CELEX: 62018CJ0255
Predhodno odločanje
Direktiva 2014/59/EU
Sanacija in reševanje kreditnih institucij
Nacionalna shema financiranja
Organ za reševanje
Nacionalni sklad
Člena 103 in 104
Obveznost plačevanja prispevka
Predhodni prispevki in izredni naknadni prispevki
Izračun
Prepozen prenos direktive
Delegirana uredba (EU) 2015/63
Člena 12 in 14
Pojem ‚sprememba statusa‘
Vpliv na prispevno obveznost

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij ter o spremembi Direktive Sveta 82/891/EGS ter direktiv 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU in 2013/36/EU in uredb (EU) št. 1093/2010 ter (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta (
UL 2014, L 173, str. 190
) in Delegirane uredbe Komisije (EU) 2015/63 z dne 21. oktobra 2014 o dopolnitvi Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s predhodnimi prispevki v sheme za financiranje reševanja (
UL 2015, L 11, str. 44
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo State Street Bank International GmbH (v nadaljevanju: SSBI) in Banca d’Italia zaradi plačila prispevkov v nacionalni sklad za reševanje v Italiji.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2014/59
V uvodnih izjavah od 103 do 105 Direktive 2014/59 je navedeno:
„(103)
[…] Ne glede na vlogo centralnih bank pri zagotavljanju likvidnosti finančnemu sistemu tudi v obdobju težav je pomembno, da države članice vzpostavijo sheme financiranja, da preprečijo dotok sredstev za ta namen iz nacionalnih proračunov. Stabilizacijo finančnega sistema bi moral financirati celoten finančni sektor.
(104)
Praviloma bi morale države članice prek skladov, ki jih nadzirajo organi za reševanje, vzpostaviti svoje nacionalne sheme financiranja, ki bi se uporabljale za namene, določene v tej direktivi. […]
(105)
Načeloma bi moral prispevke pred kakršnim koli ukrepom za reševanje in neodvisno od njega najprej zagotoviti ta sektor. Če s predhodnim financiranjem ni mogoče pokriti izgub ali stroškov, ki nastanejo zaradi uporabe shem financiranja, bi bilo treba za pokrivanje dodatnih stroškov ali izgub zbrati dodatne prispevke.“
Člen 100(1), (4) in (5) navedene direktive določa:
„1.   Države članice vzpostavijo eno ali več shem financiranja, da se zagotovi, da lahko organ za reševanje učinkovito uporablja instrumente za reševanje in izvaja pooblastila.
[…]
4.   Za namene iz odstavka 3 imajo sheme financiranja zlasti pooblastilo za:
(a)
zvišanje predhodnih prispevkov, kot je določeno v členu 103, z namenom, da se doseže ciljna raven iz člena 102;
(b)
zvišanje naknadnih izrednih prispevkov, kot je določeno v členu 104, če prispevki iz točke (a) ne zadostujejo, in
(c)
najemanje posojil in drugih oblik podpore, kot je določeno v členu 105.
5.   Vsaka država članica, razen v primerih iz odstavka 6, vzpostavi nacionalne sheme financiranja prek sklada, katerega uporabo lahko sproži njen organ za reševanje, in sicer za namene iz člena 101(1).“
Člen 102(1) iste direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da do 31. decembra 2024 razpoložljiva finančna sredstva njihovih shem financiranja dosežejo vsaj 1 % zneska kritih vlog vseh institucij z dovoljenjem na njihovem ozemlju. Države članice lahko določijo ciljne ravni, ki presegajo ta znesek.“
Člen 103 Direktive 2014/59, naslovljen „Predhodni prispevki“ določa:
„1.   Da bi se dosegla ciljna raven, določena v členu 102, države članice zagotovijo, da se prispevki od institucij, vključno s podružnicami v Uniji, z dovoljenjem na njihovem ozemlju pobirajo vsaj enkrat letno.
[…]
4.   Države članice zagotovijo, da je obveznost plačevanja prispevkov iz tega člena izvršljiva v skladu z nacionalnim pravom in da so zapadli prispevki plačani v celoti.
