CELEX: 62021CJ0338
Predhodno odločanje
Uredba (EU) št. 604/2013
Določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito
Člen 27
Pravno sredstvo zoper odločbo o predaji, sprejeto v zvezi s prosilcem za azil
Člen 29
Odlog izvršitve odločbe o predaji
Rok za predajo
Pretrganje roka za izvedbo predaje
Direktiva 2004/81/ES
Dovoljenje za prebivanje, izdano državljanom tretjih držav, ki so žrtve nedovoljene trgovine z ljudmi ali so bili predmet dejanj omogočanja nezakonitega priseljevanja in ki sodelujejo s pristojnimi organi
Člen 6
Rok za premislek
Prepoved izvršitve ukrepa odstranitve
Pravna sredstva

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 27(3) in člena 29(1) in (2) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (
UL 2013, L 180, str. 31
; v nadaljevanju: Uredba Dublin III).
Ta predlog je bil vložen v okviru sporov med Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (državni sekretar za pravosodje in varnost, Nizozemska) (v nadaljevanju: državni sekretar), na eni strani, ter S. S., N. Z. in S. S., državljani tretjih držav, na drugi strani, v zvezi z odločbami državnega sekretarja o zavrnitvi njihovih prošenj za mednarodno zaščito brez obravnave in odreditvi njihove predaje Italiji.
Pravni okvir
Direktiva 2004/81/ES
Člen 1 Direktive Sveta z dne 29. aprila 2004 o dovoljenju za prebivanje, izdanem prebivalcem tretjih držav, ki so žrtve nedovoljene trgovine z ljudmi ali so bili predmet dejanj omogočanja nezakonitega priseljevanja, ki sodelujejo s pristojnimi organi (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 7, str. 69) določa:
„Namen te direktive je opredeliti pogoje za izdajo dovoljenj za prebivanje z omejenim rokom veljavnosti, povezanim s trajanjem ustreznih nacionalnih postopkov, državljanom tretjih držav, ki sodelujejo v boju proti nedovoljeni trgovini z ljudmi ali proti dejanjem omogočanja nezakonitega priseljevanja.“
Člen 4 te direktive določa:
„Ta direktiva državam članicam ne preprečuje sprejema ali ohranjanja ugodnejših določb za osebe, na katere se nanaša ta direktiva.“
Člen 6 navedene direktive določa:
„1.   Države članice zadevnim državljanom tretjih držav zagotovijo rok za premislek, med katerim lahko okrevajo in se rešijo vpliva storilcev kršitev, tako da se lahko utemeljeno odločijo, ali bodo sodelovali s pristojnimi organi.
Trajanje in začetek roka iz prvega pododstavka se določita skladno z nacionalno zakonodajo.
2.   Med rokom za premislek in med čakanjem na sklep pristojnih organov imajo zadevni državljani tretjih držav dostop do oskrbe iz člena 7, odredbe o njihovem izgonu pa ni mogoče izvršiti.
3.   Rok za premislek ne ustvarja pravice do bivanja po tej direktivi.
4.   Država članica lahko kadarkoli prekine rok za premislek […] iz razlogov, povezanih z javnim redom in varovanjem nacionalne varnosti.“
Člen 7 te direktive opredeljuje oskrbo, zagotovljeno zadevnim državljanom tretjih držav pred izdajo dovoljenja za prebivanje.
Člen 8 Direktive 2004/81 določa:
„1.   Po poteku roka za premislek ali pred tem, če pristojni organi menijo, da je zadevni državljan tretje države že izpolnil merilo iz pododstavka (b), lahko države članice presodijo:
(a)
možnost, ki jo podaljšanje bivanja na njihovem območju pomeni za preiskovanje ali sodni postopek; in
(b)
ali je državljan pokazal jasen namen sodelovanja; in
(c)
ali je prekinil vse stike z osumljenci za dejanja, ki lahko spadajo med kršitve iz člena 2(b) in (c).
2.   Za izdajo dovoljenja za prebivanje in brez poseganja v razloge, povezane z javnim redom in varovanjem nacionalne varnosti, se zahteva izpolnitev pogojev iz odstavka 1.
3.   Brez poseganja v določbe o odvzemu […]dovoljenje za prebivanje velja vsaj šest mesecev. Podaljša se, če se pogoji iz odstavka 2 tega člena še naprej izpolnjujejo.“
Uredba Dublin III
V uvodnih izjavah 4 in 5 Uredbe Dublin III je navedeno:
„(4)
Sklepi [Evropskega sveta, sprejeti na posebnem zasedanju v Tampereju 15. in 16. oktobra 1999,] navajajo tudi, da bi moral [Skupni evropski azilni sistem (CEAS)] v kratkem času vključevati tudi jasen in izvedljiv način za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil.
