CELEX: 62016TJ0525
Javni uslužbenci
Uradniki
Reforma Kadrovskih predpisov
Uredba (EU, Euratom) št. 1023/2013
Vrste delovnih mest
Prehodna pravila o razvrstitvi v eno od vrst delovnih mest
Člen 31 Priloge XIII h Kadrovskim predpisom
Strokovno-tehnični uslužbenci v prehodnem obdobju
Napredovanje v skladu s členom 45 Kadrovskih predpisov, dovoljeno le v okviru kariernih tokov, ki ustrezajo vrsti delovnega mesta
Dostop do vrste delovnega mesta ‚višji strokovno-tehnični uslužbenec‘ (AST 10) izključno v skladu s postopkom iz člena 4 in člena 29(1) Kadrovskih predpisov
Enako obravnavanje
Izguba pravice do napredovanja v razred AST 10
Legitimno pričakovanje

Dejansko stanje
GQ in sedem drugih tožečih strank, katerih imena so navedena v prilogi, so uradniki Evropske komisije v funkcionalni skupini strokovno-tehničnih uslužbencev (AST) razreda AST 9.
Iz oddelka A Priloge I h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropske unije v različici, ki je veljala od 1. maja 2004 do 31. decembra 2013 (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi iz leta 2004), izhaja, da bi moralo biti uradnikom v funkcionalni skupini strokovno-tehničnih uslužbencev, razvrščenim v skladu s členom 5 zadevnih kadrovskih predpisov, omogočeno, da iz razreda AST 1 napredujejo v razred AST 11 na podlagi člena 45 zadevnih kadrovskih predpisov, pri čemer v skladu s tem postopkom, ki se „izvede z imenovanjem uradnika v naslednji višji razred njegove funkcionalne skupine“, lahko „[n]apredujejo […] izključno uradniki, ki dopolnijo najmanj dve leti v svojem razredu, po preučitvi primerjalnih odlik uradnikov, upravičenih do napredovanja“. Poleg tega so na podlagi teh kadrovskih predpisov uradniki, ki zasedajo delovno mesto strokovno-tehničnega uslužbenca razreda AST 9, upravičeni do napredovanja v razred AST 10 in nato v razred AST 11 v skladu s členom 45 zadevnih kadrovskih predpisov.
Uredba (EU, Euratom) št. 1023/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o spremembi Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije in Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije (
UL 2013, L 287, str. 15
) je začela veljati 1. novembra 2013. V uvodnih izjavah 17, 18 in 19 te uredbe je navedeno:
„(17)
Svet je zaprosil Komisijo za študijo in predložitev ustreznih predlogov glede člena 5(4) oddelka A Priloge I in člena 45(1) Kadrovskih predpisov [iz leta 2004], da bi vzpostavili jasno povezavo med odgovornostmi in razredom ter pri primerjavi odlik v okviru napredovanja bolj poudarili raven odgovornosti.
(18)
Ob upoštevanju tega zaprosila je primerno, da bi bilo napredovanje v višji razred pogojeno z osebno zavzetostjo, izboljšanjem veščin in sposobnosti ter opravljanjem nalog, katerih pomen upravičuje imenovanje uradnika v zadevni višji razred.
(19)
Karierni tok v funkcionalnih skupinah AD in AST bi bilo treba preoblikovati, tako da bodo najvišji razredi rezervirani za omejeno število uradnikov z najvišjo ravnjo odgovornosti. Zato lahko upravni uslužbenci napredujejo le do razreda AD 12, razen če so imenovani na posebno delovno mesto nad tem razredom, razreda AD 13 in 14 pa bi morala biti rezervirana za osebje na delovnih mestih z znatnimi odgovornostmi. Prav tako lahko uradniki iz razreda AST 9 napredujejo v razred AST 10 le v skladu s postopkom iz člena 4 in člena 29(1) Kadrovskih predpisov.“
Člen 5(4) Kadrovskih predpisov v različici, ki velja od 1. januarja 2014 (v nadaljevanju: novi Kadrovski predpisi ali Kadrovski predpisi), določa:
„Tabela, ki kaže vrste delovnih mest, je v oddelku A Priloge I [k novim Kadrovskim predpisom]. Na podlagi te tabele lahko organ za imenovanja vsake institucije po posvetovanju z Odborom za Kadrovske predpise podrobneje opredeli naloge in pooblastila za vsako vrsto delovnega mesta.“
Iz točke 2 oddelka A Priloge I k novim Kadrovskim predpisom z naslovom „Vrste delovnih mest v vsaki funkcionalni skupini, predvideni v členu 5(4)“ izhaja, da v funkcionalni skupini AST:
–
uradniki, ki so na novo imenovani na vrsto delovnega mesta „strokovno-tehnični uslužbenec“, lahko napredujejo iz razreda AST 1 v razred AST 9;
–
uradniki, ki so na novo imenovani na vrsto delovnega mesta „višji strokovno-tehnični uslužbenec“, lahko napredujejo iz razreda AST 10 v razred AST 11.
V skladu s točko 2 oddelka A Priloge I k novim Kadrovskim predpisom je strokovno-tehnični uslužbenec zadolžen za „[i]zvajanje upravnih, tehničnih ali izobraževalnih dejavnosti, ki zahtevajo določeno stopnjo samostojnosti, zlasti glede izvajanja pravil in predpisov ali splošnih navodil, ali izvajanje nalog kot osebni pomočnik člana institucije, vodje zasebne pisarne tega člana ali (namestnika) generalnega direktorja ali enakovrednega višjega vodstvenega delavca“. Višji strokovno-tehnični uslužbenec je zadolžen za „[i]zvajanje upravnih, tehničnih ali izobraževalnih dejavnosti, ki zahtevajo visoko stopnjo samostojnosti in pomenijo znatne odgovornosti v smislu upravljanja kadrov, izvrševanja proračuna ali političnega usklajevanja“.
Člen 45 Kadrovskih predpisov iz leta 2004 je bil v novih Kadrovskih predpisih spremenjen tako, da je bil tej določbi dodan naslednji stavek: „Razen če se uporabi postopek iz členov 4 in 29(1) [Kadrovskih predpisov], lahko uradniki napredujejo le, če so zaposleni na delovnem mestu, ki ustreza eni od vrst delovnih mest iz oddelka A Priloge I za naslednji višji razred.“
V okviru prehodnih ukrepov, ki so vključeni v Prilogo XIII k novim Kadrovskim predpisom, člen 31 navedene priloge določa:
„1.   Z odstopanjem od točke 2 oddelka A Priloge I se za uradnike, zaposlene na dan 31. decembra 2013, uporablja naslednja tabela vrst delovnih mest v funkcionalni skupini AD:
Višji strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju
AST 10–AST 11
Strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju
AST 1–AST 9
Upravni strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju
AST 1–AST 7
Podporni uslužbenec v prehodnem obdobju
AST 1–AST 5
2.   Organ za imenovanja z učinkom od 1. januarja 2014 razvrsti uradnike, zaposlene 31. decembra 2013 v funkcionalni skupini AST, po naslednjih vrstah delovnih mest:
a)
uradniki, ki so bili na dan 31. decembra 2013 v razredu AST 10 ali AST 11, se uvrstijo v vrsto delovnega mesta ‚višji strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju‘;
b)
uradniki, ki niso zajeti v točki (a) in so bili pred 1. majem 2004 v nekdanji kategoriji B oziroma so bili pred 1. majem 2004 v nekdanji kategoriji C ali D in so postali člani funkcionalne skupine AST brez omejitve, ter uradniki iz funkcionalne skupine AST, ki so se zaposlili po 1. maju 2004, se uvrstijo v vrsto delovnega mesta ‚strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju‘;
c)
uradniki, ki niso zajeti v točkah (a) in (b) in so bili pred 1. majem 2004 v nekdanji kategoriji C, se uvrstijo v vrsto delovnega mesta ‚upravni strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju‘;
d)
uradniki, ki niso zajeti v točkah (a) in (b) in so bili pred 1. majem 2004 v nekdanji kategoriji D, se uvrstijo v vrsto delovnega mesta ‚podporni uslužbenec v prehodnem obdobju‘.
3.   Uvrstitev v vrsto delovnega mesta velja, dokler se uradnik ne uvrsti v novo funkcijo, ki ustreza drugi vrsti delovnega mesta. Upravni strokovno-tehnični uslužbenci v prehodnem obdobju in podporni uslužbenci v prehodnem obdobju se lahko uvrstijo v vrsto delovnega mesta strokovno-tehničnega uslužbenca, kakor je opredeljeno v oddelku A Priloge I, zgolj v skladu s postopkom, določenim v členih 4 in 29(1) Kadrovskih predpisov. Napredovanje je dovoljeno le v okviru kariernih tokov, ki ustrezajo vsaki vrsti delovnega mesta iz odstavka 1.
[…]“.
Komisija je 16. decembra 2013 sprejela Sklep C(2013) 8968 final o splošnih določbah za izvajanje člena 45 novih Kadrovskih predpisov, objavljen v
Informations administratives
št. 55‑2013 z dne 19. decembra 2013. V skladu z drugo alineo člena 3 zadevnih splošnih določb za izvajanje lahko uradniki napredujejo le, če so ob začetku napredovalnega obdobja zaposleni na delovnem mestu, ki ustreza eni od vrst delovnih mest iz oddelka A Priloge I ali iz člena 30(1) ali člena 31(1) Priloge XIII k [novim] Kadrovskim predpisom, in sicer za razred, v katerega lahko napredujejo.
Po tem, ko so 1. januarja 2014 začeli veljati ukrepi iz točk od 3 do 9 zgoraj, so bile tožeče stranke razvrščene v vrsto delovnega mesta „strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“, kar pomeni, da je njihov karierni tok zajemal razrede od AST 1 do AST 9. Organ za imenovanja Komisije je tako v informacijskem sistemu za upravljanje kadrov, imenovanem SysPer 2 (v nadaljevanju: SysPer 2), spremenil osebne spise tožečih strank tako, da je v njih navedel, da so zaposlene na delovnem mestu take vrste, da s 1. januarjem 2014 niso več upravičene do napredovanja v višji razred AST 10.