Države članice vzpostavijo ustrezne regulativne, računovodske, poročevalske in druge obveznosti za zagotovitev, da so prispevki v celoti plačani. Države članice zagotovijo ukrepe za ustrezno preverjanje, ali so bili prispevki plačani pravilno. […]
5.   Zneski, zbrani v skladu s tem členom, se uporabljajo samo za namene, določene v členu 101(1).
[…]
7.   Na Komisijo se prenese pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov v skladu s členom 115, da opredeli pojem prilagajanja prispevkov sorazmerno s profilom tveganja institucij iz odstavka 2 tega člena […]
[…]
8.   Na Komisijo se prenese pooblastilo za sprejemanje delegiranih aktov skladno s členom 115 […]
[…]“
Člen 104 te direktive določa:
„1.   Če razpoložljiva finančna sredstva ne zadoščajo za pokrivanje izgub, stroškov ali drugih izdatkov, ki nastanejo pri uporabi shem financiranja, države članice zagotovijo, da se od institucij z dovoljenjem na njihovem ozemlju poberejo izredni naknadni prispevki za kritje dodatnih zneskov. Ti izredni naknadni prispevki se med institucijami razporedijo v skladu s pravili iz člena 103(2).
[…]
2.   Člen 103(4) do (8) se uporablja za prispevke, zbrane v skladu s tem členom.
[…]“
Člen 130(1) navedene direktive določa:
„Države članice do 31. decembra 2014 sprejmejo ter objavijo zakone in druge predpise, ki so potrebni za uskladitev s to direktivo. Besedilo teh ukrepov takoj sporočijo Komisiji.
Države članice uporabljajo te ukrepe od 1. januarja 2015.
[…]“
Delegirana uredba 2015/63
Člen 4 te delegirane uredbe določa:
„1.   Organi za reševanje določijo letne prispevke, ki jih morajo plačati posamezne institucije, sorazmerno glede na njihov profil tveganja na podlagi informacij, ki jih zagotovi institucija v skladu s členom 14, ter z uporabo metodologije, določene v tem oddelku.
2.   Organ za reševanje določi letni prispevek iz odstavka 1 na podlagi letne ciljne ravni sheme za financiranje reševanja, pri čemer upošteva ciljno raven, ki mora biti dosežena do 31. decembra 2024 v skladu z odstavkom 1 člena 102 Direktive 2014/59/EU ter na podlagi povprečnega zneska kritih vlog v preteklem letu, izračunanega četrtletno, vseh institucij z dovoljenjem na njegovem ozemlju.“
Člen 12 navedene uredbe, naslovljen „Institucije, ki se na novo nadzorujejo ali se jim spremeni status“, določa:
„1.   Če se institucija na novo nadzoruje samo določen del prispevnega obdobja, se delni prispevek določi z uporabo metodologije iz oddelka 3 pri znesku njenega letnega prispevka, izračunanem v naslednjem prispevnem obdobju, glede na število celih mesecev prispevnega obdobja, v katerih je institucija pod nadzorom.
2.   Sprememba statusa institucije, vključno z majhno institucijo, v prispevnem obdobju ne vpliva na letni prispevek, ki ga je treba plačati v zadevnem letu.“
Člen 14(1) iste uredbe določa:
„1.   Institucije organu za reševanje predložijo najnovejše potrjene letne računovodske izkaze, ki so na voljo pred 31. decembrom v letu pred prispevnim obdobjem, skupaj z mnenjem, ki ga predloži zakoniti revizor ali revizijsko podjetje v skladu s členom 32 Direktive 2013/34/EU Evropskega parlamenta in Sveta [z dne 26. junija 2013 o letnih računovodskih izkazih, konsolidiranih računovodskih izkazih in povezanih poročilih nekaterih vrst podjetij, spremembi Direktive 2006/43/ES Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi direktiv Sveta 78/660/EGS in 83/349/EGS (
UL 2013, L 182, str. 19
)].“
Člen 20, od (1) do (4), Delegirane uredbe 2015/63 določa:
„1.   […] Z odstopanjem od člena 13(1) organi za reševanje v zvezi s prispevki, ki jih je treba plačati leta 2015, uradno obvestijo vsako institucijo o svoji odločitvi o določitvi letnega prispevka, ki ga morajo institucije plačati najpozneje do 30. novembra 2015.
2.   Z odstopanjem od člena 13(4) in v zvezi s prispevki, ki jih je treba plačati leta 2015, se znesek, ki ga je treba plačati v skladu z odločitvijo iz člena 13(3), plača do 31. decembra 2015.