(5)
Tak način bi moral temeljiti na objektivnih, poštenih merilih za zadevne države članice in osebe. Zlasti bi moral omogočati hitro določitev odgovorne države članice, da bi se zagotovil učinkovit dostop do postopkov za priznanje mednarodne zaščite in ne bi bil ogrožen cilj hitre obravnave prošenj za mednarodno zaščito.“
Poglavje VI te uredbe, naslovljeno „Postopki za sprejem in ponovni sprejem“, v delu IV, naslovljenem „Postopkovni zaščitni ukrepi“, vsebuje člen 27 z naslovom „Pravna sredstva“, ki v odstavkih 1, 3 in 4 določa:
„1.   Prosilec […] ima pravico do učinkovitega pravnega sredstva v obliki pritožbe zoper odločitev o predaji ali ponovnega dejanskega in zakonskega pregleda te odločitve pred sodiščem ali razsodiščem.
[…]
3.   Za namene pritožb zoper ali ponovnega pregleda odločitev o predaji države članice v svojem nacionalnem pravu določijo:
(a)
da ima prosilec na podlagi pritožbe ali ponovnega pregleda pravico ostati v zadevni državi članici do zaključka postopka pritožbe ali ponovnega pregleda, ali
(b)
da se predaja avtomatično odloži in da takšna odložitev preneha veljati po preteku razumnega obdobja, v katerem bi sodišče ali razsodišče po natančni preučitvi zahteve za odlog moralo odločiti, ali pritožbi ali ponovnemu pregledu zahteve odobri odložilni učinek, ali
(c)
da ima zadevna oseba možnost, da v razumnem obdobju od sodišča ali razsodišča zahteva odložitev izvršitve odločitve o predaji, dokler se obravnava njegova pritožba ali poteka ponovni pregled. Države članice z odložitvijo predaje do sprejetja odločitve o prvi zahtevi za odlog zagotovijo, da je na voljo učinkovito pravno sredstvo. Vse odločitve glede odložitve izvršitve predaje se sprejmejo v razumnem obdobju, ki omogoča podrobno in natančno preučitev zahteve za odlog. V odločitvi, da se izvršitev odločitve o predaji ne odloži, so navedeni razlogi za takšno odločitev.
4.   Države članice lahko določijo, da se lahko pristojni organi po uradni dolžnosti odločijo, da bodo odložili izvršitev odločitve o predaji, dokler se obravnava pritožba ali poteka ponovni pregled.“
V delu VI poglavja VI navedene uredbe, naslovljenem „Predaje“, člen 29 z naslovom „Načini in roki“ v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Predaja prosilca […] iz države članice, ki poda zahtevo, v odgovorno državo članico, se izvede v skladu z nacionalno zakonodajo države članice, ki poda zahtevo, po posvetu med zadevnima državama članicama, kakor hitro je to praktično izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih po odobritvi zahteve, da bo druga država članica sprejela ali ponovno sprejela zadevno osebo ali končni odločitvi o pritožbi ali ponovnem pregledu, če v skladu s členom 27(3) obstaja odložilni učinek.
[…]
2.   Kadar se predaja ne opravi v roku šestih mesecev, je odgovorna država članica oproščena svoje obveznosti sprejema ali ponovnega sprejema zadevne osebe, odgovornost pa se nato prenese na državo članico, ki poda zahtevo. Ta rok se lahko podaljša na največ eno leto, če predaja ni bila možna, ker je zadevna oseba v zaporu, ali na največ osemnajst mesecev, če zadevna oseba pobegne.“
Spori o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Nasprotne stranke v postopku v glavni stvari so zaporedoma vložile dve vrsti prošenj za izdajo dovoljenja za prebivanje na Nizozemskem.
Na prvem mestu, nasprotne stranke v postopku v glavni stvari so 19. aprila, 5. septembra oziroma 7. oktobra 2019 na Nizozemskem vložile prošnje za mednarodno zaščito. Državni sekretar je italijanskim organom predložil zahteve za sprejem ali ponovni sprejem teh strank. Ti organi so 12. junija, 20. novembra in 28. novembra 2019 te zahteve izrecno ali implicitno sprejeli.
Državni sekretar je 1. avgusta 2019, 17. januarja 2020 in 8. februarja 2020 odločil, da se prošnje za mednarodno zaščito, ki so jih vložile nasprotne stranke v postopku v glavni stvari, brez obravnave zavrnejo, in odredil predajo teh strank Italiji.
Nasprotne stranke v postopku v glavni stvari so zoper te odločbe vložile ničnostne tožbe pri prvostopenjskih sodiščih.