Med 11. in 28. marcem 2014 so tožeče stranke na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov vložile tako splošno kot tudi posamične pritožbe zoper odločbe organa za imenovanja, s katerimi je bilo v letnem napredovalnem obdobju tožečim strankam onemogočeno, da bi napredovale v razred AST 10 v skladu s členom 45 Kadrovskih predpisov.
Organ za imenovanja je z odločbami z dne 3. julija 2014, ki so bile v vseh zadevah enake, zavrnil pritožbe tožečih strank.
Postopek in predlogi strank
Tožeče stranke so z vlogo, vloženo v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence Evropske unije 17. oktobra 2014 in evidentirano pod opravilno številko F‑111/14, vložile to tožbo.
Predsednik tretjega senata Sodišča za uslužbence je s sklepom z dne 26. novembra 2014 po zaslišanju strank odločil, da zadevo odloži do pravnomočnosti odločb, s katerima se bosta postopka v zadevah U4U in drugi proti Parlamentu in Svetu (T‑17/14) ter USFSPEI proti Parlamentu in Svetu (T‑75/14) končala.
Svet Evropske unije in Evropski parlament sta 10. decembra 2014 oziroma 20. januarja 2015 na podlagi člena 86 Poslovnika Sodišča za uslužbence vložila predlog za intervencijo v podporo predlogom Komisije. Obveščena sta bila, da bosta njuna predloga obravnavana ob ponovitvi postopka.
Na podlagi člena 3 Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. julija 2016 o prenosu pristojnosti za odločanje o sporih med Evropsko unijo in njenimi uslužbenci na prvi stopnji na Splošno sodišče (
UL 2016, L 200, str. 137
) je bila obravnavana zadeva v stanju, v kakršnem je bila 31. avgusta 2016, prenesena na Splošno sodišče in jo je treba odtlej obravnavati v skladu s Poslovnikom Splošnega sodišča. Ta zadeva je bila tako vpisana pod številko T‑525/16 in dodeljena prvemu senatu.
Po razglasitvi sodbe z dne 15. septembra 2016 v zadevi U4U in drugi proti Parlamentu in Svetu (
T‑17/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:489
) in sodbe z dne 16. novembra 2017 v zadevi USFSPEI proti Parlamentu in Svetu (
T‑75/14
,
EU:T:2017:813
) ter na podlagi dejstva, da pritožba zoper ti odločbi v roku, določenem v členu 56 Statuta Sodišča Evropske unije, ni bila vložena, se je postopek v obravnavani zadevi nadaljeval in Komisija je bila pozvana, naj predloži odgovor na tožbo, kar je storila v predpisanem roku, in sicer 15. aprila 2018.
Parlamentu in Svetu je bila s sklepom z dne 17. aprila 2018 v skladu s členom 144 Poslovnika Sodišča dovoljena intervencija v podporo predlogom Komisije.
29. oziroma 30. maja 2018 sta Parlament in Svet vložila intervencijski vlogi, glede katerih glavne stranke niso predložile pripomb.
Tožeče stranke so 30. maja 2018 vložile repliko v okviru drugega kroga vlog, ki ga je dovolilo Splošno sodišče.
Potem, ko je bil v zadevi GM in drugi proti Komisiji (T‑539/16) vložen predlog za združitev te zadeve z obravnavano zadevo, so se stranke do tega vprašanja opredelile in niso izrazile nobenih pripomb v zvezi s tem.
Po vložitvi duplike 18. julija 2018 je bil pisni del postopka končan.
S sklepom z dne 18. septembra 2018 je bila po opredelitvi strank obravnavana zadeva združena z zadevama T‑526/16 (FZ in drugi proti Komisiji) in T‑540/16 (FZ in drugi proti Komisiji) za namene ustnega postopka.
Stranke so ustna stališča predstavile na obravnavi 17. oktobra 2018. Na obravnavi je Splošno sodišče Komisijo pozvalo, naj v dveh tednih predloži nekatere informacije o trenutnem položaju tožečih strank. Na podlagi odgovora, ki ga je podala Komisija 31. oktobra 2018, in poznejših pripomb tožečih strank z dne 13. novembra je bil ustni postopek končan.
Tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo, naj:
–
primarno
–
ugotovi nezakonitost člena 45 in Priloge I k novim Kadrovskim predpisom ter povezanih prehodnih ukrepov;
–
razglasi ničnost splošne in posamičnih odločb organa za imenovanja, s katerimi je bila uradnikom razreda AST 9 onemogočena vsakršna možnost za napredovanje v okviru letnega postopka za napredovanje 2014;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov;
–
podredno
–
razglasi ničnost splošne in posamičnih odločb, s katerimi je bila tožečim strankam kot uradnikom razreda AST 9 onemogočena vsakršna možnost za napredovanje v okviru letnega postopka za napredovanje 2014;
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
Parlament Splošnemu sodišču predlaga, naj zavrne „trditve tožeče stranke [tožečih strank], na podlagi katerih se je zahtevala ugotovitev neobstoja možnosti uporabe člena 45 [novih] Kadrovskih predpisov“.
Svet Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
Pravo
Dopustnost tožbe
Komisija ob ugotovitvi, da je tožba dopustna, najprej poudarja, da se tožba v resnici nanaša le na odločbe organa za imenovanja o razvrstitvi tožečih strank v vrsto delovnega mesta „strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“ s 1. januarjem 2014 in da je s tega vidika ta akt, ki posega v njihov položaj, predmet njihove pritožbe v zakonsko določenih rokih.
Ker je obstoj akta, ki posega v položaj v smislu člena 90(2) in člena 91(1) Kadrovskih predpisov, nujen pogoj za dopustnost kakršnega koli pravnega sredstva, ki ga vložijo uslužbenci zoper institucijo, pri kateri so zaposleni, je treba v obravnavanem primeru najprej določiti, katere akte želijo tožeče stranke izpodbijati v okviru obravnavane tožbe, in presoditi, ali so to akti, ki posegajo v njihov položaj (glej v tem smislu sodbo z dne 28. aprila 2017 v zadevi HN proti Komisiji,
T‑588/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:292
, točka
, in sklep z dne 16. julija 2015 v zadevi FG proti Komisiji,
F‑20/15
,
EU:F:2015:93
, točka
).
Glede tega v nasprotju s tem, kar je veljalo za uradnike, zaposlene na delovnem mestu upravnega uslužbenca, ki so lahko razvrščeni v različne vrste delovnih mest, kot so „višji upravni uslužbenec v prehodnem obdobju“, „upravni uslužbenec v prehodnem obdobju“, „upravni uslužbenec“, „svetovalec ali enakovredna funkcija“ ali „vodja enote ali enakovredna funkcija“ (glej v tem smislu sodbi z dne 28. aprila 2017 v zadevi HN proti Komisiji,
T‑588/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:292
, točka
, in z dne 16. julija 2015 v zadevi EJ in drugi proti Komisiji,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, točka
), organ za imenovanja v obravnavanem primeru nedvomno ni imel druge izbire, kot da uradnike, ki so bili na dan 31. decembra 2013 zaposleni na delovnem mestu strokovno-tehničnega uslužbenca AST 9, razvrsti v enotno vrsto delovnega mesta „strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“, kot je določen v členu 31(2)(b) Priloge XIII k novim Kadrovskim predpisom.
Vendar, kot poudarja Komisija, čeprav je organ za imenovanja zgolj uporabil določbe Kadrovskih predpisov, ki so začele veljati na novo, se lahko odločba, v skladu s katero so se te določbe prvič uporabile, šteje za akt, ki posega v položaj (glej v tem smislu sodbi z dne 4. julija 1985 v zadevi Agostini in drugi proti Komisiji,
233/83
,
EU:C:1985:291
, točka
, in z dne 20. julija 2017 v zadevi Barnett in Mogensen proti Komisiji,
T‑148/16 P
, neobjavljena,
EU:T:2017:539
, točka
).
Čeprav so bile v skladu z besedilom člena 31(2) Priloge XIII k novim Kadrovskim predpisom odločbe organa za imenovanja sprejete v okviru vezane pristojnosti, so te odločbe, da se tožeče stranke s 1. januarjem 2014 razvrstijo v vrsto delovnega mesta „strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“, ki so se udejanjile 30. januarja 2013 z vpisom navedbe o razvrstitvi v to vrsto delovnega mesta v zadevne osebne spise tožečih strank v sistemu SysPer 2 (v nadaljevanju: izpodbijane odločbe), posegale v njihov položaj, saj so jim onemogočile napredovanje v razred AST 10 (glej v tem smislu sodbi z dne 28. aprila 2017 v zadevi HN proti Komisiji,
T‑588/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:292
, točka
in navedena sodna praksa, in z dne 16. julija 2015 v zadevi EJ in drugi proti Komisiji,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, točka
). Poleg tega so bile vsekakor izpodbijane s pritožbami, ki so bile v roku treh mesecev vložene v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov.
V teh okoliščinah je treba obravnavano tožbo razglasiti za dopustno v delu, ki se nanaša na izpodbijane odločbe. Poleg tega je treba ob upoštevanju razvoja predhodnega postopka upoštevati obrazložitev iz odločb o zavrnitvi pritožb tožečih strank, saj naj bi bila ta obrazložitev enaka kot obrazložitev izpodbijanih odločb (glej v tem smislu sodbi z dne 9. decembra 2009 v zadevi Komisija proti Birkhoffu,
T‑377/08 P
,
EU:T:2009:485
, točki
in
, in z dne 16. januarja 2018 v zadevi SE proti Svetu,
T‑231/17
, neobjavljena,
EU:T:2018:3
, točka
).