3.   Z odstopanjem od člena 14(4) in v zvezi z informacijami, ki jih je treba zagotoviti organu za reševanje leta 2015, se informacije iz navedenega odstavka zagotovijo najpozneje do 1. septembra 2015.
4.   Z odstopanjem od člena 16(1) sistemi jamstva za vloge organu za reševanje do 1. septembra 2015 zagotovijo informacije o znesku kritih vlog z dne 31. julija 2015.“
Iz člena 21 te uredbe je razvidno, da se ta uporablja od 1. januarja 2015.
Italijansko pravo
Člen 78 zakonske uredbe št. 180/2015 z dne 16. novembra 2015, s katero je bila v nacionalno pravo prenesena Direktiva 2014/59 (GURI št. 267 z dne 16. novembra 2015), določa:
„Za doseganje ciljev reševanja se v Banca d’Italia ustanovi eden ali več skladov za reševanje […]“
Člen 81 te uredbe določa:
„1.   Do 31. decembra 2024 znašajo skupna razpoložljiva finančna sredstva skladov za reševanje 1 % zneska kritih vlog, ki izhajajo iz potrjenih letnih računovodskih izkazov zavezancev za plačilo prispevkov. […]
2.   Za doseganje ravni iz odstavka 1 so v skladu s členom 82 prispevki izračunani in pobrani na letni ravni čim bolj časovno enakomerno, ob upoštevanju njihovega procikličnega učinka na finančni položaj zavezancev.“
Člen 82(1) te uredbe določa:
„Banke s sedežem v Italiji in italijanske podružnice bank, ki imajo sedež zunaj Unije, plačujejo redne prispevke v sklade za reševanje na letni ravni, in sicer v vrednosti, ki jo določi Banca d’Italia v skladu s pravili, ki jih Evropska komisija določi na podlagi člena 103(7) Direktive 2014/59.“
Člen 83(1) te uredbe določa:
„Če finančna sredstva ne zadostujejo za izvedbo ukrepov iz člena 79(1), so banke s sedežem v Italiji in italijanske podružnice bank s sedežem zunaj Unije zavezane k plačilu izrednih prispevkov za kritje dodatnih stroškov v obsegu, ki ga določi Banca d’Italia.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
SSBI je banka s sedežem v Nemčiji.
Do 5. julija 2015 je svoje dejavnosti v Italiji opravljala prek State Street Bank SpA (v nadaljevanju: SSB Italija).
Po transakciji združitve s pripojitvijo je družba SSBI, ki je prevzemna družba družbe SSB Italija, od 6. julija 2015 naprej svojo dejavnost na italijanskem ozemlju opravljala prek podružnice.
V letih 2015 in 2016 je Banca d’Italia kot organ za reševanje od družbe SSBI za leto 2015 zahtevala plačilo predhodnih prispevkov (v nadaljevanju: redni prispevki) in izrednih naknadnih prispevkov (v nadaljevanju: izredni prispevki). Natančneje, z obvestili z dne 23. in 26. novembra 2015 ter z dne 1. aprila in 25. maja 2016 je Banca d’Italia od družbe SSBI zahtevala plačilo zneska 1.275.606 EUR iz naslova rednih prispevkov in plačilo zneska 3.826.819 EUR iz naslova izrednih prispevkov.
Družba SSBI je pri predložitvenem sodišču vložila ničnostno tožbo zoper te akte, pri čemer je izpodbijala tako plačilo rednih prispevkov kot plačilo izrednih prispevkov.
V utemeljitev tožbe je navedla več trditev, med drugim trditev, da je svoje dejavnosti na italijanskem ozemlju, kadar ji je bilo naloženo plačevanje teh prispevkov, opravljala zgolj prek podružnice in da zato zanjo ni mogla veljati obveznost plačila v Italiji temveč v Nemčiji.
Poleg tega je družba SSBI med drugim zatrjevala, da je do ustanovitve neodvisnega organa, prek katerega Banca d’Italia izvaja svojo vlogo organa za reševanje, 22. septembra 2015 in ustanovitve italijanskega sklada za reševanje 18. novembra 2015 prišlo po tej združitvi s pripojitvijo, tako da družbi SSBI ni bilo mogoče naložiti nobene obveznosti plačila prispevka.