Ta sodišča so 21. novembra 2019, 1. septembra 2020 in 16. septembra 2020 navedene odločbe razglasila za nične zlasti zato, ker se je rok za predajo iz člena 29(1) Uredbe Dublin III iztekel in ker je torej Kraljevina Nizozemska postala odgovorna za obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito, ki so jih vložile nasprotne stranke v postopku v glavni stvari. Navedena sodišča so državnemu sekretarju tudi naložila, naj sprejme nove odločbe o teh prošnjah za mednarodno zaščito.
Državni sekretar je zoper sodbe, ki so jih izdala ista sodišča, vložil pritožbo pri Raad van State (državni svet, Nizozemska), ki je predložitveno sodišče. V pritožbi je predlagal tudi izdajo začasnih ukrepov, in sicer da pred odločitvijo o pritožbah ni treba sprejeti nove odločbe in da se rok za predajo zadrži. Predložitveno sodišče je 22. aprila, 21. septembra in 16. novembra 2020 tema predlogoma ugodilo.
Na drugem mestu, nasprotne stranke v postopku v glavni stvari so 1. oktobra 2019, 21. februarja 2020 in 4. marca 2020 prijavile dejanja trgovine z ljudmi, ki naj bi jih utrpele na Nizozemskem ali v Italiji. Državni sekretar je te prijave štel za prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje, povezane z začasnimi humanitarnimi razlogi.
Državni sekretar je te prošnje zavrnil z odločbami z dne 7. oktobra 2019, 3. marca 2020 in 6. aprila 2020.
Nasprotne stranke v postopku v glavni stvari so 4. novembra 2019, 30. marca 2020 in 6. aprila 2020 zoper te odločbe vložile zahteve za ponovni pregled. Državni sekretar je zahteve za ponovni pregled, vložene zoper navedene odločbe, zavrnil ali umaknil 16. decembra 2019, 22. aprila 2020 in 28. avgusta 2020.
Državni sekretar v utemeljitev pritožb, vloženih zoper sodbe, s katerimi so bile odločbe o predaji razglašene za nične, trdi, da je rok za predajo iz člena 29 Uredbe Dublin III v skladu z veljavno nacionalno ureditvijo zadržan z vložitvijo zahteve za ponovni pregled zoper odločbo o zavrnitvi izdaje dovoljenja za prebivanje državljanu tretje države kot žrtvi trgovine z ljudmi.
Predložitveno sodišče meni, da bi dobesedna razlaga člena 27(3) in člena 29 Uredbe Dublin III pomenila, da ti določbi nasprotujeta ureditvi, ki določa, da vložitev take zahteve za ponovni pregled povzroči odlog izvršitve predhodno sprejete odločbe o predaji in pretrganje roka za predajo.
Vendar to sodišče meni, da v prid nasprotni rešitvi govorijo štirje argumenti.
Prvič, taka rešitev naj bi bila nujna za zagotovitev polnega učinka Uredbe Dublin III in Direktive 2004/81, hkrati pa naj bi preprečevala zlorabo prava. V praksi bi bilo namreč težko obravnavati prošnjo za izdajo dovoljenja za prebivanje in nato zahtevo za ponovni pregled pred iztekom roka za predajo, če je bil prosilec predmet predhodno sprejete odločbe o predaji. Zato bi neobstoj zadržanja roka za predajo v primeru vložitve zahteve za ponovni pregled zoper odločbo, s katero se državljanu tretje države zavrne izdaja dovoljenja za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi, spodbudil
forum shopping
in bi nacionalne organe spodbudil k temu, da prijave dejanj trgovine z ljudmi ne bi obravnavali dovolj pozorno.
Drugič, pojem „odločitev o predaji“ iz člena 27(3) Uredbe Dublin III naj bi bilo mogoče razlagati tako, da se nanaša tudi na „dejansko izvršitev predaje“. Zato naj bi vložitev pravnega sredstva, ki to izvršitev preprečuje, spadala v okvir te določbe in naj bi torej pomenila zadržanje roka za predajo.
Tretjič, država članica naj bi se lahko odločila za zadržanje roka za predajo na podlagi svoje procesne avtonomije.
Četrtič, tri možnosti, naštete v členu 27(3) Uredbe Dublin III, naj se medsebojno ne bi izključevale. Zato naj okoliščina, da se je Kraljevina Nizozemska odločila prenesti možnost, opisano v členu 27(3)(c) te uredbe, ne bi preprečevala, da zahteva za ponovni pregled, kot so te v postopku v glavni stvari, spada v okvir možnosti iz člena 27(3)(a) navedene uredbe.