Predlog za ugotovitev nezakonitosti nekaterih določb Kadrovskih predpisov
V zvezi s predlogi, naj Splošno sodišče ugotovi nezakonitost člena 45 novih Kadrovskih predpisov in ustreznih prehodnih določb, je treba opozoriti, da se lahko v okviru predloga za razglasitev ničnosti posamične odločbe uradnik ali uslužbenec na podlagi člena 277 PDEU sklicuje na nezakonitost splošnega akta, na podlagi katerega je bila zadevna odločba sprejeta. V skladu s to določbo je namreč samo sodišče Evropske unije pristojno, da ugotovi nezakonitost splošnega akta in iz neuporabe, ki iz tega izhaja, izpelje posledice za posamični akt, ki se izpodbija pred njim (sodba z dne 27. oktobra 2016 v zadevi Cerafogli proti ECB,
T‑787/14 P
,
EU:T:2016:633
, točka
).
Vendar ugotovitev nezakonitosti, ki jo poda sodišče Evropske unije v skladu s členom 277 PDEU, nima učinka
erga omnes
in zato povzroči zgolj nezakonitost izpodbijane posamične odločbe, splošni pravni akt pa še naprej obstaja v pravnem redu, ne da bi to vplivalo na zakonitost drugih aktov, ki so bili sprejeti na njegovi podlagi in ki niso bili izpodbijani v roku za vložitev tožbe (glej v tem smislu sodbi z dne 21. februarja 1974 v zadevi Kortner in drugi proti Svetu in drugim,
od 15/73 do 33/73, 52/73, 53/73, od 57/73 do 109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 in od 135/73 do 137/73
,
EU:C:1974:16
, točki
in
, in z dne 27. oktobra 2016 v zadevi Cerafogli proti ECB,
T‑787/14 P
,
EU:T:2016:633
, točka
).
Iz tega izhaja, da je v zvezi s predlogom za razglasitev ničnosti posamičnega akta, ki posega v položaj, sodišče Unije dejansko pristojno za ugotavljanje nezakonitosti splošne določbe, na kateri temelji izpodbijani akt. Ni pa pristojno, da to ugotovi v izreku sodb (glej v tem smislu sodbo z dne 21. oktobra 2009 v zadevi Ramaekers-Jørgensen proti Komisiji,
F‑74/08
,
EU:F:2009:142
, točka
).
Kot pravilno trdi Komisija, je zato treba predloge Splošnemu sodišču, naj ugotovi nezakonitost člena 45 in Priloge I k novim Kadrovskim predpisom ter ustreznih prehodnih določb, ker niso del ugovora nezakonitosti, vloženega na podlagi člena 277 PDEU, s katerim se predlaga razglasitev ničnosti izpodbijanih odločb, zavreči kot očitno nedopustne.
Predlogi za razglasitev ničnosti
Tožeče stranke v utemeljitev predlogov za razglasitev ničnosti navajajo, primarno, prva dva tožbena razloga, ki se nanašata, prvič, na nezakonitost člena 45 in Priloge I k novim Kadrovskim predpisom, in drugič, na nezakonitost teh določb zaradi neobstoja prehodnih določb za nadomestilo za izgubo upravičenosti do napredovanja uradnikov iz razreda AST 9. Podredno navajajo še dva tožbena razloga, pri čemer se prvi nanaša na kršitev navedenega člena in obstoj očitne napake pri presoji, drugi pa na kršitev obveznosti obrazložitve.
Komisija, ki jo podpirata Parlament in Svet, predlaga, naj se vsi tožbeni razlogi zavrnejo kot neutemeljeni.
Prvi tožbeni razlog: nezakonitost člena 45 in Priloge I k novim Kadrovskim predpisom
Po mnenju tožečih strank so z določbo novih Kadrovskih predpisov, in sicer nezmožnostjo, da uradniki iz razreda AST 9, razvrščeni v vrsto delovnega mesta „strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“, napredujejo v višji razred na podlagi člena 45 novih Kadrovskih predpisov, ker niso razvrščeni v vrsto delovnega mesta, pri kateri je mogoče napredovanje v razred AST 10, kršena načela enakega obravnavanja, upravičenosti do kariere ter sorazmernosti in dolžnosti skrbnega ravnanja. V zvezi s tem menijo, da so ob zaposlitvi izpolnjevale pogoje za možnost napredovanja do razreda AST 11 brez omejitev. Tako naj bi navedeni člen in Priloga I k novim Kadrovskim predpisom posegala v njihove pridobljene pravice. Zato trdijo, da so te določbe nezakonite.
Komisija, ki jo podpirata Parlament in Svet, predlaga, naj se ugovor nezakonitosti zavrne kot neutemeljen.
Ta tožbeni razlog je razdeljen na šest delov, ki jih je treba preučiti zaporedoma.
–
Prvi del prvega tožbenega razloga: kršitev načela enakega obravnavanja in načela upravičenosti do kariere
V podporo prvemu delu prvega tožbenega razloga tožeče stranke trdijo, da je glede na člen 5(5) Kadrovskih predpisov, v skladu s katerim „[z]a vse uradnike iz iste funkcionalne skupine veljajo enaki pogoji glede zaposlitve in kariere“, zakonodajalec Unije kršil načeli enakega obravnavanja in upravičenosti do kariere.
Na eni strani tožeče stranke menijo, da je zakonodajalec Unije s tem, ko je v odstavkih od 1 do 3 člena 31 Priloge XIII k novim Kadrovskim predpisom, ki določa „[p]rehodn[e] ukrep[e], ki se uporabljajo za uradnike Unije“, navedel, da je „[n]apredovanje [odslej] dovoljeno le v okviru kariernih tokov, ki ustrezajo vsaki vrsti delovnega mesta“, kršil načeli enakega obravnavanja in upravičenosti do kariere, saj je tožečim strankam onemogočil, da bi z vrste delovnega mesta „strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“ napredovale v razred AST 10, ki je rezerviran za uradnike, zaposlene na prehodni vrsti delovnega mesta „višji strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“ iz člena 31(1) navedene priloge ali delovnem mestu „višji strokovno-tehnični uslužbenec“, ki je bil na novo opredeljen v točki 2 oddelka A Priloge I k novim Kadrovskim predpisom.
Na drugi strani naj bi zakonodajalec Unije načeli enakega obravnavanja in upravičenosti do kariere kršil tudi z odločitvijo, da v člen 45 novih Kadrovskih predpisov doda stavek, v skladu s katerim lahko uradniki, „[r]azen če se uporabi postopek iz členov 4 in 29(1) [kadrovskih predpisov], […] napredujejo le, če so zaposleni na delovnem mestu, ki ustreza eni od vrst delovnih mest iz oddelka A Priloge I za naslednji višji razred“.
Tožeče stranke navajajo, da so bile predmet neenakega obravnavanja v primerjavi s strokovno-tehničnimi uslužbenci, razvrščenimi v razrede, nižje od AST 9, saj naj bi bili ti še vedno upravičeni do vključitve v sistem napredovanja, ki temelji na primerjavi odlik v določenem obdobju, medtem ko je v primeru tožečih strank napredovanje v razred AST 10 mogoče le v skladu s postopkom iz člena 4 in člena 29(1) Kadrovskih predpisov, ki ne omogoča napredovanja na podlagi dokazovanja odlik, pridobljenih v določenem obdobju, ampak v bistvu temelji na oceni sposobnosti uradnikov v razredu AST 9, ki izrazijo svoj interes za imenovanje na prosto delovno mesto „višji strokovno-tehnični uslužbenec“.
Poleg tega tožeče stranke trdijo, da so, medtem ko imajo strokovno-tehnični uslužbenci iz nižjih razredov, tj. od AST 1 do AST 8, zagotovljena napredovanja glede na število napredovanj, ki jih mora vsako leto odobriti organ za imenovanja v določeni instituciji, same izpostavljene negotovosti, saj ni znano, koliko prostih delovnih mest „višji strokovno-tehnični uslužbenec“ bo za posamezno leto določil organ za imenovanja v skladu s postopkom iz člena 4 in člena 29(1) Kadrovskih predpisov. Poleg tega naj bi imel organ za imenovanja v okviru postopka imenovanja na taka delovna mesta večjo diskrecijsko pravico kot v okviru postopka napredovanja, zlasti ker tak postopek ne vključuje posredovanja paritetnega odbora za napredovanje. Tožeče stranke dodajajo, da v okviru takega postopka imenovanja ne tekmujejo le z drugimi strokovno-tehničnimi uslužbenci Komisije, tako kot pri primerjavi odlik v okviru postopka napredovanja, temveč tudi s strokovno-tehničnimi uslužbenci drugih institucij, zaradi česar imajo manj možnosti za napredovanje.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da pravna vez med uradniki in upravo temelji na kadrovskih predpisih, ne na pogodbi (glej v tem smislu sodbo z dne 19. marca 1975 v zadevi Gillet proti Komisiji,
28/74
,
EU:C:1975:46
, točka
). Tako lahko zakonodajalec Unije kadar koli spremeni pravice in obveznosti uradnikov, pri čemer v zvezi s tem zakoni, s katerimi se spreminjajo zakonske določbe, kot so uredbe o spremembi Kadrovskih predpisov, sprejete na podlagi člena 336 PDEU, praviloma veljajo, razen izjem, za prihodnje učinke položajev, ki so nastali na podlagi prejšnjega zakona, razen za položaje, ki so nastali in so bili dokončno utrjeni na podlagi prejšnjega pravila ter ki ustvarjajo pridobljene pravice (sodbi z dne 22. decembra 2008 v zadevi Centeno Mediavilla in drugi proti Komisiji,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, točke od 60 do 62, in z dne 16. julija 2015 v zadevi EJ in drugi proti Komisiji,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, točka
).
V skladu s sodno prakso v okviru reforme Kadrovskih predpisov pravica šteje za pridobljeno le, če se je dejstvo, na podlagi katerega je nastala, uresničilo pred zakonodajno spremembo, kar pa ne velja za pravico, katere dejstvo, na podlagi katerega je nastala, se ni uresničilo v času veljavnosti zakonodaje, ki je bila spremenjena. Ker so bili, tako kot v obravnavanem primeru, uradniki do datuma začetka veljavnosti novih Kadrovskih predpisov zgolj upravičeni do napredovanja, pri čemer je bila ta upravičenost pogojena s sklepom o napredovanju v razred AST 10, katerega sprejetje je bilo v pristojnosti organa za imenovanja, ki ga ta v obravnavani zadevi 1. januarja 2014 še ni sprejel, se taki uradniki v zvezi z ohranitvijo upravičenosti do tega napredovanja po navedenem datumu ne morejo sklicevati na pridobljeno pravico (glej v tem smislu sodbi z dne 22. decembra 2008 v zadevi Centeno Mediavilla in drugi proti Komisiji,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, točke od 63 do 65, in z dne 16. julija 2015 v zadevi EJ in drugi proti Komisiji,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, točka
).
