CELEX: 62019CJ0056
Muutoksenhaku
Polkumyynti
Venäjältä peräisin olevan ferropiin tuonti
Asetus (EY) N:o 1225/2009
11 artiklan 9 ja 10 kohta
Maksettuja polkumyyntitulleja koskevien palautushakemusten hylkääminen
Laskennallinen vientihinta
Sen arvioiminen, onko polkumyyntitullit siirretty jälleenmyyntihintoihin ja myöhempiin myyntihintoihin Euroopan unionissa
Velvollisuus soveltaa samaa menetelmää kuin polkumyyntitullien käyttöön ottamiseen johtaneessa tutkimuksessa
Olosuhteiden muuttuminen
Maksettujen polkumyyntitullien vähentäminen
Ratkaisevat todisteet

RFA International LP (jäljempänä RFA) vaatii valituksellaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 15.11.2018 antaman tuomion RFA International v. komissio (
T‑113/15
, ei julkaistu,
EU:T:2018:783
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jossa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajan kanteen, jossa tämä oli vaatinut Venäjältä peräisin olevan ferropiin tuonnissa maksettujen polkumyyntitullien palautusta koskevista hakemuksista 18.12.2014 tehtyjen komission täytäntöönpanopäätösten C(2014) 9805 final, C(2014) 9806 final, C(2014) 9807 final, C(2014) 9808 final, C(2014) 9811 final, C(2014) 9812 final ja C(2014) 9816 final (jäljempänä riidanalaiset päätökset) kumoamista kokonaan tai osittain.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 30.11.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1225/2009 (
EUVL 2009, L 343, s. 51
), sellaisena kuin se on muutettuna 15.1.2014 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 37/2014 (
EUVL 2014, L 18, s. 1
) (jäljempänä perusasetus), joka oli voimassa riidanalaisten päätösten tekemisajankohtana, johdanto-osan 17 perustelukappaleessa todettiin seuraavaa:
”– – Lisäksi olisi säädettävä siitä, että jos polkumyynnin uudelleenlaskeminen edellyttää vientihintojen uudelleenmuodostamista, polkumyyntitulleja ei saa pitää tuonnin ja jälleenmyynnin välisenä kuluna, jos nämä tullit siirretään niiden tuotteiden hintoihin, joita yhteisön toimenpiteet koskevat.”
Perusasetuksen 2 artiklassa esitettiin säännöt, jotka koskivat polkumyynnin olemassaolon määrittelyä. Sen 8 ja 9 kohta koskivat vientihintoja, ja niiden sanamuoto oli seuraava:
”8.   Vientihinta on tosiasiallisesti maksettu tai maksettava hinta tuotteesta, joka on myyty vientiin viejämaasta yhteisöön.
9.   Jos vientihintaa ei ole tai jos näyttää siltä, että vientihinta ei ole luotettava, koska viejän ja tuojan tai kolmannen osapuolen välillä on yhtiösuhde tai hyvitysjärjestely, vientihinta voidaan muodostaa sen hinnan perusteella, jolla maahantuodut tuotteet jälleenmyydään ensimmäisen kerran riippumattomalle ostajalle, tai jos tuotteita ei jälleenmyydä riippumattomalle ostajalle tai niitä ei jälleenmyydä samanlaisessa kunnossa, jossa ne olivat tuotaessa, millä tahansa muulla hyväksyttävällä perusteella.
Tällaisissa tapauksissa tehdään oikaisuja tuonnin ja jälleenmyynnin välisten kaikenlaisten kustannusten, myös verojen ja tullien, ja voittomarginaalin huomioon ottamiseksi luotettavan vientihinnan laskemiseksi yhteisön rajalla.
Oikaistaviin kustannuksiin kuuluvat tuojan vastuulla tavallisesti olevat kustannukset, jotka kuitenkin maksaa sellainen osapuoli joko yhteisössä tai sen ulkopuolella, jolla näyttää olevan yhtiösuhde tai hyvitysjärjestely tuojaan tai viejään, ja erityisesti seuraavat tekijät: tavanomainen kuljetus, vakuutus, käsittely, lastaus sekä liitännäiskustannukset, tullit, polkumyyntitullit sekä muut tuojamaassa tavaroiden tuonnin tai myynnin vuoksi maksettavat maksut sekä kohtuullinen määrä myynti-, hallinto- ja yleiskustannuksia sekä voittoa.”
Perusasetuksen 2 artiklan 10 kohdassa säädettiin vientihinnan ja normaaliarvon välisestä vertailusta seuraavasti:
”Vientihinnan ja normaaliarvon välillä on tehtävä tasapuolinen vertailu. Vertailu on tehtävä kaupan samassa portaassa ja mahdollisimman samanaikaisten myyntien suhteen ja ottaen asianmukaisesti huomioon muut mahdolliset hintojen vertailuun vaikuttavat erot. Elleivät muodostettu normaaliarvo ja vientihinta ole verrattavissa, kussakin tapauksessa on asianmukaisesti otettava huomioon, oikaisujen muodossa, tapauksen asianhaarat tutkien, hintoihin ja siten niiden vertailukelpoisuuteen vaikuttavat väitetyt ja osoitetut eroavuudet. – –”
Perusasetuksen 11 artiklan 8 kohdassa säänneltiin kannettujen tullien palauttamismenettelyä. Sen sanamuoto oli seuraava:
”Edellä 2 kohdasta huolimatta tuoja voi pyytää kannettujen tullien palautusta, jos osoitetaan, että polkumyyntimarginaali, jonka perusteella tullit maksettiin, on poistettu tai alennettu voimassa olevaan tulliin nähden.
Pyytäessään polkumyyntitullin palautusta tuojan on toimitettava hakemus komissiolle. – –
Palautushakemuksessa katsotaan olevan asianmukaisesti todisteita ainoastaan, jos siihen sisältyvät täsmälliset tiedot palautettavaksi pyydettyjen polkumyyntitullien määrästä ja jos siihen on liitetty tämän määrän laskemista ja maksamista koskevat tulliasiakirjat. Lisäksi siihen on sisällyttävä edustavalta ajanjaksolta todisteet normaaliarvoista ja vientihinnoista yhteisöön sen viejän tai tuottajan osalta, johon tulleja sovelletaan. – –
Komissio päättää, onko hakemus syytä hyväksyä ja miltä osin, tai komissio voi päättää milloin tahansa panna vireille välivaiheen tarkastelun; tällaiseen tarkasteluun sovellettavien säännösten mukaisesti tehdyssä tarkastelussa ilmeneviä tietoja ja päätelmiä käytetään sen määrittämiseksi, onko palautus oikeutettu ja missä määrin. – –”
Perusasetuksen 11 artiklan 9 ja 10 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”9.   Sillä edellytyksellä, että olosuhteet eivät ole muuttuneet, komissio soveltaa kaikissa tämän artiklan mukaisten tarkastelu- tai palautusmenettelyjen yhteydessä tehdyissä tutkimuksissa samaa menetelmää kuin tullin käyttöön ottamiseen johtaneessa tutkimuksessa 2 artikla ja erityisesti sen 11 ja 12 kohta sekä 17 artikla huomioon ottaen.
10.   Tämän artiklan mukaisesti tehdyissä tutkimuksissa komissio tarkastelee vientihintojen luotettavuutta 2 artiklan mukaisesti. Jos vientihinta kuitenkin päätetään muodostaa 2 artiklan 9 kohdan mukaisesti, komission on laskettava se vähentämättä maksettujen polkumyyntitullien määrää, jos esitetään ratkaisevat todisteet, joiden mukaan tulli siirretään asianmukaisesti jälleenmyyntihintoihin ja myöhempiin myyntihintoihin yhteisössä.”
Komissio on antanut suuntaviivat perusasetuksen 11 artiklan 8 kohdan soveltamiseksi ilmoituksessaan polkumyyntitullien palauttamisesta (
EUVL 2014, C 164, s. 9
).
Kyseisen ilmoituksen 4.1 kohdan b alakohdassa, jonka otsikko on ”Perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan täytäntöönpano”, todetaan seuraavaa:
”Jos vientihinta muodostetaan perusasetuksen 2 artiklan 9 kohdan mukaisesti laskennallisesti, komissio laskee sen vähentämättä maksettujen polkumyyntitullien määrää, jos esitetään ratkaisevat todisteet, joiden mukaan tulli on siirretty asianmukaisesti jälleenmyyntihintoihin ja myöhempiin myyntihintoihin unionissa. Komissio tutkii, sisältyvätkö polkumyyntitullit unionin riippumattomille asiakkaille suuntautuvan myynnin hintojen korotukseen alkuperäisen ja palautuksen johdosta suoritettavan tutkimuksen kattaman ajanjakson välillä.”
Asian tausta
Asian tausta esitetään valituksenalaisen tuomion 1–30 kohdassa, ja se voidaan tiivistää seuraavasti.
RFA on Kanadaan sijoittautunut kommandiittiyhtiö. Se ostaa, jälleenmyy, tuo ja varastoi sveitsiläisen tytäryhtiönsä välityksellä Euroopan unionissa Venäjältä peräisin olevaa ja sen kahden Venäjälle sijoittautuneen sisaryhtiön eli Chelyabinsk Electrometallurgical Integrated Plant OAO (jäljempänä CHEMK) ja Kuzneckie Ferrosplavy OAO (jäljempänä KF) tuottamaa ferropiitä.
Euroopan unionin neuvosto antoi 25.2.2008 rautayhdisteteollisuuden yhdyskomitean, joka on eurooppalaisten rautayhdisteiden tuottajien yhdistys, tekemän kantelun johdosta asetuksen (EY) N:o 172/2008 lopullisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta Kiinan kansantasavallasta, Egyptistä, Kazakstanista, entisestä Jugoslavian tasavallasta Makedoniasta ja Venäjältä peräisin olevan ferropiin tuonnissa ja kyseisessä tuonnissa käyttöön otetun väliaikaisen tullin lopullisesta kantamisesta (
EUVL 2008, L 55, s. 6
). Vientihinta unioniin määriteltiin RFA:n ja edellisessä kohdassa mainittujen kahden vientiä harjoittavan yhtiön välisen yhtiösuhteen takia perusasetuksen 2 artiklan 9 kohdan mukaisesti.