V teh okoliščinah je Raad van State (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil to vprašanje:
„Ali je treba člen 27(3) in člen 29 Uredbe [Dublin III] razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v kateri se je država članica odločila za uporabo člena 27(3)(c) [te uredbe], hkrati pa je v njej tudi priznala, da ima ponovni pregled odločbe – ali pritožba zoper njo – ki je izdana v postopku o prošnji za izdajo dovoljenja za prebivanje zaradi trgovine z ljudmi, ki pa ni odločba o predaji, odložilni učinek na izvršitev odločbe o predaji, zaradi katerega je dejanska predaja začasno preprečena?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 29(1) in (2) Uredbe Dublin III v povezavi s členom 27(3) te uredbe razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da vložitev zahteve za ponovni pregled odločbe, s katero je državljanu tretje države zavrnjena izdaja dovoljenja za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi, pomeni, prvič, odložitev izvršitve predhodno sprejete odločbe o predaji, ki se nanaša na tega državljana tretje države, in drugič, zadržanje ali pretrganje roka za predajo navedenega državljana tretje države.
Člen 29(1) Uredbe Dublin III določa, da se predaja zadevne osebe v odgovorno državo članico izvede v skladu z nacionalno zakonodajo države članice, ki poda zahtevo, kakor hitro je to praktično izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih po odobritvi zahteve, da bo druga država članica zadevno osebo sprejela ali ponovno sprejela, ali po končni odločitvi o pritožbi ali ponovnem pregledu, če v skladu s členom 27(3) obstaja odložilni učinek.
Člen 29(2) navedene uredbe določa, da kadar se predaja ne opravi v roku šestih mesecev, je država članica, ki je odgovorna za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, oproščena svoje obveznosti sprejema ali ponovnega sprejema zadevne osebe, odgovornost pa se nato prenese na državo članico, ki poda zahtevo.
Za določitev učinkov člena 29 te uredbe v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem je namen nacionalne ureditve, ki se uporablja, olajšati uporabo Direktive 2004/81, je treba preveriti, na prvem mestu, ali ta direktiva nalaga ali vsaj dopušča, da se izvršitev predhodno sprejete odločbe o predaji odloži do odločitve o pravnem sredstvu zoper odločbo o zavrnitvi prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi.
V skladu s členom 1 Direktive 2004/81 je njen namen opredeliti pogoje za izdajo dovoljenj za prebivanje z omejenim rokom veljavnosti državljanom tretjih držav, ki sodelujejo v boju proti trgovini z ljudmi ali proti dejanjem omogočanja nezakonitega priseljevanja.
Člen 6(1) te direktive določa, da države članice zagotovijo, da ima vsak državljan tretje države, za katerega se lahko razumno šteje, da bi lahko bil ali da je bil žrtev kaznivih dejanj, povezanih s trgovino z ljudmi, rok za premislek, med katerim lahko okreva in se reši vpliva storilcev kršitev, tako da se lahko utemeljeno odloči, ali bo sodeloval s pristojnimi organi (glej sodbo z dne 20. oktobra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Odstranitev žrtve trgovine z ljudmi),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
, točki
in
).
V skladu s členom 6(2) navedene direktive imajo zadevni državljani tretjih držav med rokom za premislek in med čakanjem na sklep pristojnih organov dostop do oskrbe iz člena 7 te direktive, odredbe o njihovem izgonu pa ni mogoče izvršiti.
Prepoved izvršitve ukrepa odstranitve, določena v členu 6(2) Direktive 2004/84, zlasti preprečuje, da bi se med rokom za premislek, zagotovljenim v skladu s členom 6(1) te direktive in med čakanjem na sklep pristojnih organov, izvršila odločitev o predaji, sprejeta na podlagi Uredbe Dublin III glede državljanov tretjih držav, ki spadajo na področje uporabe te direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 20. oktobra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Odstranitev žrtve trgovine z ljudmi),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
, točka
).
Nasprotno pa, prvič, nobena določba Direktive 2004/81 ne predpisuje prepovedi izvršitve ukrepa odstranitve po izteku tega roka za razmislek ali po tem, ko so pristojni organi izdali sklep.
Poleg tega je iz člena 6(3) in (4) te direktive razvidno, prvič, da rok za premislek kot tak ne daje pravice do prebivanja na podlagi navedene direktive in, drugič, da lahko zadevna država članica rok za razmislek kadar koli prekine, med drugim iz razlogov, povezanih z javnim redom in varovanjem nacionalne varnosti.
Drugič, ta direktiva ne vsebuje določb o pravnih sredstvih, upravnih ali sodnih, ki jih je mogoče vložiti zoper odločbo o zavrnitvi prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi.
Ker pa člen 8 Direktive 2004/81 pod pogoji, navedenimi v odstavku 1 tega člena, državljanom tretjih držav, na katere se nanaša, omogoča pridobitev dovoljenja za prebivanje, iz člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah izhaja, da morajo državljani tretje države, katerih prošnja za izdajo dovoljenja za prebivanje, ki temelji na tej direktivi, je bila zavrnjena, imeti na voljo učinkovito pravno sredstvo zoper odločbo o zavrnitvi te prošnje, zlasti da bi lahko uveljavljali, da je pristojni organ ta člen 8(1) uporabil napačno (glej v tem smislu sodbo z dne 2. junija 2022, Skeyes,
C‑353/20
,
EU:C:2022:423
, točki
in
).