Poleg tega se uradniki ne morejo sklicevati na načelo varstva zaupanja v pravo, da bi nasprotovali zakonitosti nove upravne določbe, predvsem na področju, na katerem ima zakonodajalec, kot v obravnavanem primeru, široko diskrecijsko pravico (sodbi z dne 22. decembra 2008 v zadevi Centeno Mediavilla in drugi proti Komisiji,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, točka
, in z dne 16. julija 2015 v zadevi EJ in drugi proti Komisiji,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, točka
). Zato je treba trditve tožečih strank, ki se nanašajo na kršitev načela zaupanja v pravo in domnevno pridobljene pravice v zvezi z upravičenostjo do napredovanja v razred AST 10, glede na omejitev poklicnega napredovanja, ki naj bi jo določila zadevni zakonodajalec in/ali Komisija in ki izhaja iz njihove razvrstitve v vrsto delovnega mesta „strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“, zavrniti.
Poleg tega je treba poudariti, da bi glede na široko diskrecijsko pravico, priznano zakonodajalcu Unije, ta lahko ob upoštevanju uvodne izjave 19 Uredbe št. 1023/2013 in točke 2 oddelka A Priloge I k novim Kadrovskim predpisom utemeljeno menil, da bi morala biti razreda AST 10 in AST 11 odslej rezervirana za omejeno število uradnikov, in sicer v obravnavani zadevi le za strokovno-tehnične uslužbence na delovnih mestih z znatnimi odgovornostmi v smislu zadevne uvodne izjave, in sicer „znatn[imi] odgovornost[m]i v smislu upravljanja kadrov, izvrševanja proračuna ali političnega usklajevanja“.
V nasprotju s tem, kar trdijo tožeče stranke, bi zakonodajalec Unije lahko štel, da dostop do delovnega mesta v razredu AST 10 z nazivom „višji strokovno-tehnični uslužbenec“ ne bi smel več biti mogoč na podlagi napredovanja v skladu s členom 45 Kadrovskih predpisov iz leta 2004, katerega namen je v skladu s sodno prakso oblikovati kariero uradnikov glede na vloženi trud in uspešnost, vključno s trajanjem (sodbi z dne 11. julija 2007 v zadevi Konidaris proti Komisiji,
T‑93/03
,
EU:T:2007:209
, točka
, in z dne 16. julija 2015 v zadevi EJ in drugi proti Komisiji,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, točka
), ampak bi se moral odslej zanj uporabljati postopek iz člena 4 in člena 29(1) Kadrovskih predpisov.
Namen tega postopka za zapolnitev prostega delovnega mesta v skladu s členom 29(1) Kadrovskih predpisov je, da se v interesu službe poišče uradnik zadevne institucije ali drugih institucij, ki je najbolj sposoben opravljati naloge, povezane s prostim delovnim mestom. Vendar bi lahko zakonodajalec Unije glede na svoj cilj, da se zagotovita racionalizacija javne porabe ter povezava med dodeljenimi nalogami in razredi, menil, da bi se s tem postopkom organu za imenovanja lažje omogočilo, da najpomembnejše naloge in naloge na visoki ravni zaupa omejenemu številu uradnikov, ki so dokazali najustreznejša poklicna znanja, v tem primeru strokovno-tehničnim uslužbencem, ki so sposobni prevzeti znatno odgovornost in morajo imeti visoko stopnjo samostojnosti.
Poleg tega je treba poudariti, da ima organ za imenovanja široko diskrecijsko pravico pri organizaciji in strukturiranju svojih služb in s tem ravni odgovornosti za naloge, ki jih je po njihovem mnenju treba zaupati uradnikom in uslužbencem (glej sodbo z dne 28. aprila 2017 v zadevi HN proti Komisiji,
T‑588/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:292
, točka
in navedena sodna praksa), kar pomeni, da lahko pod nadzorom proračunskega organa sam določi število strokovno-tehničnih uslužbencev, ki jih resnično potrebuje, in tako omeji njihovo število.
V nasprotju s tem, kar trdijo tožeče stranke, sprememba Kadrovskih predpisov v zvezi s karierno strukturo strokovno-tehničnih uslužbencev ni v nasprotju z dejstvom, da je v novih Kadrovskih predpisih ohranjen člen 5(5), v skladu s katerim „[z]a vse uradnike iz iste funkcionalne skupine veljajo enaki pogoji glede zaposlitve in kariere“. V skladu z novimi Kadrovskimi predpisi ne glede na datum zaposlitve ali nastopa službe za strokovno-tehnične uslužbence veljajo enaki pogoji za napredovanje, in sicer napredovanje do razreda AST 9 v okviru sistema napredovanj iz člena 45 novih Kadrovskih predpisov in napredovanje v višje razrede za zapolnitev delovnih mest z visoko ravnjo odgovornosti, kot je delovno mesto „višji strokovno-tehnični uslužbenec“, ki poteka izključno v skladu s postopkom iz člena 4 in člena 29(1) novih Kadrovskih predpisov.
Glede načela upravičenosti do kariere je treba spomniti tudi, da pravo Unije ne potrjuje izrecno niti načela enotnosti kariere niti načela kariere. Nasprotno je sodna praksa določila načelo upravičenosti do kariere kot posebno obliko načela enakega obravnavanja, ki velja za uradnike (sodba z dne 5. marca 2008 v zadevi Toronjo Benitez proti Komisiji,
F‑33/07
,
EU:F:2008:25
, točki
in
, in sklep z dne 27. septembra 2011 v zadevi Lübking in drugi proti Komisiji,
F‑105/06
,
EU:F:2011:152
, točki
in
).
V zvezi s tem je iz člena 5(5) Kadrovskih predpisov razvidno, da „[z]a vse uradnike iz iste funkcionalne skupine veljajo enaki pogoji glede zaposlitve in kariere“. Vendar iz člena 45 in člena 31(3) Priloge XIII k novim Kadrovskim predpisom, pri čemer ima Priloga enako pravno veljavnost kot sami kadrovski predpisi (glej v tem smislu sodbi z dne 24. novembra 2010 v zadevi Komisija proti Svetu,
C‑40/10
,
EU:C:2010:713
, točka
, in z dne 5. februarja 2016 v zadevi Barnett in Mogensen proti Komisiji,
F‑56/15
,
EU:F:2016:11
, točka
), izhaja, da se je zakonodajalec Unije odločil, da lahko od 1. januarja 2014„[r]razen če se uporabi postopek iz členov 4 in 29(1), […] uradniki napredujejo le, če so zaposleni na delovnem mestu, ki ustreza eni od vrst delovnih mest iz oddelka A Priloge I [h Kadrovskim predpisom] za naslednji višji razred“ in, povedano drugače, da je „[n]apredovanje […] dovoljeno le v okviru kariernih tokov, ki ustrezajo vsaki vrsti delovnega mesta iz odstavka 1 [člena 31 Priloge XIII h Kadrovskim predpisom]“.
Poleg tega, kot je razvidno iz uvodne izjave 19 Uredbe št. 1023/2013, je želel zakonodajalec Unije pri izvajanju člena 5(5) Kadrovskih predpisov, ki določa, da „enaki pogoji glede zaposlitve in kariere“ veljajo za vse za vse strokovno-tehnične uslužbence, „preoblikovati“ karierni tok strokovno-tehničnih uslužbencev z vzpostavitvijo dveh zaporednih kariernih tokov zanje, in sicer prvega za razrede od AST 1 do AST 9 in drugega, rezerviranega samo za strokovno-tehnične uslužbence na delovnih mestih z znatnimi odgovornostmi, ki omogoča dostop do najvišjih razredov AST, tj. AST 10 in AST 11.
Kot je poudaril Svet, je zakonodajalec Unije s tem, da lahko uradniki, razen če se uporabi postopek iz člena 4 in člena 29(1) Kadrovskih predpisov, zdaj napredujejo le, če so zaposleni na delovnem mestu, ki ustreza eni od vrst delovnih mest za naslednji višji razred, predvidel omejitev, ki se brez razlikovanja uporablja za vse funkcionalne skupine in znotraj teh skupin za vse upravne uslužbence in strokovno-tehnične uslužbence, in sicer ne glede na datum njihove zaposlitve ali nastopa dela.
V vsakem primeru gre za kršitev načela enakega obravnavanja, ki je splošno načelo prava Unije, določeno v členih 20 in 21 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, in se uporablja za pravo javnih uslužbencev Unije, če se dve kategoriji oseb, katerih dejanska in pravna položaja se bistveno ne razlikujeta, pri razvrstitvi različno obravnavata in če tako različno obravnavanje ni objektivno utemeljeno. Na podlagi tega načela je treba pri preučitvi položajev, ki se primerjajo, upoštevati vse elemente, ki so zanje značilni (sodba z dne 16. julija 2015 v zadevi EJ in drugi proti Komisiji,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, točka
; glej v tem smislu tudi sodbi z dne 22. decembra 2008 v zadevi Centeno Mediavilla in drugi proti Komisiji,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, točka
, in z dne 15. novembra 2011 v zadevi Nolin proti Komisiji,
T‑58/11 P
,
EU:T:2011:664
, točki
in
).
Zato je treba ugotoviti, ali so uradniki iz razreda AST 9, razvrščeni v vrsto delovnega mesta „strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“, v primerljivem položaju kot uradniki nižjih razredov od AST 1 do AST 8, ki so še naprej upravičeni do napredovanja v skladu s členom 45 Kadrovskih predpisov.