Asetuksen N:o 172/2008 1 artiklan 2 kohdassa asetettiin vapaasti unionin rajalla tullaamattomana ‑nettohintaan sovellettava lopullinen polkumyyntitulli, jonka määrä oli CHEMK:n ja KF:n valmistamien tuotteiden osalta 22,7 prosenttia.
Viimeksi mainitut yhtiöt vaativat unionin yleiselle tuomioistuimelle esittämässään vaatimuksessa asetuksen N:o 172/2008 osittaista kumoamista pyytämällä, että kyseinen tuomioistuin kumoaa asetuksen niitä koskevin osin. Näiden kahden yhtiön tästä asetuksesta nostama kanne hylättiin unionin yleisen tuomioistuimen 25.10.2011 antamalla tuomiolla CHEMK ja KF v. neuvosto (
T‑190/08
,
EU:T:2011:618
). Kyseisten yhtiöiden tästä tuomiosta tekemä valitus hylättiin unionin tuomioistuimen 28.11.2013 antamalla tuomiolla CHEMK ja KF v. neuvosto (
C‑13/12 P
, ei julkaistu,
EU:C:2013:780
).
Nämä yhtiöt pyysivät 30.11.2009 osittaista välivaiheen tarkastelua, ja neuvosto antoi 16.1.2012 täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 60/2012 muun muassa Venäjältä peräisin olevan ferropiin tuonnissa sovellettavia polkumyynnin vastaisia toimenpiteitä koskevan osittaisen välivaiheen tarkastelun päättämisestä asetuksen (EY) N:o 1225/2009 11 artiklan 3 kohdan nojalla (EUVL 2012, s. 22). Siinä vahvistettiin voimassa oleva polkumyynnin vastainen toimenpide.
CHEMK ja KF riitauttivat tällä täytäntöönpanoasetuksella tehdyn asetuksella N:o 172/2008 käyttöön otetun polkumyyntitullin voimassaolon jatkamisen unionin yleisessä tuomioistuimessa, joka hylkäsi niiden kanteet 28.4.2015 antamallaan tuomiolla CHEMK ja KF v. neuvosto (
T‑169/12
,
EU:T:2015:231
). Unionin tuomioistuin hylkäsi näiden yhtiöiden tästä tuomiosta tekemän valituksen 9.6.2016 antamallaan määräyksellä CHEMK ja KF v. neuvosto (
C‑345/15 P
, ei julkaistu,
EU:C:2016:433
).
RFA jätti 30.7.2009 ja 10.12.2010 välisenä aikana komissiolle perusasetuksen 11 artiklan 8 kohdan nojalla ensimmäisen sarjan polkumyyntitullien palautushakemuksia 7.1.2009–10.12.2010 CHEMK:n ja KF:n valmistamien tuotteiden tuonnista maksamistaan polkumyyntitulleista. Palautustutkimus koski 1.10.2008 ja 30.9.2010 välistä ajanjaksoa. Komissio jakoi tämän ajanjakson uusien polkumyyntimarginaalien laskemista varten kahteen osaan. Ensimmäinen ajanjakso kattoi 1.10.2008 ja 30.9.2009 välisen ajanjakson (jäljempänä ensimmäinen palautustutkimuksen ajanjakso) ja toinen 1.10.2009 ja 30.9.2010 välisen ajanjakson (jäljempänä toinen palautustutkimuksen ajanjakso).
RFA:n Venäjältä peräisin olevan ferropiin tuonnista maksettujen polkumyyntitullien palauttamisesta tekemistä hakemuksista 10.8.2012 tekemissään päätöksissä C(2012) 5577 final, C(2012) 5585 final, C(2012) 5588 final, C(2012) 5595 final, C(2012) 5596 final, C(2012) 5598 final ja C(2012) 5611 final komissio hyväksyi ensimmäistä palautustutkimuksen ajanjaksoa koskevat hakemukset mutta hylkäsi toista palautustutkimuksen ajanjaksoa koskevat hakemukset. RFA riitautti hakemusten hylkäämisen unionin yleisessä tuomioistuimessa, joka hylkäsi kanteen 17.3.2015 antamallaan tuomiolla RFA International v. komissio (
T‑466/12
,
EU:T:2015:151
). Unionin tuomioistuin hylkäsi RFA:n tästä tuomiosta tekemän valituksen 4.5.2017 antamassaan tuomiossa RFA International v. komissio (
C‑239/15 P
, ei julkaistu,
EU:C:2017:337
).
RFA jätti 1.3.2011 ja 26.6.2013 välisenä aikana komissiolle toisen sarjan polkumyyntitullin palautushakemuksia 1.10.2010–28.12.2012 CHEMK:n ja KF:n valmistamien tuotteiden tuonnista maksamistaan polkumyyntitulleista. Komission tämän uuden hakemuksen johdosta aloittama palautustutkimus koski 1.10.2010 ja 31.12.2012 välistä ajanjaksoa, joka jaettiin uusien polkumyyntimarginaalien laskemista varten kahteen osaan, eli 1.10.2010 ja 31.12.2011 väliseen ajanjaksoon (jäljempänä kolmas palautustutkimuksen ajanjakso) ja 1.1.2012 ja 31.12.2011 väliseen ajanjaksoon (jäljempänä neljäs palautustutkimuksen ajanjakso).
Komissio teki 18.12.2014 riidanalaiset päätökset. Vientihinnan laskennallista muodostamista koskevassa jaksossa komissio muun muassa hylkäsi RFA:n perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan perusteella esittämän pyynnön olla vähentämättä polkumyyntitullia laskennallisesta vientihinnasta. Unionin yleinen tuomioistuin tiivisti kieltäytymisen taustalla olevat syyt valituksenalaisen tuomion 25 kohdassa seuraavasti:
”Komissio totesi, että se ei voi hyväksyä kantajan perusasetuksen 11 artiklan 10 kohtaan perustuvaa pyyntöä – –, että laskennallisen vientihinnan muodostamisessa ei vähennetä polkumyyntitulleja siitä hinnasta, jolla tuote jälleenmyydään ensimmäisen kerran riippumattomalle ostajalle unionissa. Kantaja perusteli tätä pyyntöä sillä, että nämä tullit oli siirretty asianmukaisesti jälleenmyyntihintoihin, kuten ensimmäisen ja toisen palautustutkimuksen ajanjakson osalta oli hyväksytty. Kantaja esitti, että nämä CIF-hintoina [sisältää kulut, vakuutukset ja rahdin] määritellyt hinnat olivat nousseet 77 prosentilla ja 102 prosentilla asetuksen [N:o 172/2008] antamiseen johtaneen tutkimusajanjakson eli 1.10.2005–30.9.2006 ja kolmannen ja neljännen palautustutkimuksen ajanjakson välillä. ’Noudettuna lähettäjältä’ [EXW] ‑hinnat olivat nousseet 193 prosentilla asetuksen [N:o 172/2008] antamiseen johtaneen tutkimusajanjakson ja kolmannen palautustutkimuksen ajanjakson välillä. Toisin kuin ensimmäisen ja toisen palautustutkimuksen ajanjakson osalta komissio ei kuitenkaan katsonut, että sillä olisi todisteita, joiden mukaan polkumyyntitullit oli siirretty niihin hintoihin, joilla tuote jälleenmyydään riippumattomille ostajille unionissa. Se korosti yhtäältä, että kantajan esittämät hinnat, jotka on vahvistettu noudettuna lähettäjältä- ja [CIF]-hintoina, olivat juuri niitä hintoja, jotka eivät sisällä polkumyyntitulleja, ja toisaalta, että toimitettuna tullattuna ‑hinnat (DDP), joilla tuotteet jälleenmyytiin ensimmäisen kerran riippumattomalle ostajalle unionissa, sisältävät kaikki ennen toimitusta aiheutuvat kustannukset polkumyyntitullit mukaan lukien. Kantajan toimittamat luvut eivät ole vakuuttavia tältä osin monessa suhteessa muun muassa siitä syystä, että ne kuvastavat keskimääriä eivätkä sen takia täsmällisesti liity niihin transaktioihin, joiden osalta polkumyyntitullien palauttamista on pyydetty. Komissio on havainnut kolmannen palautustutkimuksen ajanjakson osalta, että yksi tuottaja oli myynyt joillakin kaupoilla tavaraa kantajalle tappiolla. Se huomioi myös epäjohdonmukaisuuksia kulujen osalta sen mukaan, mikä tuotteiden määränpää oli. Neljännestä palautustutkimuksen ajanjaksosta – – komissio katsoi [riidanalaisten päätösten 84, 85 ja 87 kohdassa], että 99 prosentissa tapauksista unioniin tapahtuneen tuonnin jälkeiset jälleenmyyntihinnat eivät sisältäneet polkumyyntitulleja, koska nämä hinnat eivät kattaneet [kaikkia] kuluja, polkumyyntitullit mukaan lukien. Komissio lisäsi vielä, että CHEMK:n ja KF:n unionissa myymien tuotteiden tuotantokustannukset olivat nousseet asetuksen [N:o 172/2008] antamiseen johtaneen tutkimusajanjakson ja kolmannen palautustutkimuksen ajanjakson välillä 100 prosentilla ja neljännen palautustutkimuksen ajanjakson osalta 109 prosentilla.”
Näiden seikkojen perusteella ja tehdäkseen perusasetuksen 2 artiklan 10 kohdan mukaisesti vientihinnan ja normaaliarvon välillä tehtävän tasapuolisen vertailun varmistamiseksi tarvittavat oikaisut komissio palautti hinnat noudettuna lähettäjältä ‑hinnoiksi ja vahvisti polkumyyntimarginaaliksi 40,8 prosenttia kolmannen palautustutkimuksen ajanjakson osalta ja 42,8 prosenttia neljännen palautustutkimuksen ajanjakson osalta. Koska nämä polkumyyntimarginaalit ylittivät asetuksessa N:o 172/2008 päätetyn 22,7 prosentin polkumyyntitullin, komissio hylkäsi valittajan esittämät palautushakemukset.