Po njenem mnenju njena obveznost plačila prispevka v italijanski sklad za reševanje tudi ne izhaja iz člena 12(2) Delegirane uredbe 2015/63. Poleg tega naj bi določbe člena 20(4) te uredbe podpirale njeno tezo, da bi moral biti referenčna podlaga za organ za reševanje položaj družbe SSBI na dan 31. julija 2015 in ne na dan 31. decembra 2014.
Zato naj se Delegirana uredba 2015/63 zanjo ne bi uporabljala za obdobje od 1. januarja do 5. julija 2015, kar naj bi povzročilo, da zanjo ne obstaja nobena obveznost plačila prispevkov.
Podredno je družba SSBI predlagala, da zanjo lahko velja obveznost plačila zgolj rednih prispevkov, ki ustrezajo obdobju, v katerem je družba SSB Italija opravljala svoje dejavnosti v Italiji.
Banca d’Italia je zavrnila trditve družbe SSBI in potrdila, da ima ta družba obveznost plačila prispevkov. Zlasti je navajala, da nemški organ za reševanje ni mogel upoštevati združitve s pripojitvijo, katere predmet je bila družba SSB Italija, in da bi v nasprotju z navedbami družbe SSBI neobstoj obveznosti plačila prispevkov v Italiji privedel do tega, da bi se družba SSBI izognila obveznosti plačila prispevkov tako v Italiji kot v Nemčiji.
Banca d’Italia je tako potrdila, da se v tem primeru uporablja člen 12(2) Delegirane uredbe 2015/63, saj so za plačilo prispevka v italijanski sklad za reševanje zavezane vse banke, ki imajo sedež v Italiji, in poleg tega vse podružnice bank s sedežem zunaj Evropske unije na ta datum.
V teh okoliščinah je Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij, Italija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba ‚spremembe statusa‘, ki v skladu s členom 12 [Delegirane uredbe] ne vplivajo na obveznost plačevanja prispevkov, razlagati tako, da vključujejo tudi združitev s pripojitvijo institucije, ki je bila pod nadzorom nacionalnega organa za reševanje, k matičnemu podjetju s sedežem v drugi državi članici v prispevnem obdobju? Ali to pravilo velja tudi, če je do združitve in posledično prenehanja podjetja prišlo med letom 2015, ko nacionalni organ za reševanje in nacionalni sklad še nista bila formalno ustanovljena v državi članici in izračun prispevkov še ni bil narejen?
2.
Ali je treba člen 12 [Delegirane uredbe] v povezavi s členom 14 te uredbe ter členoma 103 in 104 Direktive 2014/59 razlagati tako, da je tudi v primeru združitve s pripojitvijo družbe matičnemu podjetju s sedežem v drugi državi članici v prispevnem letu institucija zavezana k plačilu celotnega prispevka za zadevno leto, in ne le sorazmernega deleža za tiste mesece, ko je bila pod nadzorom organa za reševanje v prvi državi članici, enako kot člen 12(1) [Delegirane uredbe] določa za ‚institucijo, ki se na novo nadzoruje‘?
3.
Ali se v skladu z Direktivo 2014/59 in [Delegirano uredbo] ter načeli, ki urejajo nabor instrumentov za reševanje bank, pravila, ki urejajo plačevanje rednih prispevkov, zlasti člen 12(2) [Delegirane uredbe], uporabljajo – v zvezi s trenutkom določitve zavezancev za plačevanje ter višino prispevka – tudi za določanje izrednih prispevkov, če se upoštevajo njihova narava in pogoji, na podlagi katerih se lahko predpišejo?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvi del prvega vprašanja in drugo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim delom prvega vprašanja in z drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba pojem „sprememba statusa“ v smislu člena 12(2) Delegirane uredbe 2015/63 razlagati tako, da vključuje transakcijo, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, s katero institucija, ki je bila prej pod nadzorom nacionalnega organa za reševanje, v prispevnem obdobju preneha biti pod nadzorom tega organa zaradi čezmejne združitve s pripojitvijo matični družbi in ali zato ta transakcija nima vpliva na obveznost institucije, da plača celotne redne prispevke, ki se dolgujejo iz naslova zadevnega prispevnega leta.
V zvezi s tem je treba po eni strani opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso iz zahtev tako po enotni uporabi prava Unije kot iz načela enakosti izhaja, da je treba izraze iz določbe prava Unije, ki za opredelitev pomena in obsega ne napotuje izrecno na pravo držav članic, navadno razlagati avtonomno in enotno v celotni Uniji (sodba z dne 11. aprila 2019, Tarola,
C‑483/17
,
EU:C:2019:309
, točka
in navedena sodna praksa).
