačen namen, kot je pravica do odsotnosti z dela zaradi bolezni (glej v tem smislu sodbo z dne 30. junija 2016, Sobczyszyn,
C‑178/15
,
EU:C:2016:502
, točka
), temelji na predpostavki, da je delavec v referenčnem obdobju dejansko delal. Cilj te direktive, ki je delavcu omogočiti, da ima na voljo čas za počitek, sprostitev in razvedrilo, da bi se ohranila njegova varnost in zdravje, namreč predpostavlja, da je ta delavec prej opravljal dejavnost, ki upravičuje, da se mu odobri koriščenje časa počitka. Iz tega izhaja, da je treba pravice do plačanega letnega dopusta načeloma določiti glede na obdobja dejanskega dela, opravljenega na podlagi pogodbe o zaposlitvi (glej v tem smislu sodbo z dne 25. junija 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria in Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 in C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, točka
in navedena sodna praksa).
Na tretjem mestu, v tem okviru je Sodišče natančneje določilo, da izraz „plačan letni dopust“ iz člena 7(1) Direktive 2003/88 pomeni, da je treba za obdobje trajanja „letnega dopusta“ v smislu te direktive plačo še naprej zagotavljati in da, povedano drugače, mora delavec za to obdobje počitka prejeti običajno plačo (sodba z dne 13. decembra 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, točka
in navedena sodna praksa).
Delavec mora biti namreč, ko uresničuje svojo pravico do plačanega letnega dopusta, v položaju, ki je z vidika plače primerljiv z obdobji dela (sodba z dne 13. decembra 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, točka
in navedena sodna praksa).
Čeprav sestava običajne plače delavca kot taka spada na področje določb in praks, ki jih ureja pravo držav članic, pa ne more vplivati na njegovo pravico, da v obdobju počitka in oddiha uživa ekonomske razmere, ki so primerljive s tistimi, ki se nanašajo na opravljanje njegovega dela (sodba z dne 13. decembra 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar pa v nekaterih posebnih primerih, v katerih delavec ni zmožen opravljati svojih nalog, država članica pravice do plačanega letnega dopusta ne sme pogojevati s tem, da je delavec dejansko delal (sodba z dne 25. junija 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria in Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 in C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, točka
in navedena sodna praksa).
To med drugim velja tudi za delavce, ki so v referenčnem obdobju odsotni z dela zaradi bolezni. Kot je razvidno iz sodne prakse Sodišča, so namreč ti delavci glede pravice do plačanega letnega dopusta izenačeni s tistimi, ki so v tem obdobju dejansko delali (sodba z dne 25. junija 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria in Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 in C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče je v zvezi s tem menilo, da je obstoj nezmožnosti za delo zaradi bolezni načeloma nepredvidljiv in neodvisen od volje delavca. To v bistvu izhaja tudi iz Konvencije št. 132 Mednarodne organizacije dela z dne 24. junija 1970 o plačanem letnem dopustu, kakor je bila revidirana in katere načela je treba v skladu z uvodno izjavo 6 Direktive 2003/88 upoštevati pri razlagi te direktive. Kot namreč izhaja iz člena 5(4) te konvencije, je treba odsotnosti zaradi bolezni šteti za odsotnosti z dela „iz razlogov, ki niso odvisni od volje zadevnega delavca“, ki jih je treba „vračunati v obdobje dela“ (glej v tem smislu sodbo z dne 4. oktobra 2018, Dicu,
C‑12/17
,
EU:C:2018:799
, točka
).
Zato pravice delavca do minimalnega plačanega letnega dopusta, ki jo zagotavlja pravo Unije, ni mogoče omejiti iz razloga, da delavec zaradi bolezni v referenčnem obdobju ni mogel izpolniti svoje delovne obveznosti (glej v tem smislu sodbo z dne 25. junija 2020, Varhoven kasatsionen sad na Republika Bulgaria in Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 in C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, točka
in navedena sodna praksa).
Sodišče je tako razsodilo, da je namen pridobitve običajne plače v obdobju plačanega letnega dopusta delavcu omogočiti, da dejansko koristi dneve dopusta, do katerih je upravičen. Kadar pa je plačilo, ki je izplačano iz naslova pravice do plačanega letnega dopusta iz člena 7(1) Direktive 2003/88, nižje od običajne plače, ki jo delavec prejme v obdobju dejanskega dela, ga to lahko spodbudi k temu, da plačanega letnega dopusta ne koristi (sodba z dne 13. decembra 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, točka
).