Asetuksesta N:o 172/2008 johtuvien polkumyynnin vastaisten toimenpiteiden voimassaolon lähestyvästä päättymisestä tiedottavan ilmoituksen julkaisemisen jälkeen rautayhdisteteollisuuden yhdyskomitea pyysi 28.11.2012 uudelleentarkastelun vireillepanoa näiden toimenpiteiden johdosta. Katsottuaan, että tätä varten oli esitetty riittävästi todisteita, komissio julkaisi 28.2.2013 ilmoituksen Kiinan kansantasavallasta ja Venäjältä peräisin olevan ferropiin tuontiin sovellettavien polkumyyntitoimenpiteiden voimassaolon päättymistä koskevan tarkastelun vireillepanosta (
EUVL 2013, C 58, s. 15
). Polkumyynnin jatkumista tai toistumista koskeva tutkimus koski 1.1.2012 ja 31.12.2012 välistä ajanjaksoa. Vahingon jatkumisen tai toistumisen todennäköisyyttä koskeva tutkimus suoritettiin neljän vuoden pituisen ajanjakson osalta, joka kattoi 1.1.2009- ja 31.12.2012 välisen ajan.
Komissio antoi 9.4.2014 täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 360/2014 lopullisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta Kiinan kansantasavallasta ja Venäjältä peräisin olevan ferropiin tuonnissa asetuksen (EY) N:o 1225/2009 11 artiklan 2 kohdan mukaisen toimenpiteiden voimassaolon päättymistä koskevan tarkastelun jälkeen (
EUVL 2014, L 107, s. 13
). Komissio täsmensi tässä täytäntöönpanoasetuksessa erityisesti, että vuotta 2012 vastaavan tutkimusajanjakson aikana 99 prosentissa tapauksista hinta, jolla tuote jälleenmyyntiin riippumattomalle ostajalle unionissa, ei sisältänyt polkumyyntitulleja ja että tällaisessa tilanteessa ne oli vähennettävä tästä hinnasta laskennalliseen vientihintaan pääsemisestä varten. Komissio päätyi normaaliarvon ja näin muodostetun laskennallisen vientihinnan välisen vertailun, jossa perusasetuksen 2 artiklan 10 kohdan säännösten mukaisesti otettiin huomioon eri oikaisut tasapuolisen vertailun suorittamiseksi, siihen, että polkumyynnin jatkumista tai toistumista koskevan tutkimuksen ajanjakson, joka kattoi 1.1.2012 ja 31.12.2012 välisen ajan, osalta oli olemassa polkumyyntimarginaali, jonka suuruus oli prosentteina vapaasti unionin rajalla tullaamattomana -hinnasta ilmaistuina 43 prosenttia. Se jatkoi näin ollen CHEMK:n ja KF:n tuotteiden vientiin asetuksen N:o 172/2008 voimaantulosta alkaen sovelletun 22,7 prosentin polkumyyntitullin voimassaoloa. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi näiden kahden yhtiön tästä täytäntöönpanoasetuksesta nostaman kanteen 15.11.2018 antamallaan tuomiolla CHEMK ja KF v. komissio (
T‑487/14
,
EU:T:2018:792
). Tuomiosta ei ole valitettu.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
RFA nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.3.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa se vaati riidanalaisten päätösten kumoamista kokonaan tai osittain ja esitti vaatimustensa tueksi kolme kanneperustetta. RFA:n valitus koskee ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen toisesta kanneperusteesta antamaa vastausta.
Valittaja väitti tässä toisessa kanneperusteessa, että komissio rikkoi perusasetuksen 11 artiklan 9 ja 10 kohtaa muuttaessaan menetelmää, jolla se arvioi polkumyyntitullin siirtämistä tuotteen jälleenmyyntihintoihin unionissa, oikeuttamatta tätä olosuhteiden muuttumisella, eli määrittäessään nämä hinnat ferropiin Venäjällä aiheutuneiden tuotantokustannusten valossa, sellaisina kuin nämä kustannukset oli todettu kolmantena ja neljäntenä palautustutkimuksen ajanjaksona, sen sijasta että se olisi analysoinut ne niiden hintojen perusteella, joilla tuotetta jälleenmyytiin unionissa, sellaisina kuin ne oli vahvistettu aikaisempien tutkimusten ja erityisesti täytäntöönpanoasetukseen N:o 60/2012 johtaneen välivaiheen tarkastelututkimuksen yhteydessä. RFA:n mukaan saman menetelmän, jota oli käytetty välivaiheen tarkastelussa, käyttämisen olisi pitänyt johtaa siihen, että komissio ei olisi laskennallista vientihintaa muodostaessaan vähentänyt kolmantena ja neljäntenä palautustutkimuksen ajanjaksona maksettuja polkumyyntitulleja siitä hinnasta, jolla tuote jälleenmyytiin ensimmäisen kerran riippumattomalle ostajalle unionissa, koska nämä tullit oli siirretty täysimääräisesti viimeksi mainittuihin hintoihin.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisessa tuomiossa kanteen kokonaisuudessaan ja velvoitti RFA:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Se katsoi toista kanneperustetta koskevassa arvioinnissaan muun muassa seuraavaa:
”69
– – perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan soveltamisen osalta on perusteltua, että jos kyseessä olevien tuotteiden tuotantokustannukset muuttuvat merkittävästi aikaisemmin huomioon otetun tutkimusjakson ja uuden tutkimusjakson välisenä aikana, komissio ottaa huomioon määrittäessään, onko polkumyyntitullit siirretty asianmukaisesti kyseisten tuotteiden jälleenmyyntihintoihin unionissa tällä viimeksi mainitulla tutkimusjaksolla, uudella tutkimusjaksolla todetut kustannukset eikä ensiksi mainitun jakson jälleenmyyntihintoja. Nämä toteamukset pätevät silloinkin, kun voidaan katsoa, että menetelmää muutettiin aikaisempaan tutkimukseen nähden – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – toisin kuin komissio riidanalaisissa päätöksissä ensisijaisesti väittää – –
Tämän käytännön tarkoituksena on varmistaa analyysin luotettavuus taloudellisesti monitahoisten tilanteiden vertailussa ei pelkästään polkumyynnin vastaisen sääntelyn puitteissa toteutettujen toimenpiteiden oikeuttamiseksi vaan myös sen takaamiseksi, että niiden toimijoiden välillä, jotka voivat olla näiden toimenpiteiden kohteena, noudatetaan yhdenvertaista kohtelua koskevaa unionin oikeuden yleisperiaatetta. Vaikka saman menetelmän soveltaminen on lähtökohtaisesti oikeutettua sen varmistamiseksi, että tilannetta kahden ajanjakson välillä verrataan taloudellisessa analyysissä luotettavasti, näin ei ole silloin, jos merkitykselliset muuttujat ovat muuttuneet riittävästi, niin että aikaisemmin käytetty menetelmä ei sovellu luotettavan tuloksen saamiseen – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – sitä koskevassa arvioinnissa, onko polkumyyntitullit siirretty asianmukaisesti jälleenmyyntihintoihin ja myöhempiin myyntihintoihin unionissa (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 18.9.2014, Valimar,
C‑374/12
,
EU:C:2014:2231
,
ja
kohta). Kuten komissio väittää, on kuitenkin niin, että vaikka tuotantokustannukset ovat nousseet merkittävästi kahden vertaillun ajanjakson välillä, jälleenmyyntihintojen nousu unionissa, vaikka se olisi suurikin, ei välttämättä takaa sitä, että polkumyyntitullit olisi siirretty asianmukaisesti eli täysimääräisesti näihin hintoihin. Tuotantokustannukset ovat saattaneet nousta enemmän kuin hinnat. Tässä tilanteessa on niin, että vaikka uudet hinnat ovat korkeammat kuin vanhat hinnat, joihin on lisätty polkumyyntitullit, asianosaiset eivät siirrä polkumyyntitulleja asianmukaisesti, kun otetaan huomioon niiden tuotantokustannusten kehittyminen.
Kantajan käsiteltävässä asiassa esittämillä väitteillä ei voida kyseenalaistaa tätä arviointia. On aluksi todettava, että toisin kuin kantaja lähinnä väittää, perusasetuksen 11 artiklan 10 kohta ei merkitse, siltä osin kuin se koskee kysymystä siitä, ’[siirretäänkö] tulli asianmukaisesti jälleenmyyntihintoihin’, että ainoastaan polkumyyntitullia vastaava määrä pitäisi sisällyttää uuteen jälleenmyyntihintaan aiemmin käytetyn jälleenmyyntihinnan lisäksi, jotta tähän kysymykseen voitaisiin vastata myöntävästi. Tavanomaisiin maksettaviin kustannuksiin nähden ylimääräinen tulli ’siirretään asianmukaisesti’ ainoastaan, jos se lisätään näihin muihin kustannuksiin. Jos nämä muut kustannukset kuitenkin nousevat, mutta jälleenmyyntihinta nousee vähemmän, tulli lisätään tosiasiallisesti ainoastaan osittain tai ei ollenkaan näihin muihin kustannuksiin, vaikka polkumyyntitullia vastaava määrä olisi lisätty aiemmin käytettyyn jälleenmyyntihintaan. Polkumyyntitullien palauttamista koskevan komission ilmoituksen kohta, johon kantaja vetoaa – – ei ole millään tavoin ristiriidassa tämän analyysin kanssa. Sama koskee 18.11.2015 annettua tuomiota Einhell Germany ym. vastaan komissio (
T‑73/12
,
EU:T:2015:865
), johon kantaja vetosi. Erityisesti kyseisen tuomion 155 kohdassa, kun sitä luetaan asiayhteydessään, todetaan, että jokin muu menetelmä kuin unionissa ennen polkumyyntitullien asettamista ja sen jälkeen käytettyjen jälleenmyyntihintojen vertaaminen voi olla asianmukainen sen määrittämiseksi, onko polkumyyntitullit siirretty uusiin jälleenmyyntihintoihin unionissa vai ei.
Nyt käsiteltävään asiaan liittyvistä konkreettisista seikoista on todettava neljännen palautustutkimuksen vuotta 2012 vastaavan ajanjakson osalta, että riidanalaisissa päätöksissä, esimerkiksi päätöksen C(2014) 9805 final 85 perustelukappaleessa, komissio totesi tuotantokustannusten nousseen merkittävästi (109 %) alkuperäiseen tutkimusajanjaksoon nähden, eikä kantaja ole kiistänyt tämän seikan asiasisältöä etenkään nyt käsiteltävän kanteen yhteydessä. Näissä olosuhteissa määrittääkseen sen, oliko polkumyyntitullit siirretty asianmukaisesti kantajan CHEMK:n ja KF:n lukuun unionissa käyttämiin jälleenmyyntihintoihin neljännen palautustutkimuksen ajanjakson aikana, komissio saattoi perustellusti ottaa huomioon vuonna 2012 todetut tuotantokustannukset alkuperäisessä tutkimuksessa käytettyjen jälleenmyyntihintojen sijasta.