Ker na tem področju ni predpisov Unije, je treba v skladu z načelom procesne avtonomije postopkovna pravila v zvezi s temi pravnimi sredstvi določiti v notranjem pravnem redu posamezne države članice, vendar pod pogojem, da ta pravila v položajih, ki so zajeta s pravom Unije, niso manj ugodna od pravil v podobnih položajih, za katere velja nacionalno pravo (načelo enakovrednosti), in da ta pravila v praksi ne onemogočajo ali čezmerno ne otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih priznava pravo Unije (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu sodbi z dne 10. marca 2021, Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N.,
C‑949/19
,
EU:C:2021:186
, točka
, in z dne 2. junija 2022, Skeyes,
C‑353/20
,
EU:C:2022:423
, točka
).
Zato je treba ugotoviti, ali morajo države članice v tem okviru določiti, da vložitev pravnega sredstva zoper odločbo, s katero je bila zavrnjena prošnja za izdajo dovoljenja za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi, po potrebi v obliki predhodne upravne pritožbe, pomeni odlog izvršitve predhodno sprejetega ukrepa odstranitve, da se zadevnemu državljanu tretje države zagotovi možnost ostati na ozemlju zadevne države članice do odločitve o tem pravnem sredstvu.
V zvezi s tem je, najprej, iz Direktive 2004/81 razvidno, da je namen varstva pred kakršnim koli ukrepom odstranitve, vključno z izvršitvijo odločitve o predaji, ki je zagotovljeno s to direktivo, zagotoviti, prvič, da so zadevne osebe lahko deležne oskrbe, ki jim mora biti v skladu s členom 7 te direktive zagotovljena med rokom za premislek, in drugič, da te osebe niso prisiljene zapustiti ozemlja države članice, v kateri so prijavile dejanja trgovine z ljudmi, še preden so se lahko med tekom tega roka izjavile o tem, ali želijo sodelovati v okviru kazenske preiskave o teh dejanjih (glej v tem smislu sodbo z dne 20. oktobra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Odstranitev žrtve trgovine z ljudmi),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
, točki
in
).
V teh okoliščinah podaljšanja te zaščite za obdobje od izteka roka za premislek ali odločbe o zavrnitvi prošnje za dovoljenje za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi do odločitve o pravnem sredstvu zoper to odločbo ni mogoče šteti za nujnega za zagotovitev polnega učinka obveznosti začasne zaščite, ki so državam članicam naložene z Direktivo 2004/81.
Dalje, opozoriti je treba, da izvršitev odločbe o predaji ne pomeni odstranitve zadevne osebe v tretjo državo, temveč njeno predajo državi članici, ki mora med drugim spoštovati Listino o temeljnih pravicah in vse obveznosti, ki izhajajo iz Direktive 2004/81.
Zato položaja osebe, ki je hkrati predmet odločbe o zavrnitvi prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi in odločbe o predaji, ni mogoče na splošno enačiti s položajem osebe, za katero obstajajo tehtni razlogi za prepričanje, da bi bila njena odstranitev v tretjo državo v nasprotju z načelom nevračanja, v zvezi s katerim mora biti upravičena do pravnega sredstva, in ki ji mora biti dano na voljo
ex lege
odložilno pravno sredstvo zoper izvršitev odločbe, ki to odstranitev omogoča, zato da se prepreči nastanek resne in nepopravljive škode do odločitve o tem pravnem sredstvu (glej v tem smislu sodbi z dne 18. decembra 2014, Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, točki
in
, in z dne 19. junija 2018, Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
, točka
).
Nazadnje, tudi če bi izvršitev odločbe o predaji izjemoma lahko povzročila tovrstno škodo, bi se ta očitek obravnaval v okviru pravnega sredstva, vloženega zoper to odločbo ali zoper njeno izvršitev, in ne v okviru pravnega sredstva, ki se nanaša na odločbo glede prebivanja kot žrtev trgovine z ljudmi (glej v tem smislu sodbi z dne 17. decembra 2015, Tall,
C‑239/14
,
EU:C:2015:824
, točke od 56 do 58, in z dne 19. junija 2018, Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
, točki
in
).
Zato je učinkovitost morebitne razglasitve ničnosti odločbe o zavrnitvi prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi običajno lahko zadostno zagotovljena s tem, da je po taki razglasitvi ničnosti dovoljena vrnitev zadevne osebe v zadevno državo članico, ne da bi se tej državi članici naložilo, da do odločitve o pravnem sredstvu zoper to odločbo odloži izvršitev odločbe o predaji na podlagi Uredbe Dublin III.