Člen 12(2) Delegirane uredbe 2015/63 za določitev pomena in obsega pojma „sprememba statusa“ ne vsebuje nobenega izrecnega napotila na pravo držav članic. Ta pojem je treba za namene uporabe te delegirane uredbe šteti za avtonomen pojem prava Unije, ki ga je treba na ozemlju vseh držav članic razlagati enotno.
Po drugi strani je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pri razlagi določbe prava Unije upoštevati njeno besedilo, kontekst, v katerega se umešča, in cilj, ki mu sledi (glej v tem smislu sodbo z dne 27. maja 2019, PF (Generalni državni tožilec v Litvi),
C‑509/18
,
EU:C:2019:457
, točka
).
Na prvem mestu, glede jezikovne razlage pojma „sprememba statusa“ v smislu člena 12(2) Delegirane uredbe 2015/63 je treba poudariti, da lahko ta pojem, kot je razvidno iz točke 58 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca, zajema vse vrste spremembe v pravnem ali dejanskem položaju institucije, ki lahko ima vpliv glede uporabe člena 12(2) te delegirane uredbe.
To razlago člena 12(2) Delegirane uredbe 2015/63 potrjuje dikcija „vključno z majhno institucijo“, ki nakazuje, da je sprememba velikosti institucije, ki je upoštevna za uporabo določb v korist majhnih institucij, le eden izmed položajev, ki jih zajema ta določba.
Na drugem mestu je treba v zvezi s kontekstom, v katerega se umešča člen 12(2) Delegirane uredbe 2015/63, opozoriti, da člen 12(1) te delegirane uredbe določa, da nove institucije, ki so nadzorovane samo določen del prispevnega obdobja, v sklad za reševanje države članice vplačajo le sorazmerne redne prispevke, izračunane na podlagi števila celih mesecev prvega prispevnega obdobja, ko je bila institucija pod nadzorom.
Tako se člen 12(2) te delegirane uredbe, ki določa, da sprememba statusa institucije ne vpliva na obveznost te institucije, da plača redne letne prispevke, ki se dolgujejo za zadevno leto, na splošno nanaša na spremembe, ki lahko vplivajo na institucijo, medtem ko člen 12(1) te delegirane uredbe pojasnjuje metodo izračuna, ki se izjemoma uporablja za institucijo, ki je pod nadzorom samo del prispevnega obdobja.
Ker člen 12(1) Delegirane uredbe 2015/63 uvaja odstopanje od splošnega pravila iz odstavka 2 tega člena, ga je treba razlagati ozko, tako da ne dopušča razlage, ki bi presegala ta edini primer, ki ga izrecno predpisuje ta uredba (glej po analogiji sodbi z dne 1. decembra 2011, Painer,
C‑145/10
,
EU:C:2011:798
, točka
, in z dne 6. junija 2019, Weil,
C‑361/18
,
EU:C:2019:473
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato za transakcijo, ki pomeni spremembo statusa v smislu člena 12(2) iste delegirane uredbe, načeloma ne velja izračun prispevka, kot je določen v členu 12(1) Delegirane uredbe 2015/63.
Na tretjem mestu, glede cilja, ki se uresničuje z Direktivo 2014/59 in Delegirano uredbo 2015/63, iz člena 102(1) in člena 103(1) te direktive ter iz člena 4(2) te delegirane uredbe izhaja, da je bilo letno pobiranje rednih prispevkov institucij vzpostavljeno zaradi zagotavljanja, da do 31. decembra 2024 razpoložljiva finančna sredstva shem financiranja držav članic dosežejo vsaj 1 % zneska kritih vlog vseh institucij z dovoljenjem na njihovem ozemlju.
Za dosego tega cilja člen 4(1) in člen 14, od (1) do (3), iste delegirane uredbe nacionalnemu organu za reševanje nalagata, da izračuna dolgovane prispevke z opiranjem na računovodske informacije iz potrjenih in certificiranih najnovejših računovodskih izkazov, ki so na voljo pred 31. decembrom v letu pred prispevnim obdobjem, skupaj z mnenjem, ki ga predloži zakoniti revizor ali revizijsko podjetje.