Tilanteessa, jossa – kuten komissio korostaa riidanalaisissa päätöksissä, esimerkiksi päätöksen C(2014) 9805 final 84 perustelukappaleessa – jälleenmyyntihinta unionissa kattaa ainoastaan 1 prosentissa tapauksista tuotteiden kustannukset, polkumyyntitulli mukaan luettuna, ei ole lähellekään osoitettu, että nämä tullit olisi tosiasiallisesti siirretty hintoihin asianmukaisesti.
Edes kantajan esille tuoma yli 100 prosentin jälleenmyyntihintojen nousu alkuperäisen tutkimusajanjakson ja neljännen palautustutkimuksen ajanjakson välillä ei tässä yhteydessä ole riittävä todiste polkumyyntitullien siirtämisestä täysimääräisesti hintoihin jälkimmäisen ajanjakson aikana. Kuten edellä 70 kohdassa todetaan, se, että tuotantokustannukset olivat nousseet enemmän kuin käytetyt hinnat, riittää sen toteamiseen, että nämä hinnat eivät sisällä asianmukaisesti polkumyyntitulleja, kun otetaan huomioon tuotantokustannusten kehittyminen. Tämä osoitetaan lähtökohtaisesti sillä komission esiin tuomalla tosiseikalla, että 9 prosentissa tapauksista jälleenmyyntihinnat unionissa eivät kattaneet vuonna 2012 tuotteiden kustannuksia, polkumyyntitulli mukaan luettuna.
Näin ollen komissio saattoi perustellusti vähentää polkumyyntitullin hinnasta, jolla tuote jälleenmyytiin ensimmäisen kerran riippumattomalle ostajalle unionissa, muodostaakseen laskennallisen vientihinnan neljännen palautustutkimuksen ajanjakson osalta, koska ei ollut osoitettu, että polkumyyntitulli oli siirretty asianmukaisesti ensiksi mainittuun hintaan.
– –
Komissio on kuitenkin oikeassa väittäessään – kuten se esittää riidanalaisissa päätöksissä, esimerkiksi päätöksen C(2014) 9805 final 78 perustelukappaleessa – että unionissa käytettyjen jälleenmyyntihintojen analyysi sen määrittämiseksi, missä määrin polkumyyntitullit sisältyvät niihin, on toteutettava näiden tullien maksamista seuraavassa kaupan portaassa, eli määritelmän mukaan sellaisessa kaupan portaassa, jossa hinnassa on otettu huomioon lisäkustannukset noudettuna lähettäjältä- tai [CIF]-hintaportaassa huomioon otettuihin lisäkustannuksiin nähden. Tältä osin on aiheellista korostaa, että kun perusasetuksessa säädetään, että tiettyjä hintoja oikaistaan eri kaupan portaassa kuin missä niitä tavallisesti sovelletaan, tämä tehdään sellaisten hintojen tasapuolisen vertailun varmistamiseksi, jotka eivät välttämättä heijasta samoja suoritteita. Perusasetuksen 2 artiklan 10 kohdan d alakohdassa – – säädetään, että vientihinnan ja normaaliarvon välillä tehtävä tasapuolinen vertailu voi edellyttää oikaisuja niiden kaupan portaiden, joissa kyseisiä hintoja sovelletaan, erojen huomioon ottamiseksi. Näin ei kuitenkaan ole silloin, kun on kyse yksinomaan unionin jälleenmyyntihintojen arvioimisesta perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan yhteydessä, jossa ei säädetä tällaisista oikaisuista. On toisaalta todettava, että sikäli kuin komissio on oikeutettu tämän säännöksen soveltamiseksi ottamaan tietyissä nyt käsiteltävän asian kaltaisissa tilanteissa jälleenmyyntihintoja analysoidessaan huomioon kaikki ennen kyseistä jälleenmyyntiä aiheutuneet kustannukset, – –, noudettuna lähettäjältä- tai CIF-hintaportaassa vahvistettujen hintojen analyysi ei olisi johdonmukainen, vaikka näihin hintoihin lisättäisiin – kuten kantaja väittää tehdyn – keinotekoisesti polkumyyntitullit, toisin sanoen ottamatta huomioon tiettyjen ennen tätä jälleenmyyntiä aiheutuneiden kustannusten määrää. Tällaisissa tilanteissa ei myöskään ole tarpeen vertailla jälleenmyyntihintoja unionissa kahden peräkkäisen ajanjakson välillä, koska tällaiseen vertailuun voi – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – vaikuttaa se, että siinä, milloin kyseisten tuotteiden maahantuojat laskuttavat ensimmäisiä riippumattomia ostajia unionissa, on ajallisia eroavuuksia kaupan portaissa. Sitä vastoin on välttämätöntä tarkastaa, osoittavatko kyseisen maahantuojan esittämät seikat, että näiden ostajien tarkasteltavan jakson aikana tosiasiallisesti maksama hinta sisältää asianmukaisesti polkumyyntitullit. Tältä osin riidanalaisissa päätöksissä todettiin – kantajan sitä kiistämättä – että mainitun ajanjakson aikana se myi tuotteita enimmäkseen toimitettuna tullattuna ‑hinnan perusteella, joka toisin sanoen sisältää kaikki ennen toimitusta aiheutuvat kustannukset, mikä saattoi helpottaa edellä mainittua tarkastusta.
Näin ollen kantaja ei voinut vedota noudettuna lähettäjältä- tai [CIF]-hintaportaassa sovellettujen hintojen kehitykseen, edes silloin kun näitä hintoja oli korotettu polkumyyntitulleilla, perustellakseen sen, että se oli siirtänyt kolmannen palautustutkimuksen ajanjakson aikana polkumyyntitullit sen jälleenmyyntihintoihin unionissa. Kantajan olisi pitänyt esittää seikkoja, jotka osoittavat, että sen mainittuna ajanjaksona soveltamat toimitettuna tullattuna ‑hinnat kattoivat kaikki sille tässä portaassa kyseisten tuotteiden osalta aiheutuneet kustannukset, mukaan lukien polkumyyntitullit, mitä se ei kyennyt tekemään. Näin ollen komissio vähensi perustellusti polkumyyntitullin ensimmäiseltä riippumattomalta ostajalta unionissa peritystä jälleenmyyntihinnasta määrittääkseen laskennallisen vientihinnan kolmannen palautustutkimuksen ajanjakson osalta, koska ei ollut osoitettu, että polkumyyntitulli olisi siirretty asianmukaisesti ensiksi mainittuun hintaan. Näin ollen ei ole tarpeen tutkia asianosaisten väitteitä, jotka koskevat noudettuna lähettäjältä- tai [CIF]-hintojen luotettavuutta tai laskentatapaa. Kantajan vastauskirjelmässään esittämästä väitteestä, jonka mukaan jopa toimitettuna tullattuna ‑hintaportaassa suoritettava jälleenmyyntihintojen vertailu johtaisi siihen, että tullit on palautettava osittain, on todettava, ettei sitä ole missään tapauksessa perusteltu riittävästi, jotta se voitaisiin ottaa huomioon riidanalaisten päätösten laillisuusvalvonnassa (ks. vastaavasti tuomio 17.3.2015, RFA International v. komissio,
T‑466/12
,
EU:T:2015:151
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Edellä esitetystä seuraa, että kantajan toinen kanneperuste, joka koskee perusasetuksen 11 artiklan 9 ja 10 kohdan rikkomista laskennallisen vientihinnan muodostamisessa, ei myöskään ole perusteltu.”
Asianosaisten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
RFA vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
ratkaisee asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen
–
toissijaisesti palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi ja
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut unionin tuomioistuimessa sekä unionin yleisessä tuomioistuimessa.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen perusteettomana ja
–
velvoittaa RFA:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
RFA esittää valituksensa tueksi kaksi valitusperustetta. Se arvostelee ensimmäisessä valitusperusteessaan, joka koskee valituksenalaisen tuomion 69–71 kohtaa, unionin yleistä tuomioistuinta perustelujen puuttumisesta tuomiosta, tosiseikoista aineellisesti paikkansapitämättömien toteamusten tekemisestä ja perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdan virheellisestä tulkinnasta. Toisessa valitusperusteessaan, joka koskee valituksenalaisen tuomion 72–75, 77 ja 78 kohtaa, valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta oikeudellisen virheen tekemisestä perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan tulkinnassa.
Ensimmäinen valitusperuste
Ensimmäiseen valitusperusteeseen sisältyy kaksi osaa. Kantaja väittää tämän perusteen ensimmäisessä osassa, että valituksenalaisesta tuomiosta puuttuvat perustelut siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin ei ole vastannut valittajan argumenttiin, jonka mukaan olosuhteet eivät olleet muuttuneet. Valittaja arvostelee valitusperusteen toisessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on tehnyt tosiseikoista aineellisesti paikkansapitämättömiä toteamuksia ja tehnyt oikeudellisen virheen tulkitessaan perusasetuksen 11 artiklan 9 kohtaa.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee perusteluvelvollisuuden noudattamatta jättämistä
–
Asianosaisten lausumat
RFA arvostelee ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta yhtäältä siitä, että se on jättänyt noudattamatta perusteluvelvollisuuttaan siltä osin, että tiivistettyään valituksenalaisen tuomion 69–71 kohdassa kantajan esittämät perusteet, joiden perusteella tämä katsoi komission rikkoneen perusasetuksen 11 artiklan 9 kohtaa, se jätti käsittelemättä väitteen, jonka mukaan olosuhteet eivät olleet muuttuneet tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla.
Toisaalta valittaja katsoo, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole esittänyt Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklassa olevat vaatimukset huomioon ottaen riittävällä tavalla niitä syitä, joiden perusteella se päätyi perusasetuksen 11 artiklan 9 kohtaa koskevaan päätelmäänsä.
