CELEX: 62014TJ0720
Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika
Reštriktívne opatrenia vzhľadom na konanie narúšajúce alebo ohrozujúce Ukrajinu
Zmrazenie finančných prostriedkov
Obmedzenia v oblasti vstupu na územia členských štátov
Fyzická osoba, ktorá aktívne podporuje alebo uskutočňuje akcie narúšajúce alebo ohrozujúce Ukrajinu
Fyzická osoba, ktorá má prospech z ruských činiteľov s rozhodovacou právomocou zodpovedných za anexiu Krymu
Právo na obranu
Povinnosť odôvodnenia
Zjavne nesprávne posúdenie
Právo vlastniť majetok
Sloboda podnikania
Právo na ochranu súkromia
Proporcionalita

Skutkové okolnosti
Dňa 17. marca 2014 Rada Európskej únie prijala na základe článku 29 ZEÚ rozhodnutie 2014/145/SZBP o reštriktívnych opatreniach vzhľadom na konanie, ktorým sa narúša alebo ohrozuje územná celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny (
Ú. v. EÚ L 78, 2014, s. 16
).
K tomu istému dátumu prijala Rada na základe článku 215 ods. 2 ZFEÚ nariadenie (EÚ) č. 269/2014 o reštriktívnych opatreniach vzhľadom na konanie narúšajúce alebo ohrozujúce územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny (
Ú. v. EÚ L 78, 2014, s. 6
).
Následne Rada prijala 25. júla 2014 rozhodnutie 2014/499/SZBP, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/145 (
Ú. v. EÚ L 221, 2014, s. 15
) a nariadenie (EÚ) č. 811/2014, ktorým sa mení nariadenie č. 269/2014 (
Ú. v. EÚ L 221, 2014, s. 11
), a to najmä na účely zmeny kritérií, na základe ktorých sa na fyzické alebo právnické osoby, subjekty alebo orgány môžu uplatniť dotknuté reštriktívne opatrenia.
Článok 2 ods. 1 a 2 rozhodnutia 2014/145 v znení rozhodnutia 2014/499 (ďalej len „zmenené rozhodnutie 2014/145“) znie takto:
„1.   Zmrazujú sa všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré patria, sú vo vlastníctve, v držbe alebo pod kontrolou:
a)
fyzických osôb, ktoré sú zodpovedné za aktívnu podporu alebo vykonávanie činností alebo politík, ktoré narúšajú alebo ohrozujú územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny alebo stabilitu, alebo bezpečnosť na Ukrajine, alebo ktoré brzdia prácu medzinárodných organizácií na Ukrajine, a fyzických alebo právnických osôb, subjektov alebo orgánov, ktoré sú s nimi spojené;
b)
právnických osôb, subjektov alebo orgánov, ktoré materiálne alebo finančne podporujú konanie narúšajúce alebo ohrozujúce územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny;
c)
právnických osôb, subjektov alebo orgánov na Kryme alebo v Sevastopole, ktorých vlastníctvo sa previedlo v rozpore s ukrajinským právom, alebo právnických osôb, subjektov alebo orgánov, v prospech ktorých sa takýto prevod uskutočnil; alebo
d)
fyzických alebo právnických osôb, subjektov alebo orgánov, ktoré aktívne materiálne alebo finančne podporujú ruských činiteľov s rozhodovacou právomocou zodpovedných za anexiu Krymu alebo za destabilizáciu východu Ukrajiny alebo z nich majú prospech,
ako sa uvádzajú v prílohe.
2.   Fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom uvedeným v prílohe sa priamo ani nepriamo nesprístupnia žiadne finančné prostriedky ani hospodárske zdroje, a to ani v ich prospech.“
Podmienky tohto zmrazenia finančných prostriedkov sú definované v ďalších odsekoch tohto článku.
Článok 1 ods. 1 písm. a) a b) zmeneného rozhodnutia 2014/145 stanovuje zákaz vstupu na územie členských štátov alebo prechodu cez ne fyzickým osobám, ktoré spĺňajú v podstate rovnaké kritériá, ako sú definované v článku 2 ods. 1 písm. a) a d) toho istého rozhodnutia.