Iz tega sledi, da ni mogoče šteti, da zagotavljanje učinkovitosti pravnega sredstva zoper odločbo o zavrnitvi prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi zahteva, da je izvršitev predhodno sprejete odločbe o predaji izključena, dokler ni o tem pravnem sredstvu odločeno.
Vendar člen 4 Direktive 2004/81 določa, da ta direktiva državam članicam ne preprečuje, da sprejmejo ali ohranijo ugodnejše določbe za osebe, na katere se ta direktiva nanaša.
Iz tega izhaja, da Direktiva 2004/81 ne preprečuje, da se država članica v okviru izvajanja svoje procesne avtonomije odloči okrepiti varstvo, zagotovljeno državljanom tretjih držav, na katere se ta direktiva nanaša, tako da za pravno sredstvo, in sicer upravno ali sodno, vloženo zoper odločbo o zavrnitvi prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje, ki temelji na navedeni direktivi, določi odložilni učinek v zvezi s predhodno sprejeto odločbo o predaji, zato da se tem državljanom tretjih držav omogoči, da ostanejo na njenem ozemlju v pričakovanju odločitve glede tega pravnega sredstva.
Zato je treba, na drugem mestu, ugotoviti, ali Uredba Dublin III nasprotuje temu, da države članice uporabijo polje proste presoje, ki ga imajo za izvajanje Direktive 2004/81, tako da določijo, da pravno sredstvo zoper odločbo, sprejeto na podlagi te direktive, vključuje tak odložilni učinek in zadržanje ali pretrganje roka za predajo.
Čeprav v zvezi s tem iz člena 29(1) in (2) Uredbe Dublin III izhaja, da je zakonodajalec Evropske unije nameraval dati prednost hitri izvršitvi odločb o predaji, pa ni nameraval žrtvovati sodnega varstva prosilcev za mednarodno zaščito zaradi zahteve po hitrosti obravnavanja njihove prošnje in je zaradi zagotavljanja tega varstva določil, da je lahko v nekaterih primerih izvršitev teh odločb odložena (glej v tem smislu sodbi z dne 14. januarja 2021, The International Protection Appeals Tribunal in drugi,
C‑322/19 in C‑385/19
,
EU:C:2021:11
, točka
, in z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji),
C‑245/21 in C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, točki
in
).
Člen 27(3) te uredbe tako zahteva, da države članice zadevnim osebam zagotovijo pravno sredstvo, ki lahko pripelje do odloga izvršitve odločbe o predaji, sprejete v zvezi z njimi (sodba z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji),
C‑245/21 in C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, točka
).
V skladu s to določbo morajo države članice določiti, bodisi, prvič, da pravno sredstvo zoper odločitev o predaji zadevni osebi daje pravico ostati v državi članici, ki je to odločitev sprejela, do zaključka postopka s pravnim sredstvom, bodisi, drugič, da se po vložitvi pravnega sredstva zoper odločitev o predaji predaja avtomatično odloži za razumno obdobje, v katerem sodišče odloči, ali tej pritožbi odobri odložilni učinek, bodisi, tretjič, da ima zadevna oseba možnost vložiti pravno sredstvo, da bi dosegla odložitev izvršitve odločitve o predaji, dokler se njeno pravno sredstvo zoper to odločitev obravnava (sodba z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji),
C‑245/21 in C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, točka
).
Poleg tega člen 27(4) Uredbe Dublin III navedeno določbo dopolnjuje s tem, da državam članicam dovoljuje, da določijo, da se lahko pristojni organi po uradni dolžnosti odločijo, da izvršitev odločitve o predaji odložijo, če njena odložitev ne bi izhajala niti iz učinka zakona niti sodne odločbe, kadar okoliščine v zvezi s to izvršitvijo pomenijo, da mora biti zadevni osebi za zagotovitev učinkovitega sodnega varstva dovoljeno, da ostane na ozemlju države članice, ki je sprejela odločitev o predaji, do sprejetja dokončne odločitve o pravnem sredstvu, vloženem zoper to odločitev (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji),
C‑245/21 in C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, točki
in
).
Če se izvršitev odločitve o predaji odloži na podlagi uporabe člena 27(3) ali (4) Uredbe Dublin III, iz člena 29(1) te uredbe izhaja, da rok za predajo ne začne teči od odobritve zahteve za sprejetje ali ponovno sprejetje, temveč, z odstopanjem, od končne odločitve o pravnem sredstvu, vloženem zoper odločitev o predaji (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji),
C‑245/21 in C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, točki
in
).