Komissio katsoo, että ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on perusteeton.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklan ja 53 artiklan ensimmäisen kohdan mukainen velvollisuus perustella tuomiot ei merkitse sitä, että sen tulisi esittää selvitys, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä. Perustelut voivat siten olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi ratkaisu on tehty, ja unionin tuomioistuimella on niiden avulla käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan valvontaansa (ks. vastaavasti tuomio 14.6.2016, komissio v. McBride ym.,
C‑361/14 P
,
EU:C:2016:434
,
kohta ja tuomio 25.10.2017, PPG ja SNF v. ECHA,
C‑650/15 P
,
EU:C:2017:802
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa on todettava, että viittaamalla valituksenalaisen tuomion 69–71 kohdassa ferropiin tuotantokustannusten merkittävään nousemiseen Venäjällä kyseisen kahden tutkimusajanjakson välillä unionin yleinen tuomioistuin käsitteli hyvinkin olosuhteiden muuttumisen puuttumista koskevan väitteen.
Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin korostaa, että se on esittänyt erityisesti valituksenalaisen tuomion 69 ja 70 kohdassa perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdasta tekemänsä päätelmän taustalla olevat syyt. Unionin yleinen tuomioistuin viittasi nimittäin kyseisen asetuksen 11 artiklan 10 kohtaan ja totesi edellä mainitun tuomion 69 kohdan ensimmäisessä virkkeessä, että oli perusteltua, että jos kyseessä olevien tuotteiden tuotantokustannukset muuttuvat merkittävästi aikaisemmin huomioon otetun tutkimusjakson ja uuden tutkimusjakson välisenä aikana, komissio ottaa arvioidessaan, onko polkumyyntitullit siirretty jälleenmyyntihintoihin unionissa tällä viimeksi mainitulla tutkimusjaksolla, huomioon uudella tutkimusjaksolla todetut kustannukset eikä ensiksi mainitun jakson jälleenmyyntihintoja. Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin, joka vastasi implisiittisesti valittajan perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdan rikkomisesta esittämään argumentointiin, totesi valituksenalaisen tuomion 69 kohdan toisessa virkkeessä, että ”nämä toteamukset pätevät silloinkin, kun voidaan katsoa, että menetelmää muutettiin aikaisempaan tutkimukseen nähden – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – toisin kuin komissio riidanalaisissa päätöksissä ensisijaisesti väittää”. Se esitti tämän osalta edellä mainitun tuomion 70 kohdassa syyt, joiden johdosta menetelmän muuttuminen oli joka tapauksessa oikeutettua.
Tällaisessa tilanteessa on katsottava, että vaikka on totta, että valittajan argumentit tutkittiin lyhyesti valituksenalaisessa tuomiossa, unionin yleisen tuomioistuimen päättely on kuitenkin selvä ja unionin tuomioistuin kykenee sen perusteella harjoittamaan valvontaansa ja valittaja saa selville syyt, joiden takia unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi implisiittisesti valittajan argumentin, jonka mukaan olosuhteissa ei ollut tapahtunut kyseisen kahden ajanjakson välillä mitään sellaista muutosta, jonka perusteella perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdassa tarkoitettu menetelmän muuttaminen olisi oikeutettua. Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin on täyttänyt sille kuuluvan perusteluvelvollisuuden.
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa sillä seikalla, että RFA on eri mieltä unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 69–71 kohdassa tekemästä analyysistä. Tämä seikka ei nimittäin osoita, että valituksenalaisesta tuomiosta puuttuisivat perustelut, koska tällainen eri mieltä oleminen koskee tämän analyysin oikeellisuutta (ks. vastaavasti määräys 14.4.2016, KS Sports v. EUIPO,
C‑480/15 P
, ei julkaistu,
EU:C:2016:266
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan väitteet ja lausumat, joilla pyritään riitauttamaan toimen asiasisällön oikeellisuus, ovat tehottomia perustelujen puuttumista tai niiden puutteellisuutta koskevan kanneperusteen yhteydessä (ks. vastaavasti tuomio 18.6.2015, Ipatau v. neuvosto,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näiden seikkojen perusteella ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdan tulkinnassa oikeudellisen virheen ja tehnyt tosiseikoista aineellisesti paikkansapitämättömiä toteamuksia
–
Asianosaisten lausumat
RFA väittää ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisen tuomion 69–71 kohdassa oikeudellisen virheen perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdan tulkinnassa ja että se on tehnyt lisäksi tosiseikoista aineellisesti paikkansapitämättömiä toteamuksia.
Ensinnäkin valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se oli katsonut virheellisesti, että komissio pystyi perustellusti suorittamaan sitä koskevan arvioinnin, onko polkumyyntitullit siirretty jälleenmyyntihintoihin unionissa, Venäjällä aiheutuneiden ferropiin tuotantokustannusten perusteella eikä aikaisempien tutkimusten eli erityisesti asetuksen N:o 172/2008 antamiseen johtaneen tutkimuksen ja samoja toimenpiteitä koskeneiden aikaisempien palautustutkimusten yhteydessä vahvistettujen jälleenmyyntihintojen perusteella. Komissio ei ollut näin tehdessään soveltanut samaa menetelmää, jota se oli käyttänyt aiemmin, ilman että tämä olisi ollut oikeutettua perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdassa tarkoitetun olosuhteiden muuttumisen perusteella.
RFA täsmentää tästä, että nyt käsiteltävässä asiassa ei ollut tapahtunut mitään sellaista olosuhteiden muuttumista, jolla aikaisemmin käytetystä menetelmästä luopuminen olisi voitu oikeuttaa. Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 69–71 kohdassa toteama, ferropiin tuotantokustannusten nousuun yli 100 prosentilla Venäjällä liittyvä muutos oli olemassa ja komission tiedossa jo vuosina 2008–2010 suoritettujen aikaisempien tutkimusten kuluessa.
Valittaja lausuu tästä yhtäältä, että perustaessaan kantansa komission esittämään oletukseen, jonka mukaan kyseisten kustannusten muuttuminen tapahtui vasta kolmannen ja neljännen palautustutkimuksen ajanjakson aikana, unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion riitautetuissa kohdissa tosiseikoista aineellisesti paikkansapitämättömiä toteamuksia. Nämä tosiseikoista tehdyt virheelliset toteamukset johtivat oikeudellisista seikoista tehtyihin virheellisiin arviointeihin, mikä on vastoin vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jonka mukaan perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdassa tarkoitettua olosuhteiden muutosta ei ole silloin, jos väitetyt olosuhteet olivat olemassa jo aikaisempien tutkimusten aikana (tuomio 3.5.2018, Distillerie Bonollo ym. v. neuvosto,
T‑431/12
,
EU:T:2018:251
).
Toisaalta valittaja esittää vastauskirjelmässään, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut tosiseikat vääristyneellä tavalla huomioon katsoessaan, että tuotantokustannusten nouseminen, johon komissio vetoaa, tapahtui vasta riidanalaisten päätösten antamista edeltäneiden kolmannen ja neljännen palautustutkimuksen ajanjakson aikana, vaikka tämä nousu oli olemassa jo vuosien 2008–2010 kuluessa tehtyjen tutkimusten aikana.
Toiseksi valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se todennut, että komissio ei ollut täyttänyt sille oikeuskäytännön mukaan perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdan osalta kuuluvan todistustaakan vaatimuksia (tuomio 19.9.2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials v. neuvosto,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
,
ja
kohta), koska se muutti menetelmää ilman, että se olisi osoittanut, että olosuhteet olivat muuttuneet.
Kolmanneksi valittaja katsoo, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 70 kohdassa käyttämät perustelut osoittavat, että menetelmän muuttaminen oli oikeutettua sen perusteella, että komission kolmannen ja neljännen palautustutkimuksen ajanjakson yhteydessä soveltama uusi menetelmä oli ”tarkoituksenmukaisempi”. Unionin yleinen tuomioistuin jätti kuitenkin noudattamatta oikeuskäytäntöä, jonka nojalla menetelmän muuttamiseksi ei riitä, että uusi menetelmä on tarkoituksenmukaisempi kuin entinen, jos viimeksi mainittu on perusasetuksen 2 artiklan mukainen (tuomio 8.7.2008, Huvis v. neuvosto
T‑221/05
, ei julkaistu,
EU:T:2008:258
,
kohta).
Valittaja arvostelee lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 70 kohdassa tekemää toteamusta, jonka mukaan menetelmän muuttamisella sekä varmistetaan analyysin luotettavuus taloudellisesti monitahoisten tilanteiden vertailussa että taataan yhdenvertainen kohtelu niiden toimijoiden välillä, jotka voivat olla samojen toimenpiteiden kohteena.
Neljänneksi RFA kiistää komission esittämän näkemyksen, jonka mukaan perusasetuksen 11 artiklan 9 kohtaa ei voida soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa sen takia, että kysymys maksettujen polkumyyntitullien mahdollisesta vähentämisestä vientihinnasta ei voinut tulla esille asetuksen N:o 172/2008 antamiseen johtaneessa alkuperäisessä tutkimuksessa.
Valittajan mukaan tämä komission argumentti on virheellinen sekä tosiseikkojen osalta että oikeudellisesti.
Tätä väitettä tukee – tosiseikkojen kannalta tarkasteltuna – tämän valituksen kohde siltä osin kuin se ei koske laskennallisen vientihinnan muodostamista, kuten komissio on sen tulkinnut, vaan polkumyyntitullin laskemisessa asetuksen N:o 172/2008 antamiseen johtaneen alkuperäisen tutkimuksen ja kolmannen ja neljännen palautustutkimuksen ajanjakson välillä tehtyä menetelmän muuttamista.
Valittaja esittää oikeudellisten seikkojen osalta yhtäältä, että jos komission näkemys olisi hyväksyttävä, tästä seuraisi, että perusasetuksen 11 artiklan 9 kohta menettäisi vaikutuksensa, koska silloin ei olisi enää koskaan sellaista alkuperäistä tutkimusta, jossa olisi mukana laskennallinen vientihinta, jonka laskemisessa olisi otettava huomioon maksetut polkumyyntitullit. Toisaalta komission peitelty yritys korvata perusteet olisi myös oikeudellisesti virheellistä, koska komissio ei ole riidanalaisten päätösten tekemiseen johtaneessa hallinnollisessa menettelyssä tai unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyssä oikeudenkäynnissä antanut ymmärtää millään tavalla, ettei tätä säännöstä sovellettaisi nyt käsiteltävässä asiassa, eikä tätä ole tehnyt myöskään unionin yleinen tuomioistuin.