Nariadenie č. 269/2014 v znení zmenenom nariadením č. 811/2014 (ďalej len „zmenené nariadenie č. 269/2014“) stanovuje prijatie opatrení o zmrazení finančných prostriedkov a definuje podmienky tohto zmrazenia v podstate rovnakým spôsobom ako zmenené rozhodnutie 2014/145. Článok 3 ods. 1 písm. a) až d) tohto nariadenia totiž z väčšej časti preberá článok 2 ods. 1 písm. a) až d) uvedeného rozhodnutia.
Vzhľadom na závažnosť situácie na Ukrajine Rada 30. júla 2014 prijala jednak rozhodnutie 2014/508/SZBP, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/145 (
Ú. v. EÚ L 226, 2014, s. 23
), a jednak vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 826/2014, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 269/2014 (
Ú. v. EÚ L 226, 2014, s. 16
) (ďalej spoločne len „akty z júla 2014“).
Týmito dvomi právnymi aktmi sa meno žalobcu, Arkadija Romanoviča Rotenberga, zaradilo do zoznamu v prílohe k zmenenému rozhodnutiu 2014/145 a v prílohe I k zmenenému nariadeniu č. 269/2014 (ďalej len „dotknuté zoznamy“) z týchto dôvodov (ďalej len „prvé odôvodnenie“):
„Arkady Rotenberg je dávnym známym prezidenta Putina a jeho bývalým tréningovým partnerom v džude.
Svoj majetok zveľadil počas funkčného obdobia prezidenta Putina. Ruskí činitelia mu pomohli získať významné zákazky od ruských štátnych alebo štátom vlastnených podnikov. Jeho spoločnosti konkrétne získali niekoľko veľmi lukratívnych zákaziek pri prípravách Olympijských hier v Soči.
Je významným akcionárom spoločnosti Giprotransmost, ktorá od ruskej štátom vlastnenej spoločnosti získala verejnú zákazku na uskutočnenie realizačnej štúdie na vybudovanie mosta z Ruska do protiprávne anektovanej Krymskej autonómnej republiky; tým sa posilnila jej integrácia do Ruskej federácie, čím sa ďalej narušila územná celistvosť Ukrajiny.“
Rada uverejnila 31. júla 2014 v
Úradnom vestníku Európskej únie
oznámenie určené osobám a subjektom, na ktoré sa vzťahujú akty z júla 2014.
V tomto oznámení sa najmä uvádzalo, že dotknuté osoby a subjekty môžu spolu s podpornou dokumentáciou predložiť Rade žiadosť o prehodnotenie rozhodnutia zaradiť ich na zoznamy pripojené k právnym aktom z júla 2014.
Listami zo 4. a 17. septembra 2014 a z 2. októbra 2014 žalobca podal na Radu žiadosť o prístup k informáciám a dokumentom odôvodňujúcim jeho zapísanie na dotknuté zoznamy a žiadosť o preskúmanie tohto zápisu (ďalej len „žiadosť o preskúmanie“).
Listom zo 16. októbra 2014 Rada odpovedala na žiadosti žalobcu uvedené v bode 12. Okrem iného uviedla, že žiadosť o preskúmanie sa spracúva a že žalobcovi sa umožňuje prístup k určitým dokumentom, ktoré sú priložené k predmetnému listu.
Listom z 19. decembra 2014 Rada zamietla žiadosť o preskúmanie, umožnila žalobcovi prístup k ďalším dokumentom a oznámila mu nový návrh odôvodnenia, ktoré mala v úmysle prijať na účely zachovania reštriktívnych opatrení voči jeho osobe, pričom stanovila lehotu, v rámci ktorej mohol predložiť svoje pripomienky. Navrhnuté odôvodnenie znelo takto:
„Pán Rotenberg je dávnym známym prezidenta Putina a jeho bývalým tréningovým partnerom v džude.
Svoj majetok zveľadil počas funkčného obdobia prezidenta Vladimíra Putina. Jeho hospodársky úspech možno pripísať vplyvu kľúčových činiteľov s rozhodovacou právomocou, ktorí ho zvýhodňovali predovšetkým pri zadávaní verejných zákaziek.
Využil svoj blízky osobný vzťah s ruskými činiteľmi s rozhodovacou právomocou, a tak získal dôležité zákazky od ruského štátu alebo štátnych podnikov. Jeho spoločnosti predovšetkým získali niekoľko veľmi lukratívnych zákaziek pri prípravách Olympijských hier v Soči.