Pri tem je treba v zvezi s strokovno-tehničnimi uslužbenci, ki so bili zaposleni na dan 31. decembra 2013, opozoriti, da je imel organ za imenovanja v nasprotju s tem, kar je veljalo za upravne uslužbence, diskrecijsko pravico pri določanju vrste delovnega mesta, v katero bi morali biti ti razvrščeni, samo v zvezi s strokovno-tehničnimi uslužbenci iz razredov od AST 1 do AST 7, ki so bili lahko razvrščeni v prehodno vrsto delovnega mesta, tj. „podporni uslužbenec v prehodnem obdobju“ (AST 1–AST 5), „upravni strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“ (AST 1–AST 7) ali „strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“ (AST 1–AST 9). Nasprotno je mogoče uradnike, kot so tožeče stranke, ki so bili razvrščeni v vrsto delovnega mesta „strokovno-tehnični uslužbenci“ na podlagi Kadrovskih predpisov iz leta 2004 in so bili na dan 31. decembra 2013 razvrščeni v razred AST 9, razvrstiti le v vrsto delovnega mesta „strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“.
V zvezi s strokovno-tehničnimi uslužbenci iz razredov od AST 1 do AST 8, ti objektivno gledano niso v enakem položaju kot uradniki iz razreda AST 9, ker v nasprotju z zadnjimi in čeprav so bili na podlagi Kadrovskih predpisov iz leta 2004 vsi razvrščeni v isto vrsto delovnega mesta, še niso dosegli najvišjega razreda, ki je predviden za zadevno vrsto delovnega mesta in v katerega bi lahko napredovali.
V skladu s sodno prakso načelo enakega obravnavanja pomeni, da imajo vsi uradniki z istim nazivom in enakimi odlikami enake možnosti za napredovanje v višji razred (glej sodbo z dne 16. julija 2015 v zadevi EJ in drugi proti Komisiji,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, točka
in navedena sodna praksa). Zato so v skladu s tem načelom strokovno-tehnični uslužbenci v prehodnem obdobju in strokovno-tehnični uslužbenci vsi upravičeni do vključitve v postopek napredovanja iz člena 45 Kadrovskih predpisov, da bi dosegli najvišji razred za svojo vrsto delovnega mesta, pri čemer, potem ko so razvrščeni v razred AST 9, za vse velja enak postopek, in sicer postopek iz člena 4 in člena 29 Kadrovskih predpisov, za napredovanje na delovno mesto v višjem razredu, tj. razredu AST 10, pri čemer število takih delovnih mest določi organ za imenovanja glede na svoje potrebe.
Splošno sodišče dodatno ugotavlja, da uradniki, ki iz razreda AST 9 napredujejo v razred AST 10 v okviru imenovanja na podlagi člena 29(1) Kadrovskih predpisov, tudi niso v enakem položaju kot uradniki, ki so upravičeni do napredovanja v razred AST 10 na podlagi člena 45 Kadrovskih predpisov iz leta 2004 in ki so izgubili to pravico zaradi odločitve zakonodajalca Unije, da delovna mesta strokovno-tehničnih uslužbencev v razredih AST 10 in AST 11 rezervira za omejeno število uradnikov z najvišjo ravnjo odgovornosti.
V vsakem primeru tožeče stranke niso niti dokazale niti ne trdijo, da so bile na dan 31. decembra 2013 zaposlene na delovnem mestu z najvišjo ravnjo odgovornosti v smislu uvodne izjave 19 Uredbe št. 1023/2013 ali da so opravljale naloge, ki „pomenijo znatne odgovornosti v smislu upravljanja kadrov, izvrševanja proračuna ali političnega usklajevanja“ v smislu točke 2 oddelka A Priloge I k novim Kadrovskim predpisom.
Glede na navedeno je treba prvi del prvega tožbenega razloga zavrniti.
–
Drugi del prvega tožbenega razloga: kršitev načela sorazmernosti
V utemeljitev drugega dela prvega tožbenega razloga tožeče stranke zatrjujejo, da bi bilo onemogočanje napredovanja iz razreda AST 9, ki po njihovem mnenju izhaja iz novih določb Kadrovskih predpisov, nesorazmerno glede na cilj zakonodajalca Unije, da najvišje razrede rezervira za omejeno število uradnikov z najvišjo ravnjo odgovornosti. Na eni strani je ta cilj že izpolnjen zaradi onemogočanja dostopa do razredov AD 15 in AD 16 za upravne uslužbence na podlagi Kadrovskih predpisov iz leta 2004, saj sta bila ta razreda rezervirana zgolj za direktorje in generalne direktorje. Na drugi strani ni mogoče šteti, da je zadevni ukrep v primeru tožečih strank primeren za uresničevanje zatrjevanega cilja, saj naj bi organ za imenovanja lahko vsako leto določil število razredov, ki se štejejo za rezervirane za odgovorne na visoki ravni, s čimer bi se neupravičeno omejile karierne možnosti uradnikov iz funkcionalne skupine strokovno-tehničnih uslužbencev.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da načelo sorazmernosti zahteva, da ravnanje institucij Unije ne prestopi meje tega, kar je primerno in potrebno za uresničitev legitimnih ciljev, ki jim sledi zadevna ureditev, pri tem pa je treba takrat, kadar je mogoče izbrati med več primernimi ukrepi, uporabiti najmanj omejujočega, povzročene neprijetnosti pa ne smejo biti čezmerne glede na zastavljene cilje. V zvezi s sodnim nadzorom nad spoštovanjem teh pogojev je bila zakonodajalcu Unije v okviru izvajanja njegovih pristojnosti priznana široka diskrecijska pravica na področjih, na katerih njegovo delovanje zahteva tako politične kot gospodarske ali socialne odločitve in na katerih je dolžan opraviti zapletene presoje in ocene. Tako ni pomembno, ali je bil ukrep, sprejet na takem področju, edini ali najboljši mogoč. Kadar ima zakonodajalec Unije široko diskrecijsko pravico, kar vključuje primere, ko na podlagi člena 336 PDEU sprejme spremembe kadrovskih predpisov in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, lahko samo očitna neprimernost tega ukrepa glede na cilj, ki ga pristojna institucija želi doseči, vpliva na zakonitost tega ukrepa v skladu z načelom sorazmernosti (sodba z dne 26. februarja 2016 v zadevi Bodson in drugi proti EIB,
T‑240/14 P
,
EU:T:2016:104
, točki
in
).
V obravnavani zadevi se zdi, da je, glede določb reforme, ki so začele veljati 1. januarja 2014 in so obravnavane v tej zadevi, zakonodajalec Unije določil legitimen cilj, da bi bilo napredovanje v višji razred pogojeno z osebno zavzetostjo, izboljšanjem veščin in sposobnosti ter opravljanjem nalog, katerih pomen upravičuje imenovanje uradnika v zadevni višji razred.
Zakonodajalec Unije je namreč želel odpraviti nezadovoljivo stanje v praksi v okviru evropske javne uprave, in sicer da ni mogoče vzpostaviti jasne povezave med odgovornostmi in razredom uradnikov. V zvezi s tem predvsem iz poročila Komisije z dne 30. marca 2011 Evropskemu parlamentu in Svetu z naslovom Enakovrednost stare in nove karierne strukture (COM (2011) 171 final) izhaja, da „bi nova karierna struktura [iz kadrovskih predpisov iz leta 2004] lahko močneje učinkovala na plačno strukturo znotraj enot, kakor je bilo sprva predvideno“, in da „na primer ni nemogoče, da bi vodja enote zaslužil manj kot vsi drugi uradniki v njegovi enoti, vključno s tajniki“, in da se lahko „vodje enot […] zaposlijo v razredu AD 9, medtem ko lahko upravni uslužbenci dosežejo razred AD 14 (tj. pet razredov več v primerjavi s samo enim razredom več po prejšnjih kadrovskih predpisih), tajniki/referenti pa razred AST 11 (dva razreda več od vstopnega razreda za vodje enot)“.
Tako bi moral biti po mnenju zakonodajalca Unije odslej pri primerjavi odlik v okviru napredovanja večji poudarek na ravni odgovornosti. Nazadnje iz Uredbe št. 1023/2013 nedvoumno izhaja, da je zakonodajalec Unije želel odpraviti možnost, ki je bila na voljo v skladu s Kadrovskimi predpisi iz leta 2004, da lahko uradniki neovirano napredujejo v najvišje razrede, ne da bi bilo mogoče dokazati povezavo med odgovornostmi, ki so jim naložene, in razredom, v katerega so razvrščeni, kar bi lahko imelo za posledico, da bi bili uradniki iz kategorije strokovno-tehničnih uslužbencev razvrščeni v razred AST 10 ali AST 11, ne da bi nujno imeli velike ali večje odgovornosti.
Ob upoštevanju tega legitimnega cilja bi lahko zakonodajalec Unije, ne da bi kršil načelo sorazmernosti, menil, da sta razreda AST 10 in AST 11, v katerih so uslužbenci upravičeni do zlasti visokega plačila, ki ustreza plačilu uradnikov iz funkcionalne skupine upravnih uslužbencev razredov AD 10 in AD 11, odslej rezervirana samo za strokovno-tehnične uslužbence z visoko ravnijo odgovornosti. Tak ukrep se namreč zdi primeren za odpravo ugotovljenega pomanjkanja povezave med, na eni strani, visokim razredom, v katerega so bili razvrščeni nekateri strokovno-tehnični uslužbenci v skladu s sistemom napredovanja iz člena 45 Kadrovskih predpisov, ki v bistvu temelji na odlikah v določenem obdobju in ne na spretnostih in sposobnostih kandidatov, ter, na drugi strani, ravnjo odgovornosti, ki so jim bile zaupane in ki se niso spremenile skozi čas.