Komissio katsoo, että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on jätettävä osittain tutkimatta ja hylättävä osittain tehottomana ja joka tapauksessa perusteettomana.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdan sanamuodon mukaan komission on sovellettava sillä edellytyksellä, että olosuhteet eivät ole muuttuneet, kaikissa tarkastelumenettelyjen yhteydessä tehdyissä tutkimuksissa samaa menetelmää kuin kyseisen tullin käyttöön ottamiseen johtaneessa tutkimuksessa perusasetuksen 2 artikla huomioon ottaen.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan poikkeusta, jonka johdosta toimielimet saavat soveltaa tarkastelumenettelyssä alkuperäisessä tutkimuksessa sovelletusta menetelmästä poikkeavaa menetelmää silloin, jos olosuhteet ovat muuttuneet, on välttämätöntä tulkita suppeasti, koska pääsäännön soveltamisalan ulkopuolelle jättämistä ja poikkeusta pääsäännöstä on tulkittava suppeasti (tuomio 19.9.2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials v. neuvosto,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä on korostettava, että todistustaakka kuuluu toimielimille, joiden on osoitettava olosuhteiden muuttuminen, jotta ne voivat käyttää tarkastelututkimuksessa tai palautustutkimuksessa alkuperäisessä tutkimuksessa sovelletusta menetelmästä poikkeavaa menetelmää (tuomio 19.9.2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials v. neuvosto,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
,
kohta).
Suppean tulkinnan vaatimus ei kuitenkaan mahdollista sitä, että toimielimet voisivat tulkita ja soveltaa kyseistä säännöstä sen sanamuodon ja tarkoituksen vastaisesti (tuomio 19.9.2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials v. neuvosto,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että komission lähestymistavassa olevalla erolla, jonka unionin yleinen tuomioistuin on vahvistanut valituksenalaisen tuomion 69 kohdan ensimmäisessä virkkeessä, jonka mukaan ”on perusteltua, että jos kyseessä olevien tuotteiden tuotantokustannukset muuttuvat merkittävästi aikaisemmin huomioon otetun tutkimusjakson ja uuden tutkimusjakson välisenä aikana, komissio ottaa huomioon määrittäessään, onko polkumyyntitullit siirretty asianmukaisesti kyseisten tuotteiden jälleenmyyntihintoihin unionissa tällä viimeksi mainitulla tutkimusjaksolla, uudella tutkimusjaksolla todetut kustannukset eikä ensiksi mainitun jakson jälleenmyyntihintoja”, ei tehty perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdassa tarkoitettua ”menetelmän muutosta” vaan pelkästään päivitettiin kyseisen tuotteen tuotantokustannuksia koskeva muuttuja.
Tästä on korostettava, että komissio on täsmentänyt unionin tuomioistuimen sille tämän oikeudenkäynnin yhteydessä lähettämään kahteen kirjalliseen kysymykseen antamassaan vastauksessa sitä, millä tavalla nämä kaksi tapaa ymmärtää polkumyyntitullin unionin jälleenmyyntihintoihin tapahtuva siirtäminen eroavat toisistaan. Komissio totesi seuraavaa:
”Kunkin tapauksen olosuhteiden mukaan on olemassa useita mahdollisia merkityksellisiä vertailukohtia sen arvioimiseksi, sisältyvätkö polkumyyntitullit unionin riippumattomille asiakkaille suuntautuvan myynnin hintojen korotukseen.
Jos tosiseikkatilanne ei eroa [polkumyyntitullin] käyttöönottoon johtaneena [alkuperäisenä] tutkimusajanjaksona vallinneesta tilanteesta, ensimmäisessä vaiheessa rajoitutaan vertaamaan palautusta koskevan tutkimusjakson jälleenmyyntihintoja (ja myöhempiä myyntihintoja) alkuperäisen tutkimusajanjakson jälleenmyyntihintoihin. Tämä kahden tulon vertailu eri ajanjaksoina on kuitenkin riittävä ainoastaan silloin, kun muut tekijät, jotka voivat vaikuttaa hintojen tasoon, ovat pysyneet samoina kuin alkuperäisen tutkimusajanjakson aikana, koska hinnat ovat voineet laskea tai nousta polkumyyntitullien käyttöönotosta riippumatta.
Kustannusten vertailuun perustuva toinen vaihe voi tämän takia olla tarpeen erityisesti silloin, kun palautusta koskeva tutkimus tai välivaiheen tarkastelu toimitetaan pitkän ajan kuluttua polkumyyntitullien alkuperäisestä käyttöönottamisesta. Tässä tapauksessa jälleenmyyntihinnat ovat voineet muuttua ulkoisten tekijöiden (kuten vientikustannusten muuttumisen, raaka-aineiden hintojen nousemisen tai laskemisen ja esimerkiksi kausiluonteisen hintojen vaihtelun) takia. – – Sellaisissa tapauksissa, joissa muut tekijät ovat vaikuttaneet jälleenmyyntihintaan, on tehtävä ero näiden muiden tekijöiden ja polkumyyntitullien mahdollisen vaikutuksen välillä sen ratkaisemiseksi, onko tällainen tulli todella ’siirretty’ jälleenmyyntihintaan.”
Tästä seuraa, että pelkkää kyseisen tuotteen tuotantokustannuksista muodostuvan muuttujan päivittämistä, jonka komissio teki sen takia, että nämä kustannukset olivat nousseet merkittävästi asetuksen N:o 172/2008 antamiseen johtaneen tutkimuksen ja kolmannen ja neljännen palautustutkimuksen ajanjakson välillä, ei voida katsoa perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdassa tarkoitetuksi menetelmän muutokseksi.
Unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt näin ollen oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 69 kohdassa, että menetelmää muutettiin aikaisempaan tutkimukseen nähden.
On muistutettava kuitenkin, että unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun perustelujen unionin oikeuden vastaisuus ei johda kyseisen ratkaisun kumoamiseen, jos sen tuomiolauselmaa voidaan muiden oikeudellisten perustelujen vuoksi pitää perusteltuna; tässä tapauksessa virheelliset perustelut on korvattava uusilla perusteluilla (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
,
kohta).
Näin on nyt käsiteltävässä asiassa. Kuten tämän tuomion 57–59 kohdasta käy ilmi, kyseisissä tutkimuksissa on sovellettu perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdassa tarkoitettua samaa menetelmää, joten unionin yleinen tuomioistuin on katsonut perustellusti valituksenalaisen tuomion 79 kohdassa, että kyseisen säännöksen rikkomista koskeva kanneperuste oli hylättävä.
Valittajan ensimmäisen valitusperusteen toisen osan yhteydessä esittämät argumentit, joilla yritetään kyseenalaistaa unionin yleisen tuomioistuimen tekemät arvioinnit, joissa se katsoi, että komission riidanalaisissa päätöksissä tekemä menetelmän muuttaminen oli oikeutettua, ovat myös tehottomia tämän tuomion 57–59 kohdassa esitetyistä syistä.
Näiden seikkojen perusteella ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä tehottomana. Ensimmäinen valitusperuste on siten hylättävä kokonaisuudessaan.
Toinen valitusperuste
Toinen valitusperuste, joka koskee perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan tulkinnassa tehtyä oikeudellista virhettä, käsittää kaksi osaa. Valittaja arvostelee valitusperusteen ensimmäisessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se sovelsi uusien vientihintojen määrittelyssä virheellistä oikeudellista kriteeriä, jonka mukaan nämä hinnat eivät käsittäneet ainoastaan polkumyyntitulleja vaan myös kaikki kyseisen tuotteen tuotantokustannukset. Valitusperusteen toisessa osassa valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se katsoi, että näin kehitetyn kriteerin mukaan näyttö polkumyyntitullien sisällyttämisestä vientihintoihin voitiin esittää ainoastaan sellaisten hintatietojen välityksellä, jotka koskevat toimitettava tullattuna ‑hintoja.
Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellistä oikeudellista kriteeriä uusien vientihintojen määrittämiseksi
–
Asianosaisten lausumat
RFA väittää toisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisen tuomion 72–75 kohdassa oikeudellisen virheen perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan tulkinnassa siltä osin kuin se katsoi, että valittajan kolmannen ja neljännen palautustutkimuksen ajanjakson aikana maksamia polkumyyntitulleja ei ollut asianmukaisesti siirretty jälleenmyyntihintoihin ja myöhempiin myyntihintoihin unionissa, koska vientihinnat eivät kattaneet kaikkia kyseisten tuotteiden tuotantokustannuksia.
Unionin yleisen tuomioistuimen näiden tuomion kohtien perusteella tekemä päätelmä oli RFA:n mukaan oikeudellisesti virheellinen, koska sitä ei voida perustaa perusasetuksen merkityksellisiin säännöksiin eli johdanto-osan 17 perustelukappaleeseen ja kyseisen asetuksen 11 artiklan 10 kohtaan eikä polkumyyntitullien palauttamista koskevan komission ilmoituksen 4.1 kohdan b alakohtaan tai komission päätöskäytäntöön.
Valittajan mukaan perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdassa vaaditaan ainoastaan, että palautusta pyytävä osapuoli esittää ratkaisevat todisteet, joiden mukaan tulli oli siirretty asianmukaisesti jälleenmyyntihintoihin ja myöhempiin myyntihintoihin unionissa. Tämä vaatimus täyttyy, jos voidaan osoittaa, että jälleenmyyntihinnat ja muut myöhemmät myyntihinnat unionissa olivat nousseet riittävästi suhteessa alkuperäisenä tutkimusajanjaksona todettuihin hintoihin. Tällainen nousu kuvastaa nimittäin sitä tosiseikkaa, että nämä hinnat sisältävät polkumyyntitullit.
Komissio katsoo, että toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on jätettävä osittain tutkimatta ja se on osittain tehoton ja joka tapauksessa perusteeton.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Perusasetuksen 11 artiklan 8 kohdan ensimmäisen alakohdan sanamuodon mukaan tuoja voi pyytää kannettujen tullien palautusta, jos se pystyy osoittamaan, että polkumyyntimarginaali, jonka perusteella nämä polkumyyntitullit maksettiin, on poistettu tai sitä on alennettu voimassa olevaan tulliin nähden.