Je skutočným majiteľom spoločnosti Volgomost, ktorá prostredníctvom spoločnosti ‚MIK‘ ovláda spoločnosť Giprotransmost. Giprotransmost získala verejnú zákazku od spoločnosti vo vlastníctve ruského štátu na uskutočnenie realizačnej štúdie na vybudovanie mosta z Ruska do protiprávne anektovanej Krymskej autonómnej republiky, čím sa posilní jej integrácia do Ruskej federácie, a tak ďalej naruší územná celistvosť Ukrajiny.
Je predsedom predstavenstva vydavateľstva Prosvescheniye, ktoré realizovalo predovšetkým projekt ,To the children of Russia: Address – Crimea‘, verejnú kampaň, ktorej cieľom je presvedčiť krymské deti, že sú teraz ruskými občanmi žijúcimi v Rusku, a tým podporiť politiku ruskej vlády zameranú na začlenenie Krymu do Ruska.“
Listom zo 14. januára 2015 žalobca predložil Rade pripomienky týkajúce sa okrem iného uvedeného návrhu odôvodnenia.
Listom z 13. februára 2015 Rada informovala žalobcu o svojom zámere predĺžiť platnosť zmeneného rozhodnutia 2014/145 a zmeneného nariadenia č. 269/2014 a ponechať jeho meno na dotknutých zoznamoch, na základe nového zmeneného odôvodnenia vypracovaného po vyjadreniach, ktoré predložil. Rada k svojmu listu predložila aj verejne prístupné dôkazy a vyzvala žalobcu, aby sa k tomuto novému odôvodneniu vyjadril najneskôr do 26. februára 2015.
Dňa 13. marca 2015 Rada prijatím rozhodnutia (SZBP) 2015/432, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/145 (
Ú. v. EÚ L 70, 2015, s. 47
) a vykonávacieho nariadenia (EÚ) 2015/427, ktorým sa mení nariadenie č. 269/2014 (
Ú. v. EÚ L 70, 2015, s. 1
) (ďalej len „akty z marca 2015“), predĺžila platnosť reštriktívnych opatrení stanovených v aktoch z júla 2014 do 15. septembra 2015 a zmenila dotknuté zoznamy.
Po týchto zmenách zostalo meno žalobcu na dotknutých zoznamoch s týmto odôvodnením (ďalej len „druhé odôvodnenie“):
„Arkady Rotenberg je dávnym známym prezidenta Putina a jeho bývalým tréningovým partnerom v džude.
Svoj majetok zveľadil počas funkčného obdobia prezidenta Putina. Jeho hospodársky úspech možno pripísať vplyvu kľúčových činiteľov s rozhodovacou právomocou, ktorí ho zvýhodňovali predovšetkým pri zadávaní verejných zákaziek.
Využil svoj blízky osobný vzťah s ruskými činiteľmi s rozhodovacou právomocou, a tak získal dôležité zákazky od ruského štátu alebo štátnych podnikov. Jeho spoločnosti predovšetkým získali niekoľko veľmi lukratívnych zákaziek pri prípravách Olympijských hier v Soči.
Okrem iného je majiteľom spoločnosti Stroygazmontazh (Strojgazmontaž), ktorá získala štátnu zákazku na vybudovanie mosta z Ruska do protiprávne anektovanej Krymskej autonómnej republiky, čím sa posilní jej integrácia do Ruskej federácie, a tak ďalej naruší územná celistvosť Ukrajiny.
Je predsedom predstavenstva vydavateľstva Prosvescheniye (Osveta), ktoré realizovalo predovšetkým projekt ,Det‘om Ruska: Adresa – Krym‘, verejnú kampaň, ktorej cieľom je presvedčiť krymské deti, že sú teraz ruskými občanmi žijúcimi v Rusku, a tým podporiť politiku ruskej vlády zameranú na začlenenie Krymu do Ruska.“
Dňa 14. marca 2015 Rada v
Úradnom vestníku Európskej únie
uverejnila oznámenie určené osobám a subjektom, na ktoré sa vzťahujú reštriktívne opatrenia ustanovené v rozhodnutí 2014/145 zmenenom rozhodnutím 2015/432 a v nariadení č. 239/2014 vykonávanom vykonávacím nariadením 2015/427 (
Ú. v. EÚ C 88, 2015, s. 3
). Obsah tohto oznámenia sa v podstate zhodoval s oznámením uvedeným v bodoch 10 a 11 vyššie.