Če bi v zvezi s tem, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 72 sklepnih predlogov, nacionalni organi za reševanje morali upoštevati spremembo pravnega in finančnega položaja institucij v zadevnem poslovnem letu, bi težko zanesljivo izračunali redne prispevke, ki se dolgujejo v naslednjem letu, in torej uresničevali cilj, da se najkasneje do 31. decembra 2024 doseže vsaj 1 % zneska kritih vlog vseh institucij z dovoljenjem na ozemlju države članice.
Da bi se torej nacionalnim organom za reševanje omogočil izračun prispevkov in tako uresničitev cilja Direktive 2014/59 in Delegirane uredbe 2015/63, je treba pojem „sprememba statusa“ iz člena 12(2) te delegirane uredbe razumeti široko, kot da med drugim vključuje čezmejno združitev s pripojitvijo, do katere je prišlo v prispevnem obdobju.
To razlago člena 12(2) Delegirane uredbe 2015/63 potrjuje tudi cilj Uredbe (EU) št. 806/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2014 o določitvi enotnih pravil in enotnega postopka za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij v okviru enotnega mehanizma za reševanje in enotnega sklada za reševanje ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1093/2010 (
UL 2014, L 225, str. 1
), katere udejanjenje je ravno tako cilj Direktive 2014/59 in te delegirane uredbe.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je bila ustanovitev nacionalnih skladov za reševanje leta 2015, kot je določena s to direktivo in to delegirano uredbo, kombinirana s tem, da je bil leta 2016 predviden enotni sklad za reševanje držav članic, ki so del bančne unije, na podlagi Uredbe št. 806/2014, katerega cilj je bila postopna nadomestitev nacionalnih skladov za reševanje. Medvladni sporazum, ki pojasnjuje vzpostavitev tega enotnega sklada za reševanje, v členu 3(3) in (5) določa, da morajo biti tudi prispevki, ki so v skladu s členoma 103 in 104 Direktive 2014/59 prejeti pred datumom uporabe tega sporazuma, to je 1. januar 2016, preneseni na ta enotni sklad za reševanje.
S tega vidika pojma „sprememba statusa“ ni mogoče omejiti na spremembe institucije v državi članici z izključitvijo sprememb, ki zajemajo več držav članic, kot so čezmejne združitve s pripojitvijo. Iz istega razloga je mogoče le zavrniti trditev, da pripojena institucija ne more biti deležna ugodnosti iz sklada za reševanje države članice, v katerega je plačala redne prispevke.
Glede na prej navedene preudarke je treba na prvi del prvega vprašanja in na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba pojem „sprememba statusa“ v smislu člena 12(2) Delegirane uredbe 2015/63 razlagati tako, da zajema transakcijo, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v okviru katere institucija med letom preneha biti pod nadzorom nacionalnega organa za reševanje zaradi čezmejne združitve s pripojitvijo matični družbi in da zato ta transakcija ne vpliva na obveznost te institucije, da plača celotne redne prispevke, ki jih dolguje iz naslova zadevnega prispevnega leta.
Drugi del prvega vprašanja
Predložitveno sodišče z drugim delom prvega vprašanja v bistvu sprašuje, ali je treba člen 12(2) Delegirane uredbe 2015/63 razlagati tako, da se uporablja za položaj, v katerem je do čezmejne združitve s pripojitvijo institucije, ki ima sedež v državi članici, matični družbi, ki ima sedež v drugi državi članici, in posledično prenehanja te pripojene institucije prišlo leta 2015, čeprav prva država članica še ni uradno ustanovila niti nacionalnega organa za reševanje niti nacionalnega sklada in prispevki še niso bili izračunani.
Najprej je treba poudariti, da je bila ta delegirana uredba v vseh svojih elementih zavezujoča in se je neposredno uporabljala v vseh državah članicah od 1. januarja 2015. Zato je ta uredba veljala na dan čezmejne združitve s pripojitvijo zadevne institucije njeni matični družbi.
Dalje, opozoriti je treba, da Direktiva 2014/59, ki v členih od 101 do 104 državam članicam nalaga, da ustanovijo nacionalne sklade za reševanje, ki jih upravljajo nacionalni organi in se financirajo s pobiranjem prispevkov, v členu 130(1) določa, da morajo države članice do 31. decembra 2014 sprejeti in objaviti zakone in druge predpise, ki so potrebni za uskladitev s to direktivo in uporabljati te ukrepe od 1. januarja 2015.