Unionin lainsäätäjä on säätänyt perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdassa mahdollisuudesta, jossa perusasetuksen 2 artiklan 9 kohdassa tarkoitetussa vientihinnan muodostamisessa ei vähennetä maksettujen polkumyyntitullien määrää, ”jos esitetään ratkaisevat todisteet, joiden mukaan [määrä] siirretään asianmukaisesti jälleenmyyntihintoihin ja myöhempiin myyntihintoihin [unionissa]”.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 71 kohdassa, että ”perusasetuksen 11 artiklan 10 kohta ei merkitse, siltä osin kuin se koskee kysymystä siitä, ’[siirretäänkö] tulli asianmukaisesti jälleenmyyntihintoihin’, että ainoastaan polkumyyntitullia vastaava määrä pitäisi sisällyttää uuteen jälleenmyyntihintaan aiemmin käytetyn jälleenmyyntihinnan lisäksi, jotta tähän kysymykseen voitaisiin vastata myöntävästi. Tavanomaisiin maksettaviin kustannuksiin nähden ylimääräinen tulli ’siirretään asianmukaisesti’ ainoastaan, jos se lisätään näihin muihin kustannuksiin. Jos nämä muut kustannukset kuitenkin nousevat, mutta jälleenmyyntihinta nousee vähemmän, tulli lisätään tosiasiallisesti ainoastaan osittain tai ei ollenkaan näihin muihin kustannuksiin, vaikka polkumyyntitullia vastaava määrä olisi lisätty aiemmin käytettyyn jälleenmyyntihintaan”.
Unionin yleinen tuomioistuin esitti valituksenalaisen tuomion 72–74 kohdassa ne syyt, joiden perusteella se katsoi, että valittajan esille tuoma kyseisen tuotteen yli 100 prosentin jälleenmyyntihintojen nousu unionissa alkuperäisen tutkimusajanjakson ja neljännen palautustutkimuksen ajanjakson välillä ei ole sellaisenaan riittävä todiste siitä, että polkumyyntitullit oli siirretty täysimääräisesti näihin hintoihin, toteamalla erityisesti, että ”– – se, että tuotantokustannukset olivat nousseet enemmän kuin käytetyt hinnat, riittää sen toteamiseen, että nämä hinnat eivät sisällä asianmukaisesti polkumyyntitulleja, kun otetaan huomioon tuotantokustannusten kehittyminen. Tämä osoitetaan lähtökohtaisesti sillä komission esiin tuomalla tosiseikalla, että 99 prosentissa tapauksista jälleenmyyntihinnat unionissa eivät kattaneet [neljännen palautustutkimuksen ajanjaksona] tuotteiden kustannuksia, polkumyyntitulli mukaan lukien”.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näiden seikkojen perusteella edellä mainitun tuomion 75 kohdassa, että komissio ei ollut tehnyt virhettä vähentäessään polkumyyntitullit hinnasta, jolla tuote jälleenmyytiin ensimmäisen kerran riippumattomalle ostajalle unionissa, määrittääkseen kyseisen tuotteen laskennallisen vientihinnan neljännen palautustutkimuksen ajanjakson osalta, koska valittaja ei ollut osoittanut, että nämä polkumyyntitullit oli siirretty asianmukaisesti ensiksi mainittuihin hintoihin.
Aluksi on todettava, että siltä osin kuin valittajan toisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa ainoina kohtina riitauttamat valituksenalaisen tuomion 72–75 kohta koskevat ainoastaan neljättä palautustutkimuksen ajanjaksoa, valittajan esittämä argumentaatio on tehoton siltä osin kuin se koskee kolmatta palautustutkimuksen ajanjaksoa.
Valittajan tämän tuomion 66 ja 68 kohdassa mainitut väitteet on jätettävä tutkimatta, koska niillä halutaan – kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 82 ja 83 kohdassa – kyseenalaistaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 72–75 kohdassa tekemät puhtaasti tosiseikkoja koskevat arvioinnit. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (ks. vastaavasti tuomio 26.3.2020, Larko v. komissio,
C‑244/18 P
,
EU:C:2020:238
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole kyseenalaistaa valituksen yhteydessä tällaisia arviointeja niitä tilanteita lukuun ottamatta, joissa ne johtuvat asiakirja-aineistoon kuuluvan asiankirjan huomioon ottamisesta vääristyneellä tavalla, mitä nyt käsiteltävässä asiassa ei ole väitetty tehdyn.
Toisaalta on huomattava, että valittajan tässä yhteydessä esittämät seikat eivät sisällä ollenkaan oikeudellisia argumentteja sen osoittamiseksi, missä kohdin unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen. Nämä esitetyt seikat eivät siten täytä oikeuskäytäntöön perustuvia vaatimuksia, joiden mukaan valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä osin kumottavaksi vaadittu tuomio riitautetaan, että ne oikeudelliset perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi (ks. vastaavasti tuomio 7.11.2013, Wam Industriale v. komissio,
C‑560/12 P
, ei julkaistu,
EU:C:2013:726
,
kohta).
Lisäksi on todettava, että valittaja ei ole myöskään esittänyt oikeudellisia perusteluita sen osoittamiseksi, miltä osin unionin yleisen tuomioistuimen toisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa riitautetuissa valituksenalaisen tuomion kohdissa noudattamassa lähestymistavassa poikettiin tämän tuomion 67 kohdassa mainituista perusasetuksen säännöksistä tai polkumyyntitullien palauttamista koskevan komission ilmoituksen 4.1 kohdan b alakohdasta.
Lopuksi RFA:n esittämästä argumentista, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen lähestymistapa on toimielinten aikaisemman päätöskäytännön vastainen, on riittävää todeta, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kysymystä siitä, onko polkumyyntitullit siirretty jälleenmyyntihintoihin tai myöhempiin myyntihintoihin unionissa, on arvioitava vain perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan pohjalta eikä olemassa olevaksi väitetyn neuvoston tai komission aikaisemman päätöskäytännön kannalta (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 15.11.2011, komissio ja Espanja v. Government of Gibraltar ja Yhdistynyt kuningaskunta,
C‑106/09 P ja C‑107/09 P
,
EU:C:2011:732
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näiden seikkojen perusteella toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on jätettävä osittain tutkimatta ja hylättävä osittain tehottomana.
Toisen valitusperusteen toinen osa, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin rajoitti virheellisesti perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan perusteella vaaditut todisteet yksinomaan toimitettuna tullattuna ‑hintoja koskeviin tietoihin
–
Asianosaisten lausumat
RFA arvostelee toisen valitusperusteensa toisessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se katsoi valituksenalaisen tuomion 77 ja 78 kohdassa, että yksistään toimitettuna tullattuna ‑hintoja koskevilla tiedoilla pystyttiin vahvistamaan, että kyseisen tuotteen jälleenmyyntihinnat unionissa sisältävät polkumyyntitullit, ja rajoitti näin perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan perusteella hyväksyttyjen todisteiden laajuutta. Lisäksi valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä totesi, että valittajan sille esittämät tiedot, jotka perustuivat noudettuna lähettäjältä- tai CIF-hintoihin, olivat epätäydellisiä ja siten käyttökelvottomia.
RFA:n mukaan komission tehtävänä on sen polkumyyntitullien palauttamista koskevan ilmoituksen 4.1 kohdan b alakohdassa vahvistaman oikeudellisen kriteerin perusteella tutkia ja vahvistaa, sisältyvätkö polkumyyntitullit asianmukaisesti kyseisen tuotteen alkuperäisen tutkimuksen ja kolmannen ja neljännen palautustutkimuksen ajanjakson välillä tapahtuneeseen unionin jälleenmyyntihintojen korotukseen. Se muistuttaa tältä osin oikeuskäytännöstä, jonka mukaan komissio on sidottu tällaiseen ilmoitukseen siltä osin kuin siinä ei rikota ylempiä oikeussääntöjä (tuomio 28.1.1992, Soba,
C‑266/90
,
EU:C:1992:36
,
kohta ja tuomio 2.12.2010, Holland Malt v. komissio,
C‑464/09 P
,
EU:C:2010:733
,
kohta).
Ainoa valittajaa koskeva vaatimus polkumyyntitullien palauttamista pyytäneenä osapuolena on näin ollen se, että sen on esitettävä ratkaisevat todisteet, joista ilmenee, että riippumattomia asiakkaita unionin markkinoilla koskevassa hintakäyttäytymisessä on tapahtunut muutos näiden polkumyyntitullien käyttöönottamisen jälkeen. Koska sovellettavissa säännöksissä ei ole tätä koskevia tietoja, on samantekevää, esitetäänkö tämä todisteet toimitettuna tullattuna-, noudettuna lähettäjältä- vai CIF-hintojen perusteella.
RFA täsmentää, että se on toimittanut komissiolle sarjan ratkaisevia todisteita, joissa esitetään sen hintojen kehitys, joka on todettu noudettuna lähettäjältä ‑hintoina ja CIF-hintoina unionin rajalla, alkuperäisestä tutkimuksesta neljänteen palautustutkimuksen ajanjaksoon asti. Nämä hinnat oli todettu todellisten toimitettuna tullattuna ‑hintojen perusteella, ja niihin sisältyi polkumyyntitulleja vastaava määrä. Valittajan esittämät tiedot osoittivat, että jälleenmyyntihinnat olivat nousseet 193 prosentilla noudettuna lähettäjältä ‑portaassa sovellettujen hintojen ja 142 prosentilla CIF-portaassa sovellettujen hintojen osalta suhteessa alkuperäiseen tutkimusajanjaksoon. Tämä nousu kattoi täysin sekä 22,7 prosentin polkumyyntitullin että kyseisen tuotteen tuotantokustannusten 100 prosentin kasvun, jonka komissio oli todennut näiden samojen ajanjaksojen osalta.