V obravnavanem primeru ni sporno, da je na podlagi nacionalnih določb in prakse, ki se uporabljajo v zadevi o glavni stvari, znesek plače, ki je bila tožeči stranki v postopku v glavni stvari izplačana med njenim plačanim letnim dopustom, enak znesku, ki ga je prejela v referenčnem obdobju. Nizozemska vlada je na podlagi tega v pisnem stališču, ki ga je predložila Sodišču, sklepala, da je bila tožeča stranka v postopku v glavni stvari tako v obdobju letnega dopusta postavljena v ekonomski položaj, ki je primerljiv z njenim položajem v referenčnem obdobju.
Sicer pa ni sporno, da je bila tožeča stranka v postopku v glavni stvari tako v obdobju letnega dopusta deležna ekonomskih pogojev, primerljivih s tistimi, ki zanjo veljajo v obdobju dela v smislu sodne prakse, navedene v točki 27 te sodbe.
Vendar je treba ugotoviti, na prvem mestu, da nacionalna ureditev ali praksa, v skladu s katero je znesek plače, ki ga delavec prejme med plačanim letnim dopustom, enak znesku, ki mu je bil izplačan v referenčnem obdobju, ne da bi se upoštevala okoliščina, da je bil znesek te plače znižan zaradi stanja nezmožnosti za delo zaradi bolezni, v bistvu pravico do plačanega letnega dopusta, dodeljeno z Direktivo 2003/88, pogojuje z obveznostjo, da je v tem obdobju delavec delal s polnim delovnim časom.
Na drugem mestu, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 31 sklepnih predlogov, od tega, ali bi se dopustilo, da delavec, ki uresničuje svojo pravico do plačanega letnega dopusta, prejme višjo ali nižjo plačo glede na to, ali je ob uresničevanju te pravice nezmožen za delo ali ne, bi bila vrednost navedene pravice odvisna od datuma, ko se uresničuje.
Na tretjem mestu, čeprav je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, kot navaja nizozemska vlada, med plačanim letnim dopustom prejela plačo, katere znesek ustreza znesku, ki ji je bil izplačan v referenčnem obdobju, je ta plača vseeno nižja od tiste, ki bi jo prejela, če v tem obdobju ne bi bila nezmožna za delo zaradi bolezni.
Ker pa je, kot je razvidno iz sodne prakse, navedene v točkah 25 in 30 te sodbe, nastanek nezmožnosti za delo zaradi bolezni načeloma nepredvidljiv in neodvisen od volje zadevnega delavca, je treba glede pravice do plačanega letnega dopusta šteti, da so delavci, ki so v referenčnem obdobju nezmožni za delo zaradi bolezni, izenačeni z delavci, ki so v tem obdobju dejansko delali. Zato je treba v takem primeru pravice do plačanega letnega dopusta načeloma določiti glede na obdobja dejanskega dela, opravljena na podlagi pogodbe o zaposlitvi, ne da bi se upoštevala okoliščina, da je bil znesek te plače znižan zaradi nezmožnosti za delo zaradi bolezni.
Poleg tega glede na namen plačanega letnega dopusta, kot je nanj opozorjeno v točki 25 te sodbe, okoliščina, da razlog za nezmožnost za delo še vedno traja v času navedenega plačanega letnega dopusta delavca, ne more vplivati na njegovo pravico, da med tem dopustom prejema plačo brez znižanja.
Glede na navedene preudarke je treba na postavljena vprašanja odgovoriti, da je treba člen 7(1) Direktive 2003/88 razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim določbam in praksi, v skladu s katerimi se, kadar delavec, ki zaradi bolezni ni zmožen za delo, uresničuje svojo pravico do plačanega letnega dopusta, pri določitvi zneska plače, ki mu bo izplačan iz naslova njegovega plačanega letnega dopusta, upošteva znižanje – zaradi nezmožnosti za delo – zneska plače, ki ga je prejel v referenčnem obdobju.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

Člen 7(1) Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. novembra 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim določbam in praksi, v skladu s katerimi se, kadar delavec, ki zaradi bolezni ni zmožen za delo, uresničuje svojo pravico do plačanega letnega dopusta, pri določitvi zneska plače, ki mu bo izplačan iz naslova njegovega plačanega letnega dopusta, upošteva znižanje – zaradi nezmožnosti za delo – zneska plače, ki ga je prejel v obdobju dela pred obdobjem, v katerem se uveljavlja letni dopust.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.