Vendar pravnega sredstva, upravnega ali sodnega, zoper odločbo, ki ni odločba o predaji, kot je odločba o zavrnitvi prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi, ni mogoče šteti za pritožbo ali ponovni pregled iz člena 27(3) ali (4) Uredbe Dublin III.
Iz samega besedila te določbe je namreč razvidno, da se ta nanaša na postopke „za namene pritožb zoper ali ponovnega pregleda odločitev o predaji“. Zato je treba sklicevanji na „pritožbo“ in „zahtevo za ponovni pregled“ iz navedene določbe razumeti tako, da napotujeta le na pritožbe in zahteve za ponovni pregled, vložene zoper odločbo o predaji iz člena 27(1) te uredbe.
Ta razlaga je poleg tega v skladu s ciljem člena 27 navedene uredbe, ki ne ureja načinov izvršitve odločb o predaji, temveč pravna sredstva, ki jih je mogoče vložiti zoper te odločbe.
Posledično, ker člen 29(1) Uredbe Dublin III določa uporabo odstopanja od načela, v skladu s katerim začne rok za predajo teči od odobritve zahteve za sprejem ali ponovni sprejem, le do končne odločitve o pritožbi ali ponovnem pregledu, če je v skladu s členom 27 (3) ali (4) te uredbe odobren odložilni učinek, se to odstopanje ne more uporabiti v primeru vložitve zahteve za ponovni pregled ali pritožbe zoper odločitev o zavrnitvi prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi, čeprav vložitev takega pravnega sredstva na podlagi nacionalnega prava pomeni pravico ostati na ozemlju zadevne države članice.
Natančneje, na tako pravno sredstvo ni mogoče razširiti rešitve, do katere je Sodišče prišlo v sodbah z dne 13. septembra 2017, Khir Amayry (
C‑60/16
,
EU:C:2017:675
), in z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji) (
C‑245/21 in C‑248/21
,
EU:C:2022:709
), kar zadeva učinke odložitve izvršitve odločbe o predaji na podlagi člena 27(4) te uredbe.
Ta rešitev namreč izhaja iz upoštevanja tega, da se v zvezi z odločbo o predaji odložilni učinek pripiše pravnemu sredstvu, vloženemu zoper to odločbo, ki ga je zakonodajalec Unije izrecno določil in katerega cilj je zagotoviti učinkovito sodno varstvo oseb, na katere se nanašajo take odločbe, v okviru, ki je opredeljen z navedeno uredbo (glej v tem smislu sodbo z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji),
C‑245/21 in C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, točka
).
Vendar okoliščina, da se odstopanje, navedeno v točki 60 te sodbe, ne uporablja v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, nikakor ne pomeni, da Uredba Dublin III nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da vložitev zahteve za ponovni pregled odločbe o zavrnitvi izdaje dovoljenja za prebivanje državljanu tretje države na podlagi Direktive 2004/81 pomeni odlog izvršitve predhodno sprejete odločbe o predaji, ki se nanaša na tega državljana tretje države.
Kot je namreč razvidno iz točke 35 te sodbe, na splošno ni mogoče izključiti, da se izvršitev odločitve o predaji lahko veljavno odloži zunaj primerov iz člena 27 (3) in (4) Uredbe Dublin III.
Poleg tega je treba opozoriti, da je namen te uredbe, kot izhaja iz uvodnih izjav 4 in 5, uvesti jasen in izvedljiv način, temelječ na objektivnih merilih, ki so pravična za države članice in za zadevne osebe, za hitro določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, da bi se zagotovil učinkovit dostop do postopkov za priznanje take zaščite, ne da bi bil ogrožen cilj hitrega obravnavanja prošenj za mednarodno zaščito (glej v tem smislu sodbi z dne 19. marca 2019, Jawo,
C‑163/17
,
EU:C:2019:218
, točka
, in z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Upravni odlog odločbe o predaji),
C‑245/21 in C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, točka
).
Zavezujoči roki, s katerimi je zakonodajalec Unije omejil postopke sprejema in ponovnega sprejema, namreč odločilno prispevajo k uresničevanju cilja hitre obravnave prošenj za mednarodno zaščito, z zagotovitvijo, da se bodo navedeni postopki izvajali brez nepotrebnega odlašanja, ter kažejo na poseben pomen, ki ga ta zakonodajalec pripisuje hitri določitvi države članice, ki je odgovorna za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, in na to, da mora ob upoštevanju cilja zagotavljanja učinkovitega dostopa do postopkov za priznanje mednarodne zaščite in neogrožanja tega cilja hitre obravnave take prošnje po potrebi obravnavati država članica, ki ni tista, ki je bila določena za odgovorno na podlagi meril iz poglavja III te uredbe (glej v tem smislu sodbo z dne 13. novembra 2018, X in X,
C‑47/17 et C‑48/17
,
EU:C:2018:900
, točki
in
).