RFA lisää, että sillä oli vastauskirjelmänsä laatimisen yhteydessä vaikeuksia ymmärtää, minkä syiden perusteella komissio katsoi, että yksistään toimitettuna tullattuna ‑hinnat ovat unionin rajalla sovellettavia hintoja, vaikka se korosti riidanalaisissa päätöksissä, että noudettuna lähettäjältä ‑hinnat ja CIF-hinnat ovat myös tällaisia hintoja. Tätä arviointia vahvistaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 24 kohdassa esittämä seikka, jonka mukaan ”komissio viittasi vientihinnan määrittämisessä siihen, että tätä hintaa on lopulta myös oikaistava noudettuna lähettäjältä ‑portaassa noudatettavalle tasolle, jotta sitä voidaan verrata asianmukaisesti normaaliarvon kanssa. Komissio muistutti siitä, että valittaja oli CHEMK:hon ja KF:ään etuyhteydessä oleva yritys ja että luotettavan vientihinnan saamista varten vientihinta on näin ollen perusasetuksen 2 artiklan 9 kohdan mukaan muodostettava sen hinnan perusteella, jolla tuote jälleenmyydään ensimmäisen kerran riippumattomalle ostajalle unionissa. Komissio huomautti, että nyt käsiteltävässä asiassa suurimman osan ajasta kyseessä olivat toimitettuna tullattuna ‑hinnat eli hinnat, joissa myyjä ottaa vastattavakseen kaikista kustannuksista toimituksen määräpaikkaan asti (kantaja oli käyttänyt tätä hintatyyppiä 79 prosentissa tapauksista kolmannen palautustutkimuksen ajanjakson aikana ja 89 prosentissa tapauksista neljännen palautustutkimuksen ajanjakson aikana). Komissio muistutti vielä siitä, että vientihinta unionin rajalla vastaa tavallisesti [CIF]-hintaa eli hintaa, joka sisältää ennen rajan ylittämistä aiheutuneet kustannukset – –”.
Komissio katsoo, että toisen valitusperusteen toinen osa on perusteeton.
–
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten tämän tuomion 71 kohdassa on todettu, unionin lainsäätäjä on säätänyt perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdassa mahdollisuudesta olla vähentämättä polkumyyntitulleja laskennallisesta vientihinnasta, jos polkumyyntitullien palauttamista pyytänyt osapuoli esittää ”ratkaisevat todisteet”, jotka osoittavat, että nämä tullit on siirretty asianmukaisesti jälleenmyyntihintoihin ja myöhempiin myyntihintoihin unionissa.
Kuten julkisasiamies on todennut tästä ratkaisuehdotuksensa 92 kohdassa, todiste polkumyyntitullien siirtämisestä jälleenmyyntihintoihin ja myöhempiin myyntihintoihin voidaan esittää mitä hyvänsä asianmukaista keinoa käyttäen, edellyttäen, että todiste on ”ratkaiseva”.
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin on korostanut valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa täsmennettyään, että arviointi siitä, onko polkumyyntitullit siirretty jälleenmyyntihintoihin unionissa, on toteutettava näiden tullien maksamista seuraavassa kaupan portaassa eli portaassa, jossa hinnoissa on otettu huomioon lisäkustannukset noudettuna lähettäjältä- tai CIF-hintaportaassa huomioon otettuihin lisäkustannuksiin nähden, että komission on perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan yhteydessä tehtävässä unionin jälleenmyyntihintojen arvioinnissa analysoitava nämä hinnat ottamalla huomioon kaikki ennen jälleenmyyntiä aiheutuneet kustannukset. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan nimittäin ”noudettuna lähettäjältä- tai CIF-hintaportaassa vahvistettujen hintojen analyysi ei olisi johdonmukainen, vaikka näihin hintoihin lisättäisiin – kuten kantaja väittää tehdyn – keinotekoisesti polkumyyntitullit, toisin sanoen ottamatta huomioon tiettyjen ennen tätä jälleenmyyntiä aiheutuneiden kustannusten määrää”.
Se lisäsi edellä mainitussa tuomion kohdassa, että tässä arvioinnissa on välttämätöntä tarkastaa, osoittavatko kyseisen maahantuojan esittämät todisteet, että näiden ensimmäisten riippumattomien ostajien unionissa tarkasteltavan jakson aikana tosiasiallisesti maksama hinta sisältää asianmukaisesti polkumyyntitullit. Nyt käsiteltävässä asiassa tätä tarkastamista helpotti se, että RFA myi kyseistä tuotetta enimmäkseen toimitettuna tullattuna ‑hintojen perusteella, jotka sisältävät kaikki ennen toimitusta aiheutuvat kustannukset.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näiden seikkojen perusteella valituksenalaisen tuomion 78 kohdassa, että valittajalle perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan nojalla kuuluvien todistustaakkaa koskevien vaatimusten täyttymiseen ei riitä se, että valittaja vetoaa yksinomaan noudettuna lähettäjältä- tai CIF-hintaportaassa sovellettujen hintojen kehitykseen, edes silloin, kun näitä hintoja korotettaisiin polkumyyntitulleilla, perustellakseen sen, että se oli siirtänyt kolmannen palautustutkimuksen ajanjakson aikana polkumyyntitullit sen jälleenmyyntihintoihin unionissa. Valittajan olisi pitänyt esittää seikkoja, jotka osoittavat, että sen mainittuna ajanjaksona soveltamat toimitettuna tullattuna ‑hinnat kattoivat kaikki sille kyseisten tuotteiden osalta aiheutuneet kustannukset, mukaan lukien polkumyyntitullit, mitä se ei kuitenkaan tehnyt. Näin ollen komissio ei tehnyt virhettä vähentäessään polkumyyntitullin ensimmäiseltä riippumattomalta ostajalta unionissa peritystä jälleenmyyntihinnasta määrittääkseen laskennallisen vientihinnan kolmannen palautustutkimuksen ajanjakson osalta.
Aluksi on todettava, että siltä osin kuin valittajan toisen valitusperusteensa toisessa osassa ainoina kohtina riitauttamat valituksenalaisen tuomion 77 ja 78 kohdat koskevat ainoastaan kolmatta palautustutkimuksen ajanjaksoa, valittajan esittämä argumentaatio on tehoton, siltä osin kuin se koskee neljättä palautustutkimuksen ajanjaksoa.
Tämän jälkeen on täsmennettävä, että toisin kuin valittaja esittää, perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdassa asetetaan näyttötaakka palautusta pyytävälle osapuolelle, koska komission täytyy tämän säännöksen mukaan ainoastaan tutkia kyseisen osapuolen esittämien todisteiden sisältö ja suorittaa tämän tutkinnan taustaa koskevat tarkistukset ratkaistakseen, onko tämä osapuoli osoittanut riittävällä ja ratkaisevalla tavalla, että polkumyyntitulli oli siirretty asianmukaisesti jälleenmyyntihintoihin unionissa.
Lisäksi on todettava, että perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdassa tekemällään viittauksella adjektiiviin ”ratkaiseva” unionin lainsäätäjä halusi asettaa tämän säännöksen yhteydessä vielä korkeamman näyttökynnyksen kuin se, jota yleisesti sovelletaan perusasetuksen osalta. Tätä tulkintaa vahvistaa polkumyyntitullien palauttamista koskevan komission ilmoituksen 4.1 kohdan b alakohta, jossa vaaditaan, että palautusta pyytävä osapuoli esittää ”ratkaisevat todisteet”, joiden mukaan tulli on siirretty asianmukaisesti jälleenmyyntihintoihin ja myöhempiin myyntihintoihin unionissa.
Tutkittuaan kaikki valittajan esittämät todisteet komissio arvioi nyt käsiteltävässä asiassa, että ne eivät osoittaneet perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdassa, kun se luetaan yhdessä polkumyyntitullien palauttamista koskevan komission ilmoituksen 4.1 kohdan b alakohdan kanssa, tarkoitetulla ratkaisevalla tavalla, että polkumyyntitullit oli asianmukaisesti ja kiistattomasti siirretty jälleenmyyntihintoihin unionissa. Unionin yleinen tuomioistuin päätyi valituksenalaisen tuomion riitautetuissa kohdissa samaan päätelmään arvioituaan itse valittajan esittämät todisteet.
Näin ollen on katsottava, että RFA:n väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin rajoitti perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan perusteella hyväksyttyjen todisteiden laajuuden yksistään toimitettuna tullattuna ‑hintoja koskeviin tietoihin, perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan.
Näin ollen väite on hylättävä perusteettomana.
Sama pätee tämän tuomion 82 ja 83 kohdassa mainittuihin RFA:n väitteisiin, joissa valittaja arvostelee sitä tapaa, jolla unionin yleinen tuomioistuin sovelsi perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan mukaisia todistustaakan jakoa koskevia sääntöjä, koska – kuten tämän tuomion 93 kohdassa on korostettu – tässä säännöksessä tarkoitettu todistustaakka kuuluu pääasiallisesti valittajalle. Valittaja katsoo näin ollen virheellisesti, että sen tehtävänä on ainoastaan esittää todisteet, joista ilmenee, että kyseistä tuotetta koskevassa hintakäyttäytymisessä riippumattomien asiakkaiden osalta unionissa on tapahtunut muutos tämän polkumyyntitullin käyttöön ottamisen jälkeen.
RFA:n väitteistä, joiden mukaan valituksenalaisen tuomion 24 kohdasta ilmenee, että komissio olisi sallinut riidanalaisissa päätöksissä, että noudettuna lähettäjältä ‑hinnat ja CIF-hinnat ovat toimitettuna tullattuna ‑hintojen tapaan unionin rajalla sovellettavia hintoja, on riittävää todeta, että tämä tuomion kohta ei koske kysymystä polkumyyntitullien siirtämisestä jälleenmyyntihintoihin unionissa vaan kysymystä perusasetuksen 2 artiklan 10 kohdan nojalla tehtävistä oikaisuista vientihinnan ja normaaliarvon välisen tasapuolisen vertailun varmistamiseksi. Kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa, tällaiset oikaisut eivät ole merkityksellisiä perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan nojalla tehtävissä arvioinneissa.
Valittajan tämä väite on näin ollen hylättävä perusteettomana.
Edellä esitetyn perusteella toisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä osittain tehottomana ja osittain perusteettomana. Näin ollen toinen valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella valitus on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Saman työjärjestyksen 138 artiklan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska valittaja on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut sen velvoittamista korvaaman oikeudenkäyntikulut, valittaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
RFA International LP velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.