K tomu istému dňu Rada uverejnila druhé oznámenie určené osobám dotknutým reštriktívnymi opatreniami stanovenými v nariadení č. 269/2014, ktoré sa vykonáva vykonávacím nariadením 2015/427 (
Ú. v. EÚ C 88, 2015, s. 4
), v ktorom tieto osoby informovala o podmienkach a účeloch spracovania ich osobných údajov a o ich možnosti obrátiť sa na Európskeho dozorného úradníka pre ochranu údajov (CEPD) v súlade s nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 z 18. decembra 2000 o ochrane jednotlivcov so zreteľom na spracovanie osobných údajov inštitúciami a orgánmi spoločenstva a o voľnom pohybe takýchto údajov (
Ú. v. ES L 8, 2001, s. 1
; Mim. vyd. 13/26, s. 102).
Akty z marca 2015 boli oznámené advokátom zastupujúcim žalobcu v rámci prejednávanej veci listom Rady zo 16. marca 2015.
Dňa 14. septembra 2015 Rada rozhodnutím (SZBP) 2015/1524, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/145 (
Ú. v. EÚ L 239, 2015, s. 157
), a vykonávacím nariadením (EÚ) 2015/1514, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 269/2014 (
Ú. v. EÚ L 239, 2015, s. 30
) (ďalej len „akty zo septembra 2015“), predĺžila platnosť dotknutých reštriktívnych opatrení do 15. marca 2016, bez toho, aby zmenila odôvodnenie týkajúce sa žalobcu.
Akty zo septembra 2015 boli oznámené advokátom zastupujúcim žalobcu v rámci prejednávanej veci listom Rady z 15. septembra 2015.
V ten istý deň Rada uverejnila v
Úradnom vestníku Európskej únie
dve oznámenia, ktoré sa v podstate zhodovali s oznámeniami uvedenými v bodoch 19 a 20 vyššie.
Dňa 10. marca 2016 Rada rozhodnutím (SZBP) 2016/359, ktorým sa mení rozhodnutie 2014/145 (
Ú. v. EÚ L 67, 2016, s. 37
), a vykonávacím nariadením (EÚ) 2016/353, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 269/2014 (
Ú. v. EÚ L 67, 2016, s. 1
) (ďalej len „akty z marca 2016“), predĺžila uplatňovanie dotknutých reštriktívnych opatrení do 15. septembra 2016, bez toho, aby zmenila odôvodnenie týkajúce sa žalobcu.
Akty z marca 2016 boli oznámené advokátom zastupujúcim žalobcu v rámci prejednávanej veci listom Rady zo 14. marca 2016.
Dňa 12. marca 2016 Rada uverejnila v
Úradnom vestníku Európskej únie
dve oznámenia, ktoré sa v podstate zhodovali s oznámeniami uvedenými v bodoch 19 a 20 vyššie.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 10. októbra 2014 žalobca podal žalobu, v ktorej sa domáhal zrušenia aktov z júla 2014 v rozsahu, v akom sa ho týkajú. Táto žaloba bola zapísaná do registra pod číslom T‑720/14.
Vo vyjadrení k žalobe doručenom kancelárii Všeobecného súdu 19. decembra 2014 Rada namietala okrem iného neprípustnosť tejto žaloby z dôvodu prekážky začatého konania, keďže táto žaloba je vo všetkých ohľadoch totožná s inou žalobou zaregistrovanou pod číslom T‑717/14, ktorú žalobca podal v ten istý deň, ako bola podaná prejednávaná žaloba.
Písomná časť konania sa skončila 14. apríla 2015.
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 26. mája 2015 žalobca žiadal o možnosť upraviť svoju žalobu tak, aby sa týkala aj zrušenia aktov z marca 2015, v rozsahu, v akom sa ho týkajú.
Rada predložila svoje pripomienky k tomuto návrhu listom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 2. júla 2015. Pri tejto príležitosti tvrdila, že uvedený návrh je čiastočne neprípustný, keďže niektoré žalobné dôvody a tvrdenia uvedené v žalobe proti aktom z júla 2014 nemožno preniesť do návrhu na zrušenie aktov z marca 2015.
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 2. novembra 2015 žalobca žiadal o možnosť upraviť svoju žalobu tak, aby sa týkala aj zrušenia aktov zo septembra 2015, v rozsahu, v akom sa ho týkajú.
Rada predložila svoje pripomienky k tomuto návrhu listom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 11. decembra 2015. Pri tejto príležitosti uviedla v podstate rovnakú námietku neprípustnosti, ako je uvedená v bode 32 vyššie.