Iz ciljev Uredbe Dublin III, na katere je bilo opozorjeno v prejšnjih točkah te sodbe, in iz povezanih določb člena 29(1) te uredbe, v katerem je opredeljen rok za predajo, in člena 29(2) te uredbe, ki določa, da neizvršitev odločitve o predaji v tem roku povzroči prenos odgovornosti, izhaja, da zakonodajalec Unije državi članici, ki poda zahtevo, ni želel naložiti obveznosti, da v vseh primerih izvrši odločbo o predaji, temveč da v razmerju do zadevnih oseb in drugih držav članic sprejme posledice, ki nastanejo zaradi zamude pri izvršitvi takih odločb, zato da zagotovi, da se obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito ne bi preveč zavleklo.
V tem okviru je treba pojasnilo iz člena 29(1) Uredbe Dublin III, v skladu s katerim se predaja izvaja „v skladu z nacionalno zakonodajo države članice, ki poda zahtevo“, razlagati tako, da pomeni, da imajo države članice določeno polje proste presoje pri opredelitvi pogojev izvršitve odločitev o predaji in da lahko na tej podlagi določijo, da se izvršitev odločitve o predaji lahko odloži, da se državljanom tretjih držav zagotovi okrepljeno varstvo v okviru izvajanja Direktive 2004/81.
Vendar to polje proste presoje ne more pomeniti, da država članica lahko določi, da odložitev izvršitve odločbe o predaji, ki izhaja iz njenega nacionalnega prava, pomeni zadržanje ali pretrganje roka za predajo.
Poleg tega, da se sklicevanje na nacionalno pravo iz člena 29(1) Uredbe Dublin III nanaša na pogoje izvršitve predaje, in ne na pravila za izračun roka za predajo, je namreč treba poudariti, da ker iztek roka za predajo na podlagi člena 29(2) te uredbe pomeni prenos odgovornosti med državami članicami, bi to, da se vsaki državi članici dopusti, da spreminja pravila za izračun tega roka glede na vsebino svoje nacionalne ureditve, privedlo do spremembe razdelitve odgovornosti med državami članicami, ki izhaja iz navedene uredbe.
Taka razlaga člena 29(1) Uredbe Dublin III bi poleg tega lahko negativno vplivala na uresničitev ciljev te uredbe, na katere je bilo opozorjeno v točkah 65 in 66 te sodbe, saj bi se lahko s to razlago glede na okoliščine primera trajno odložil tek roka za predajo iz razlogov, ki jih zakonodajalec Unije ni navedel, in bi se zato temu roku odvzel ves polni učinek, obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito zadevnih oseb pa bi se pretirano zavleklo.
Iz tega sledi, da dejstvo, da podrobna pravila v zvezi s pravnimi sredstvi zoper odločbe o zavrnitvi prošnje za izdajo dovoljenja za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi spadajo, kot je razvidno iz točke 40 te sodbe, v procesno avtonomijo držav članic, tem ne sme dopustiti, da odstopajo od pravil za izračun roka za predajo, ki izhajajo iz člena 29 Uredbe Dublin III.
Te presoje ne omajata tveganje
forum shopping
in tveganje zlorabe pravice, ki ju omenja predložitveno sodišče, saj iz preudarkov v točkah od 32 do 47 te sodbe izhaja, da taka tveganja nikakor ne izhajajo iz pravil, ki jih je določil zakonodajalec Unije, temveč glede na okoliščine primera izhajajo iz odločitev Kraljevine Nizozemske v okviru njene procesne avtonomije.
Iz navedenega izhaja, da je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 29(1) in (2) Uredbe Dublin III v povezavi s členom 27(3) te uredbe razlagati tako, da:
–
ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da vložitev zahteve za ponovni pregled odločbe, s katero se državljanu tretje države zavrne izdaja dovoljenja za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi, pomeni, da se izvršitev predhodno sprejete odločbe o predaji, ki se nanaša na tega državljana tretje države, odloži, vendar
–
nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da taka odložitev povzroči zadržanje ali pretrganje roka za predajo navedenega državljana tretje države.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

Člen 29(1) in (2) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva v povezavi s členom 27(3) te uredbe

je treba razlagati tako, da

–
ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da vložitev zahteve za ponovni pregled odločbe, s katero se državljanu tretje države zavrne izdaja dovoljenja za prebivanje kot žrtvi trgovine z ljudmi, pomeni, da se izvršitev predhodno sprejete odločbe o predaji, ki se nanaša na tega državljana tretje države, odloži, vendar

–
nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa, da taka odložitev povzroči zadržanje ali pretrganje roka za predajo navedenega državljana tretje države.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nizozemščina.