Okoliščina, ki jo navajajo tožeče stranke, da sta bila v funkcionalni skupini upravnih uslužbencev razreda AD 15 in AD 16 na podlagi Kadrovskih predpisov iz leta 2004 rezervirana samo za direktorje, ni upoštevna. Poleg tega je treba poudariti, da je zakonodajalec Unije z reformo, ki je začela veljati leta 2014, nameraval iz dostopa do najvišjih razredov zgolj s sistemom napredovanja iz člena 45 novih Kadrovskih predpisov izključiti tako upravne uslužbence, ki na podlagi tega preprostega sistema ne morejo več napredovati v razreda AD 13 in AD 14, kot tudi „strokovno-tehnične uslužbence“ ali „strokovno-tehnične uslužbence v prehodnem obdobju“, ki jim je dostop do razredov AST 10 in AST 11 zgolj z napredovanjem prav tako odslej onemogočen zaradi uporabe sistema imenovanja-napredovanja na vrsto delovnega mesta „višji strokovno-tehnični uslužbenec“ v skladu s postopkom iz člena 4 in člena 29(1) Kadrovskih predpisov.
Glede na zgoraj navedeno je treba drugi del prvega tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
–
Tretji del prvega tožbenega razloga: kršitev načela dobrega upravljanja in dolžnosti skrbnega ravnanja
V okviru tretjega dela prvega tožbenega razloga tožeče stranke zatrjujejo, da organ za imenovanja s sprejetjem izpodbijanih odločb ni ustrezno upošteval njihovih interesov, s čimer je kršil tako načelo dobrega upravljanja kot tudi dolžnost skrbnega ravnanja. Poleg tega grajajo dejstvo, da bodo morale odslej ponovno opraviti preizkuse za preverjanje, ali izpolnjujejo pogoje za opravljanje nalog „višjega strokovno-tehničnega uslužbenca“, čeprav niso zamenjale funkcionalne skupine, pri čemer je organ za imenovanja že opravil preizkus njihove ustreznosti ob zaposlitvi in so svoje odlike dokazovale skozi celotno poklicno pot.
Glede kršitve načela dobrega upravljanja in dolžnosti skrbnega ravnanja, ki jo očitajo tožeče stranke, je treba ugotoviti, da ta načela organu za imenovanja ne omogočajo, da krši določbe Kadrovskih predpisov, ki jih je sprejel zakonodajalec Unije, ki kot taki veljajo za ta organ ter za vse druge organe za imenovanje drugih institucij, organov, uradov in agencij Unije. Zlasti dolžnosti skrbnega ravnanja ni mogoče razlagati tako, da mora organ za imenovanja izgubo upravičenosti do napredovanja v razred AST 10, kakor je določil zadevni zakonodajalec, nadomestiti z notranjimi ukrepi, katerih namen je ustvariti več novih delovnih mest „višji strokovno-tehnični uslužbenec“ razredov AST 10 in AST 11, saj bi s tem organ za imenovanja nasprotoval volji zakonodajalca Unije ter zmanjšal želeni učinek ukrepov, sprejetih v okviru reforme.
Nazadnje iz Uredbe št. 1023/2013 nedvoumno izhaja, da je zakonodajalec Unije želel odpraviti možnost, ki je bila na voljo v skladu s Kadrovskimi predpisi iz leta 2004, da lahko uradniki neovirano napredujejo v najvišje razrede, ne da bi bilo mogoče dokazati povezavo med odgovornostmi, ki so jim naložene, in razredom, v katerega so razvrščeni, kar bi lahko imelo za posledico, da bi bili uradniki iz kategorije strokovno-tehničnih uslužbencev razvrščeni v razred AST 10 ali AST 11, ne da bi nujno imeli velike ali večje odgovornosti.
V teh okoliščinah organ za imenovanja nima druge možnosti, kot da uporabi določbe Kadrovskih predpisov, saj pri svojih odločitvah nima diskrecijske pravice za razvrstitev tožečih strank v vrsto delovnega mesta „strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“ na podlagi člena 31(2) Priloge XIII k novim Kadrovskim predpisom.
Zato organ za imenovanja kljub težavam, ki jih navajajo tožeče stranke glede njihovih možnosti dostopa do delovnega mesta v razredu AST 10, ki so zdaj bolj omejene zaradi strožjih in selektivnejših pravil za dostop do vrste delovnega mesta „višji strokovno-tehnični uslužbenec“, ne bi smel kršiti novih Kadrovskih predpisov v imenu načela dobrega upravljanja ali dolžnosti skrbnega ravnanja.
Iz tega izhaja, da je treba tretji del prvega tožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
–
Četrti del prvega tožbenega razloga: kršitev pridobljenih pravic
V utemeljitev četrtega dela prvega tožbenega razloga tožeče stranke trdijo, da je zakonodajalec Unije z ukinitvijo možnosti, da lahko napredujejo v razred AST 10 v okviru postopka napredovanja, predvidenega v členu 45 Kadrovskih predpisov, kršil njihove pravice, pridobljene glede na njihove odlike, v primerjavi z drugimi uradniki v razredu AST 9.
V zvezi s tem je treba spomniti, da so bili, tako kot v obravnavanem primeru, uradniki do datuma začetka veljavnosti novih Kadrovskih predpisov zgolj upravičeni do napredovanja, pri čemer je bila ta upravičenost pogojena s sklepom o napredovanju v razred AST 10, katerega sprejetje je bilo v pristojnosti organa za imenovanja, ki ga ta v obravnavani zadevi 1. januarja 2014 še ni sprejel, zato se taki uradniki v zvezi z ohranitvijo upravičenosti do tega napredovanja po navedenem datumu ne morejo sklicevati na pridobljeno pravico (glej v tem smislu sodbi z dne 22. decembra 2008 v zadevi Centeno Mediavilla in drugi proti Komisiji,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, točke od 63 do 65, in z dne 16. julija 2015 v zadevi EJ in drugi proti Komisiji,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
, točka
). V zvezi s tem sodna praksa, ki jo je razvila Mednarodna organizacija dela (MOD) in ki se ne nanaša na Kadrovske predpise, ni upoštevna (glej v tem smislu sodbo z dne 13. decembra 2017 v zadevi Arango Jaramillo in drugi proti EIB,
T‑482/16 RENV
,
EU:T:2017:901
, neobjavljena, točka 113).
Poleg tega tožeče stranke ne morejo utemeljeno trditi, da je omejevanje dostopa do razreda AST 10 osebam, izbranim po postopku iz člena 4 in člena 29(1) Kadrovskih predpisov, in s tem njihove možnosti, da bi v prihodnje zasedli delovno mesto „višji strokovno-tehnični uslužbenec“, „očitno v nasprotju z osnovnimi pogoji za zaposlitev, ki so bili zanje odločilni za pridobitev in ohranitev [zaposlitve] v instituciji“ Unije.
V skladu z novimi Kadrovskimi predpisi uradniki iz razreda AST 9 niso prikrajšani za dostop do razreda AST 10, temveč morajo za dostop do tega razreda zgolj dokazati, da imajo sposobnosti, ki jih zahteva organ za imenovanja ter ki ustrezajo visoki ravni odgovornosti zaposlenih na tem delovnem mestu. Ne gre torej za onemogočanje razvoja njihove poklicne poti, ampak, kot trdi Svet, za spremembo načina za napredovanje v razreda AST 10 in AST 11, tj. najvišja razreda v funkcionalni skupini strokovno-tehničnih uslužbencev, v tem primeru z določitvijo, da je kandidat izbran na novo delovno mesto z resnično visoko odgovornostjo, kar upravičuje ustrezno visoko raven plačila. Tožeče stranke lahko torej vseeno sodelujejo v izbirnem postopku na podlagi člena 4 in člena 29 Kadrovskih predpisov za zaposlitev na vrsto delovnega mesta „višji strokovno-tehnični uslužbenec“, s čimer lahko torej ponovno pridobijo pravico do napredovanja v razred AST 10 (glej v tem smislu sodbo z dne 28. aprila 2017 v zadevi HN proti Komisiji,
T‑588/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:292
, točka
). To so tožeče stranke tudi storile in šest od njih jih je bilo na podlagi tega imenovanih na delovno mesto višjega strokovno-tehničnega uslužbenca, s čimer so postale upravičene do napredovanja v razreda AST 10 in AST 11.
Glede na navedeno je treba četrti del prvega tožbenega razloga zavrniti.
–
Peti del prvega tožbenega razloga: kršitev stopenj iz člena 9 Priloge XIII in oddelka B Priloge I k novim Kadrovskim predpisom
V okviru petega dela prvega tožbenega razloga tožeče stranke navajajo, da nove določbe Kadrovskih predpisov kršijo pravila in načela v zvezi s stopnjami napredovanj, kot je določeno v oddelku B Priloge I k novim Kadrovskim predpisom in členu 9 Priloge XIII k novim Kadrovskim predpisom, saj niso več upravičene do teh stopenj in ne morejo računati na napredovanje v razred AST 10.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da takšne argumentacije ni mogoče sprejeti. Da bi zagotovili večjo povezavo med razredoma AST 10 in AST 11 ter ravnjo odgovornosti uradnikov v teh razredih, je zakonodajalec Unije odpravil prakso, da je dostop do teh razredov mogoč zgolj na podlagi sistema za napredovanje iz člena 45 Kadrovskih predpisov, ki je z določeno stopnjo samodejnosti zagotavljal, da je vsako leto določeno število strokovno-tehničnih uslužbencev iz razreda AST 9 napredovalo v razred AST 10, ne da bi nujno imeli visoko ali večjo odgovornost.
Zato je logično, da je zakonodajalec Unije določil, da novi Kadrovski predpisi ne določajo natančno števila delovnih mest „višji strokovno-tehnični uslužbenec“ v razredu AST 10, glede na stopnje, ki jih je treba upoštevati v postopku napredovanja. Nasprotno, cilj ukrepa, sprejetega v okviru reforme Kadrovskih predpisov, je bil, da mora organ za imenovanja določiti število delovnih mest, ki je poleg tega omejeno, glede na dejanske potrebe po osebju na visoki ravni v funkcionalni skupini strokovno-tehničnih uslužbencev, ne pa da to poteka samodejno.
Poleg tega se zaradi dejstva, da izključitev iz uporabe postopka napredovanja iz člena 45 Kadrovskih predpisov za napredovanje v razred AST 10 ni v nasprotju z načelom enakega obravnavanja, v obravnavanem primeru ni treba spraševati, ali bi bilo treba sisteme, ki se običajno uporabljajo v postopku napredovanja, uporabiti tudi za postopek iz člena 4 in člena 29(1) Kadrovskih predpisov.