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je italijanski ukrep, s katerim je bila v nacionalno pravo prenesena navedena direktiva, začel veljati šele 16. novembra 2015, kar pomeni, da v Italiji niti nacionalni organ za reševanje niti nacionalni sklad še nista bila formalno ustanovljena, ko je prišlo do čezmejne združitve s pripojitvijo zadevne institucije njeni matični družbi.
Vendar je treba poudariti, da so bile v člen 20 Delegirane uredbe 2015/63 vključene prehodne določbe, da bi se prilagodili roki za pobiranje rednih prispevkov za prvo prispevno leto, to je za leto 2015.
Člen 20(1) navedene delegirane uredbe namreč določa, da lahko z odstopanjem od člena 13(1) te delegirane uredbe nacionalni organi za reševanje v zvezi s prispevki, ki jih je treba plačati za leto 2015, uradno obvestijo vsako institucijo o svoji odločitvi o določitvi letnega prispevka, ki ga mora institucija plačati najpozneje do 30. novembra 2015.
V zvezi s tem predložitveno sodišče pojasnjuje, da je Banca d’Italia kot italijanski nacionalni organ za reševanje nacionalni sklad za reševanje ustanovila 18. novembra 2015 in od institucij, tudi od tožeče stranke iz postopka v glavni stvari, zahtevala vplačilo rednih in izrednih prispevkov 23. in 26. novembra 2015.
Iz tega izhaja, da je italijanska država v svoje nacionalno pravo prenesla Direktivo 2014/59 v času, ki je v skladu s prehodnimi določbami člena 20 Delegirane uredbe 2015/63 Banca d’Italia kot nacionalnemu organu za reševanje omogočal, da v skladu s členoma 102 in 103(1) navedene direktive od institucij zahteva plačilo rednih prispevkov od leta 2015 naprej.
Dejstvo, da je zadevna institucija zaradi čezmejne združitve s pripojitvijo prenehala obstajati, ko je Banca d’Italia zahtevala plačilo prispevkov, v zvezi s tem ni upoštevno, ker morajo, kot je bilo že navedeno v točki 42 te sodbe, nacionalni organi za reševanje dolgovane redne prispevke izračunati z opiranjem na računovodske informacije glede potrjenih in certificiranih najnovejših računovodskih izkazov, ki so na voljo pred 31. decembrom v letu pred prispevnim obdobjem.
Glede na zgornje preudarke je treba na drugi del prvega vprašanja odgovoriti, da je treba člen 12(2) Delegirane uredbe 2015/63 razlagati tako, da se uporablja za položaj, v katerem je do čezmejne združitve s pripojitvijo institucije, ki ima sedež v državi članici, matični družbi, ki ima sedež v drugi državi članici, in posledično prenehanje te pripojene institucije prišlo leta 2015, čeprav prva država članica še ni uradno ustanovila niti nacionalnega organa za reševanje niti nacionalnega sklada in prispevki še niso bili izračunani.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2014/59 in Delegirano uredbo 2015/63 razlagati tako, da je institucija v državi članici, ki je bila z združitvijo pripojena matični družbi s sedežem v drugi državi članici, preden je nacionalni organ za reševanje prve države članice vzpostavil izredni prispevek, dolžna plačati ta prispevek.
Banca d’Italia meni, da odgovor na to vprašanje ponuja Delegirana uredba 2015/63, zlasti njen člen 12(2). Vendar iz naslova te uredbe izhaja, da se ta nanaša na predhodne prispevke, torej letne prispevke. Poleg tega člen 12(2) navedene uredbe omenja le letni prispevek.
Na odgovor na tretje vprašanje je torej mogoče sklepati le iz razlage člena 104 Direktive 2014/59, ki se, kot navaja njegov naslov, nanaša na „Izredne naknadne prispevke“. Vendar niti besedilo člena 104 te direktive niti odstavki 2 in od 4 do 8 člena 103 te direktive, ki se uporabljajo za redne prispevke in na katere se sklicuje ta člen 104, ne vsebujejo nobene navedbe o datumu, ki bi moral biti referenca za določitev institucij, ki so dolžne plačati izredni prispevek in izračun njegovega zneska. Zato je treba člen 104 te direktive razlagati glede na njeno sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je (glej po analogiji sodbo z dne 10. julija 2019, Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände,
C‑649/17
,
EU:C:2019:576
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 104(1) te direktive določa, da če razpoložljiva finančna sredstva ne zadoščajo za pokrivanje izgub, stroškov ali drugih izdatkov, ki nastanejo pri uporabi shem financiranja, države članice zagotovijo, da se od institucij z dovoljenjem na njihovem ozemlju poberejo izredni naknadni prispevki.