Poleg tega na eni strani iz cilja reforme Kadrovskih predpisov izhaja, da je treba omejiti število delovnih mest v razredih AST 10 in AST 11 za uradnike z visoko ravnjo odgovornosti, in sicer tako, da se ta delovna mesta izključijo iz samega sistema za napredovanje.
Na drugi strani ima organ za imenovanja nalogo, da določi število delovnih mest višjih strokovno-tehničnih uslužbencev, ki so potrebna, profile znanj, ki jih morajo kandidati izpolnjevati za zapolnitev teh delovnih mest, in v zvezi s tem pridobiti odobritev proračunskega organa, da se lahko ustvarijo takšna mesta. Vendar če bi se zakonodajalec Unije odločil, da mora organ za imenovanja vsako leto razpisati določeno število prostih delovnih mest za višje strokovno-tehnične uslužbence v razredu AST 10, bi to posredno privedlo do ponovne uvedbe sistema napredovanja, ki po njegovem mnenju ne bi omogočal, da je napredovanje v višje razrede, kot sta razreda AST 10 in AST 11, pogojeno z osebno zavzetostjo, izboljšanjem veščin in sposobnosti ter opravljanjem nalog na visoki ravni.
Te ugotovitve veljajo
a fortiori
za stopnje, določene v oddelku B Priloge I h Kadrovskim predpisom, ki bi se, kot pravilno poudarja Komisija, v vsakem primeru lahko uporabljale le do 30. aprila 2011.
Glede na navedeno je treba peti del prvega tožbenega razloga zavrniti.
–
Šesti del prvega tožbenega razloga: kršitev dogovora med sindikati ali poklicnimi združenji in Svetom ob sprejetju prejšnje reforme Kadrovskih predpisov
V okviru šestega dela prvega tožbenega razloga tožeče stranke trdijo, da s sprejetjem Uredbe št. 1023/2013 zakonodajalec Unije in Komisija na eni strani nista upoštevala sporazuma, doseženega med Svetom in sindikati oziroma poklicnimi združenji v okviru prejšnje reforme Kadrovskih predpisov iz leta 2004, na drugi strani pa nista izpolnila svoje obveznosti, da ustrezno sodelujeta z organi za imenovanja in zlasti da se z njimi ustrezno posvetujeta, pri čemer jim zagotovita ustrezne informacije. Predvsem v zvezi z onemogočanjem napredovanja strokovno-tehničnih uslužbencev iz razreda AST 9 dialog ni bil vzpostavljen, zato so bili sindikati oziroma poklicna združenja malo in slabo obveščeni o spremembah, predvidenih v okviru reforme Kadrovskih predpisov. Tožeče stranke zato sklepajo, da sta bila kršena člena 27 in 28 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
Splošno sodišče je v zvezi s tem že razsodilo, da se je sporazum, sklenjen med Svetom in sindikati oziroma poklicnimi združenji v okviru sprejetja reforme, na podlagi katere so bili vzpostavljeni Kadrovski predpisi iz leta 2004, nanašal le na to reformo in da zato naknadno sprejetje Uredbe št. 1023/2013 ni vplivalo na ta sporazum, saj bi dopustitev takega sklepanja posegala v pristojnost zakonodajalca Unije iz člena 336 PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 16. novembra 2017 v zadevi USFSPEI proti Parlamentu in Svetu,
T‑75/14
,
EU:T:2017:813
, točke od 86 do 89).
Splošno sodišče je o vprašanju, ali so bili sindikati oziroma poklicna združenja ustrezno obveščeni in vključeni v posvetovanja v okviru postopka za sprejetje novih Kadrovskih predpisov, vključno z vidika členov 27 in 28 Listine o temeljnih pravicah, že natančno odločalo in izčrpno odgovorilo na očitke, ki jih je v zvezi s tem izrazilo več sindikatov oziroma poklicnih združenj v sodbah z dne 15. septembra 2016 v zadevi U4U in drugi proti Parlamentu in Svetu (
T‑17/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:489
, točke od 120 do 174) in z dne 16. novembra 2017 v zadevi USFSPEI proti Parlamentu in Svetu (
T‑75/14
,
EU:T:2017:813
, točke od 96 do 124).
Ker pa ni bil naveden noben bistveno nov argument glede na argumente, ki so jih sindikati oziroma poklicna združenja že podrobno in utemeljeno izrazili v zadevah, v katerih sta bili izrečeni sodbi, navedeni v točki 98 zgoraj, je treba iz istih razlogov, kot so navedeni v teh dveh sodbah, do izreka katerih je bila obravnavana zadeva odložena, šesti del prvega tožbenega razloga zavrniti.
Glede na to, da so bili posamezni deli tega tožbenega razloga zavrnjeni, je treba prvi tožbeni razlog zavrniti v celoti.
Drugi tožbeni razlog: nezakonitost člena 31 Priloge XIII k novim Kadrovskim predpisom zaradi neobstoja prehodnih določb za nadomestilo zaradi izgube upravičenosti do napredovanja uradnikov iz razreda AST 9
V okviru drugega tožbenega razloga se tožeče stranke sklicujejo na nezakonitost člena 31 Priloge XIII k novim Kadrovskim predpisom, ker v nasprotju z določbami iz člena 30 navedene priloge za funkcionalno skupino upravnih uslužbencev ne določa prehodne ureditve, ki bi strokovno-tehničnim uslužbencem podobno, kot je določeno za upravne uslužbence, omogočila, da izpolnjujejo merila za razvrstitev v vrsto delovnega mesta, na katerem so upravičeni do napredovanja v razred AST 10, ali da so upravičeni do dodatnega zvišanja osnovne plače. Po mnenju tožečih strank naj bi šlo za kršitev načela enakega obravnavanja teh dveh funkcionalnih skupin. Poleg tega naj bi bila s tem kršena legitimna pričakovanja tožečih strank glede sprejetja prehodnih ukrepov.
Komisija, ki jo podpirata Parlament in Svet, predlaga, naj se tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je načelo enakega obravnavanja kršeno, kadar se kategoriji oseb, katerih dejanska in pravna položaja se bistveno ne razlikujeta, obravnavata različno in tako obravnavanje ni objektivno upravičeno. Na podlagi tega načela je treba pri preučitvi položajev, ki se primerjajo, upoštevati vse elemente, ki so zanje značilni (glej v tem smislu sodbi z dne 22. decembra 2008 v zadevi Centeno Mediavilla in drugi proti Komisiji,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
, točka
in navedena sodna praksa, in z dne 15. novembra 2011 v zadevi Nolin proti Komisiji,
T‑58/11 P
,
EU:T:2011:664
, točka
).
Poleg tega na področju, na katerem se priznava diskrecijska pravica, kot je uvedba prehodnih pravil za zagotavljanje pravičnega prehoda s prejšnjih kadrovskih predpisov na nove kadrovske predpise, zadevna institucija krši načelo enakega obravnavanja le, če njeno dejanje privede do samovoljnega razlikovanja ali je očitno neprimerno glede na cilj uredbe (sodba z dne 20. marca 2012, Kurrer in drugi proti Komisiji,
od T‑441/10 P do T‑443/10 P
,
EU:T:2012:133
, točka
).
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da se pravni in dejanski položaj uradnikov funkcionalne skupine upravnih uslužbencev in funkcionalne skupine strokovno-tehničnih uslužbencev zaradi same narave nalog, ki jih opravljajo, ter osnovnih pogojev za dostop do teh delovnih mest, kot je določeno zlasti v členu 5(3) Kadrovskih predpisov, objektivno in bistveno razlikujeta.
Glede na različno naravo nalog, ki jih opravljajo uradniki funkcionalne skupine upravnih uslužbencev in funkcionalne skupine strokovno-tehničnih uslužbencev, zakonodajalec Unije ni bil zavezan sprejeti prehodnih ukrepov niti sprejeti ukrepov iste vrste za obe funkcionalni skupini.
Zato je lahko zakonodajalec Unije na eni strani izključno za upravne uslužbence, zaposlene na dan 31. decembra 2013, določil, da so lahko glede na naloge in odgovornosti, ki jih imajo, ustrezno razvrščeni v različne vrste delovnih mest, kot so „upravni uslužbenec“, „upravni uslužbenec v prehodnem obdobju“, „višji upravni uslužbenec v prehodnem obdobju“, „svetovalec ali enakovredna funkcija“ ali „vodja enote ali enakovredna funkcija“, glede na raven in naravo odgovornosti. Poleg tega vzpostavitev vrste delovnega mesta „višji strokovno-tehnični uslužbenec“ temelji na podobni logiki. Ker pa položaja teh dveh funkcionalnih skupin nista primerljiva, zakonodajalec Unije ni bil zavezan, da za skupino strokovno-tehničnih uslužbencev predvidi možnost razvrstitve, ki odstopa od razvrstitve, predvidene v členu 30(3) Priloge XIII k novim Kadrovskim predpisom, ki temelji na „posebni odgovornosti“ nekaterih upravnih uslužbencev, ki so bili imenovani na ta način pred 31. decembrom 2015.
Na drugi strani bi lahko zakonodajalec Unije predvidel tudi prehodno ureditev, kot je določena v odstavkih 5 do 10 člena 30 Priloge XIII k novim Kadrovskim predpisom, izključno za upravne uslužbence iz razredov AD 12 in AD 13, ob upoštevanju okoliščin, povezanih s to funkcionalno skupino. V zvezi s tem je, kot je poudaril Svet, mogoče upoštevati zlasti dejstvo, da je prejšnja reforma kadrovskih predpisov najbolj prizadela to funkcionalno skupino.
V vsakem primeru tožeče stranke v nasprotju s svojimi trditvami ne morejo utemeljiti legitimnih pričakovanj svoje poklicne poti z dejstvom, da bi njihova poklicna pot morala nujno vključevati zvišanje plačila, ki bi ustrezalo razredu AST 10 ali AST 11. Prav tako ne morejo zahtevati, da zakonodajalec Unije sprejme prehodno ureditev, ki bi se uporabljala za njihove posebne okoliščine.