Kot je generalni pravobranilec navedel v točkah 86 in 87 sklepnih predlogov, se izredni prispevek tako razlikuje od rednega prispevka glede trenutka in namena njegovega pobiranja. Težko je namreč predvideti datum, na katerega se naložijo izredni prispevki, saj je to odvisno od datuma reševalnih transakcij, ki so razlog za primanjkljaj v nacionalnem skladu. Izrednih prispevkov torej ni mogoče načrtovati na enak način kot redne prispevke, ki se izračunajo z opiranjem na računovodske informacije iz potrjenih in certificiranih najnovejših računovodskih izkazov, ki so na voljo pred 31. decembrom v letu pred prispevnim obdobjem in se poberejo za prispevno koledarsko leto.
Tudi datum 31. december leta pred prispevnim obdobjem, ki je določen v členu 14(1) Delegirane uredbe 2015/63, glede na cilj izrednega prispevka ni upošteven. Namen te naknadne dajatve je namreč, da prispevajo vse institucije, ki so pod nadzorom nacionalnega organa na datum, ki se določi ob upoštevanju zlasti njihove dejanske finančne zmožnosti in njihove dejanske izpostavljenosti tveganju finančne neustreznosti na ta datum. S tega vidika tega prispevka ne more biti dolžna plačati institucija, ki na dan, ko je bilo o njem odločeno, ni bila več pod nadzorom nacionalnega organa zaradi združitve s pripojitvijo matični družbi, ki ima sedež v drugi državi članici.
Poudariti je namreč treba, da medtem ko so redni prispevek dolžne plačati vse institucije, ki so upravičene do kritja, ki ga ponuja nacionalni sistem za reševanje, vsaj del leta, je odmera izrednega prispevka instituciji, ki ni več krita s nacionalnim sistemom za reševanje, upravičena le v manjši meri s tveganjem, ki ga sistem nosi zaradi dejavnosti te institucije.
Glede na prej navedene preudarke je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 104 Direktive 2014/59 razlagati tako, da institucija v državi članici, ki se je združila s pripojitvijo matični družbi, ki ima sedež v drugi državi članici, preden je nacionalni organ za reševanje prve države članice uvedel izredni prispevek, ni dolžna plačati tega prispevka.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
Pojem „sprememba statusa“ v smislu člena 12(2) Delegirane uredbe Komisije (EU) 2015/63 z dne 21. oktobra 2014 o dopolnitvi Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta v zvezi s predhodnimi prispevki v sheme za financiranje reševanja je treba razlagati tako, da zajema transakcijo, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v okviru katere institucija med letom preneha biti pod nadzorom nacionalnega organa za reševanje zaradi čezmejne združitve s pripojitvijo matični družbi in da zato ta transakcija ne vpliva na obveznost te institucije, da plača celotne redne prispevke, ki jih dolguje iz naslova zadevnega prispevnega leta.

2.
Člen 12(2) Delegirane uredbe 2015/63 je treba razlagati tako, da se uporablja za položaj, v katerem je do čezmejne združitve s pripojitvijo institucije, ki ima sedež v državi članici, matični družbi, ki ima sedež v drugi državi članici, in posledično prenehanje te pripojene institucije prišlo leta 2015, čeprav prva država članica še ni uradno ustanovila niti nacionalnega organa za reševanje niti nacionalnega sklada in prispevki še niso bili izračunani.

3.
Člen 104 Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij ter o spremembi Šeste direktive Sveta 82/891/EGS ter direktiv 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU in 2013/36/EU in uredb (EU) št. 1093/2010 ter (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta je treba razlagati tako, da institucija v državi članici, ki se je združila s pripojitvijo matični družbi, ki ima sedež v drugi državi članici, preden je nacionalni organ za reševanje prve države članice uvedel izredni prispevek, ni dolžna plačati tega prispevka.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.