Ob upoštevanju navedenega je treba drugi tožbeni razlog zavrniti.
Tretji tožbeni razlog: kršitev člena 45 Kadrovskih predpisov in očitna napaka pri presoji
Tožeče stranke se v podporo tretjemu tožbenemu razlogu, ki je naveden podredno, sklicujejo na „kršitev člena 45 Kadrovskih predpisov in očitno napako pri presoji“, ki se v bistvu nanaša na uvodno izjavo 19 Uredbe št. 1023/2013, ki jo je sprejel zakonodajalec Unije. V zvezi s tem trdijo, da je zakonodajalec Unije, ker s to uredbo „bistveni del“ sistema napredovanja iz člena 45 ni bil spremenjen, dolžan spoštovati načela, na katerih temelji ta sistem, in torej tožečih strank ne bi smel izključiti iz preučitve primerjalnih odlik, da bi se jim omogočil dostop do višjega razreda. Uvodna izjava 19 naj bi bila torej v nasprotju s členom 45 Kadrovskih predpisov.
Komisija, ki jo podpirata Parlament in Svet, predlaga, naj se tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da lahko zakonodajalec Unije kadar koli spremeni kadrovske predpise z uredbami, sprejetimi na podlagi člena 336 PDEU (glej sklep z dne 23. aprila 2015 v zadevi Bensai proti Komisiji,
F‑131/14
,
EU:F:2015:34
, točka
in navedena sodna praksa). Če se odloči, da to stori, mu ni mogoče očitati, da je kršil kadrovske predpise, saj jih je sprejel sam, vključno z njihovimi spremembami, pri čemer kadrovski predpisi zanj v nasprotju s predpisi na višji ravni, kot je Pogodba, niso zavezujoči.
Poleg tega bi bilo treba v vsakem primeru, tudi če bi bilo mogoče šteti, da tretji tožbeni razlog pomeni ugovor nezakonitosti zoper uvodno izjavo 19 Uredbe št. 1023/2013 in da je dopusten, čeprav v skladu s sodno prakso uvodna izjava sama po sebi ne more biti predmet ničnostne tožbe (sklep Sodišča z dne 17. septembra 2014 v zadevi Afepadi in drugi proti Komisiji,
T‑354/12
, neobjavljen,
EU:T:2014:798
, točka
), ugotoviti, da je zakonodajalec Unije s sprejetjem te uvodne izjave ter spremembo člena 45 in člena 31 Priloge XIII k novim Kadrovskim predpisom očitno želel spremeniti postopek napredovanja iz člena 45 Kadrovskih predpisov iz leta 2004 tako, da ga ni mogoče uporabiti za uradnike iz razreda AST 9, ki zdaj lahko v razred AST 10 napredujejo le po postopku imenovanja na delovno mesto „višji strokovno-tehnični uslužbenec“ v tem razredu v skladu s členom 4 in členom 29(1) Kadrovskih predpisov. V nasprotju s tem, kar trdijo tožeče stranke, je zakonodajalec v besedilo člena 45 novih Kadrovskih predpisov izrecno dodal nov stavek, da se ta postopek ne more uporabiti za primere, kakršen je primer tožečih strank, v katerem so uradniki dosegli najvišji razred, ki je na voljo za vrsto delovnega mesta, ki ga zasedajo.
Tretji tožbeni razlog je treba torej zavrniti.
Četrti tožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve
V okviru četrtega tožbenega razloga, ki je bil naveden podredno, tožeče stranke Komisiji očitajo, da ni izpolnila obveznosti obrazložitve, ker razen pojasnil, ki jih je zakonodajalec Unije navedel v uvodnih izjavah od 17 do 19 Uredbe št. 1023/2013, ni bolje pojasnila razlogov, zaradi katerih tožeče stranke niso bile obravnavane kot uradniki z najvišjo ravnjo odgovornosti in zdaj lahko napredujejo v razred AST 10 le v skladu s postopkom iz člena 4 in člena 29(1) Kadrovskih predpisov.
Komisija, ki jo podpirata Parlament in Svet, predlaga, naj se tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen.
V zvezi s tem je treba navesti, da je namen obveznosti obrazložitve iz druge alinee člena 25 Kadrovskih predpisov, ki zgolj povzema splošno obveznost iz člena 296 PDEU, na eni strani dati zadevni osebi na voljo dovolj podatkov, da ugotovi, ali je akt dobro utemeljen in ali vsebuje morebitne napake, na podlagi katerih bi lahko izpodbijala njegovo veljavnost pred sodiščem Unije, in na drugi strani temu sodišču omogočiti izvajanje nadzora nad zakonitostjo tega akta. Iz navedenega je razvidno, da mora biti obrazložitev načeloma sporočena zadevni osebi sočasno z odločbo, ki posega v njen položaj, in da nepravilnost, ki je nastala zaradi neobstoja obrazložitve, ne more biti odpravljena s tem, da se zadevna oseba z obrazložitvijo odločbe seznani med postopkom pred Sodiščem (glej sodbi z dne 26. novembra 1981 v zadevi Michel proti Parlamentu,
195/80
,
EU:C:1981:284
, točka
, in z dne 28. februarja 2008 v zadevi Neirinck proti Komisiji,
C‑17/07 P
,
EU:C:2008:134
, točka
).
Vendar je treba pri uresničevanju teh načel upoštevati razvoj predhodnega postopka, v skladu s katerim sta upravna pritožba in njena zavrnitev z izrecno odločbo ali zaradi molka organa sestavni del večstopenjskega postopka, pri čemer se priprava akta, s katerim institucija sprejme dokončno stališče, konča šele takrat, ko organ za imenovanja sprejme odgovor na pritožbo (glej v tem smislu sodbo z dne 21. maja 2014 v zadevi Mocová proti Komisiji,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
, točke 33, 34 in 45).
V tem smislu je Splošno sodišče opozorilo, da je dodatna obrazložitev v fazi izdajanja odločbe o zavrnitvi pritožbe skladna z namenom člena 90(2) Kadrovskih predpisov, ki določa, da je odločba o pritožbi obrazložena. Ta določba namreč vsekakor pomeni, da organ, ki odloča o pritožbi, ni zavezan s samo obrazložitvijo – ki je lahko nezadostna ali pa je sploh ni – odločbe, ki je predmet pritožbe (glej sodbi z dne 7. julija 2011 v zadevi Longinidis proti Cedefopu,
T‑283/08 P
,
EU:T:2011:338
, točka
, in z dne 21. maja 2014 v zadevi Mocová proti Komisiji,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
, točka
).
V obravnavani zadevi izpodbijanim odločbam ni bila priložena posebna obrazložitev organa za imenovanja. Dejansko je ta v bistvu omejena na izvajanje določb novih Kadrovskih predpisov, ki so začeli veljati 1. januarja 2014 in ki v primeru tožečih strank pomenijo, da so te razvrščene v prehodno vrsto delovnega mesta „strokovno-tehnični uslužbenec v prehodnem obdobju“, kar se je udejanjilo s spremembo osebnih spisov v sistemu SysPer 2 z učinkom od navedenega datuma.
Vendar je organ za imenovanja v odgovor na pritožbe tožečih strank pojasnil, da je njegovo ravnanje vključevalo izvajanje določb kadrovskih predpisov, ki jih je sprejel zakonodajalec Unije, ne da bi v zvezi s tem imel diskrecijsko pravico, pri čemer jim je zagotovil podrobno pojasnilo o izzivih in načinih izvajanja novih Kadrovskih predpisov, ki so začeli veljati leta 2014. Taka pojasnila organa za imenovanja zadostujejo z vidika njegove obveznosti obrazložitve, kot je določena v drugem odstavku člena 25 Kadrovskih predpisov, saj gre za avtorja izpodbijanih odločb, sprejetih v okviru vezanih pristojnosti.
Glede na to, da tožeče stranke v okviru tega tožbenega razloga zakonodajalcu Unije očitajo, da je kršil obveznost obrazložitve, ki mu je naložena na podlagi člena 296 PDEU, je bilo zlasti v zvezi z uvodnimi izjavami od 17 do 19 Uredbe št. 1023/2013 že odločeno, da obrazložitev sprememb člena 45 ter prilog I in XIII k novim Kadrovskim predpisom v zvezi s strukturo kariere osebja jasno in nedvoumno izraža razlogovanje Parlamenta in Sveta, s čimer je bila tožečim strankam omogočena seznanitev z utemeljitvijo sprejetega ukrepa, Splošnemu sodišču pa, da je lahko opravilo nadzor (glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 2016 v zadevi U4U in drugi proti Parlamentu in Svetu,
T‑17/14
, neobjavljena,
EU:T:2016:489
, točki
in
).
Poleg tega je na podlagi novih Kadrovskih predpisov jasno, da lahko, zgolj če se organ za imenovanja glede na svoje potrebe odloči, da bo ustvaril delovno mesto „višji strokovno-tehnični uslužbenec“ ali da bo zapolnil prosto delovno mesto te vrste, uradniki iz razreda AST 9 v skladu s členom 4 in členom 29 Kadrovskih predpisov izrazijo svoj interes za zasedbo delovnega mesta te vrste in jih, če je to primerno, organ za imenovanja izbere za zaposlitev na podlagi napredovanja na to delovno mesto v razredu AST 10.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba četrti tožbeni razlog zavrniti. Zato je treba tožbo zavrniti v celoti.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker tožeče stranke niso uspele, se jim v skladu s predlogom Komisije naloži plačilo stroškov.
Na podlagi člena 138(1) Poslovnika institucije, ki se kot intervenientke udeležijo postopka, nosijo svoje stroške.
Parlament in Svet zato nosita vsak svoje stroške.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (prvi senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
GQ in drugim uradnikom Evropske komisije, katerih imena so navedena v prilogi, se naloži plačilo stroškov.

3.
Evropski parlament in Svet Evropske unije nosita svoje stroške.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 14. decembra 2018.
Sodni tajnik
E. Coulon
Predsednik
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.
(
)	Seznam drugih uradnikov Evropske komisije je priložen zgolj različici, vročeni strankam.