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 24. marca 2016 žalobca žiadal o možnosť upraviť svoju žalobu tak, aby sa týkala aj zrušenia aktov z marca 2016, v rozsahu, v akom sa ho týkajú.
Rada predložila svoje pripomienky k tomuto návrhu listom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 11. mája 2016.
Na návrh sudcu spravodajcu Všeobecný súd (deviata komora) rozhodol o začatí ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 89 ods. 3 svojho rokovacieho poriadku položil Rade otázku, na ktorú mala písomne odpovedať a vyzval ju, aby predložila jeden dokument.
Rada tejto výzve vyhovela v stanovenej lehote.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 29. júna 2016.
Pri tejto príležitosti Rada v odpovedi na otázku Všeobecného súdu stiahla svoju námietku neprípustnosti založenú na existencii prekážky začatého konania a na judikatúre uvádzanej žalobcom, najmä vzhľadom na skutočnosť, že vec T‑717/14 bola uznesením predsedu deviatej komory Všeobecného súdu zo 14. novembra 2014 vymazaná po tom, čo žalobca vzal žalobu späť (pozri rozsudok z 9. júna 2011, Comitato Venezia vuole vivere a i./Komisia,
C‑71/09 P, C‑73/09 P a C‑76/09 P
,
EU:C:2011:368
, body
a
a citovanú judikatúru).
Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zrušil akty z júla 2014 v rozsahu, v akom sa ho týkajú,
—
zrušil akty z marca 2015, zo septembra 2015 a z marca 2016 (ďalej len spoločne „ďalšie napadnuté akty“) v rozsahu, v akom sa ho týkajú,
—
uložil Rade povinnosť nahradiť trovy konania.
Rada navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu,
—
zamietol návrhy na úpravu žaloby,
—
uložil žalobcovi povinnosť nahradiť trovy konania,
—
subsidiárne, v prípade zrušenia, zachoval účinky rozhodnutia 2016/359 na základe článku 264 ZFEÚ až do doby, keď bude účinné zrušenie vykonávacieho nariadenia 2016/353.
Právny stav
Na podporu svojej žaloby žalobca uvádza päť žalobných dôvodov založených, po prvé na porušení povinnosti odôvodnenia, po druhé na zjavne nesprávnych posúdeniach, po tretie na porušení zásady ochrany osobných údajov, po štvrté na porušení práva na obranu a práva na účinnú súdnu ochranu a po piate na neodôvodnenom alebo neprimeranom porušení jeho základných práv vrátane práva vlastniť majetok, práva na súkromný život a slobody podnikania.
Na prvom mieste treba rozhodnúť o návrhu na zrušenie aktov z júla 2014 a na druhom mieste o ďalších návrhoch žalobcu.
O návrhu na zrušenie aktov z júla 2014
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia
Žalobca tvrdí, že odôvodnenie zápisu jeho mena na zoznamy pripojené k aktom z júla 2014 je vágne a málo podrobné. Nie je preto možné zistiť, na základe akého kritéria sa o tomto zápise rozhodlo. Rada predovšetkým nespresnila, či je žalobca považovaný za osobu zodpovednú za činnosti alebo politiky, ktoré narúšajú alebo ohrozujú územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny, za osobu spojenú s osobami patriacimi do tejto kategórie, alebo za osobu, ktorá aktívne materiálne alebo finančne podporuje ruských činiteľov s rozhodovacou právomocou zodpovedných za anexiu Krymu alebo za destabilizáciu východu Ukrajiny alebo z nich má prospech. Rada tiež neuviedla, o ktorých ruských činiteľov ide, ani ako žalobcu zvýhodňovali.
Rada tvrdenia žalobcu spochybňuje.
Treba pripomenúť, že povinnosť odôvodniť akt spôsobujúci ujmu, ktorá je stanovená v článku 296 druhom odseku ZFEÚ, má za cieľ jednak poskytnúť dotknutej osobe dostatočné údaje o tom, či je rozhodnutie dôvodné alebo či má prípadne vady umožňujúce napadnúť jeho zákonnosť na súde Európskej únie, a jednak umožniť súdu Únie vykonať preskúmanie zákonnosti tohto aktu. Takto stanovená povinnosť odôvodnenia predstavuje základnú zásadu práva Únie, od ktorej je možné sa odchýliť iba v prípade naliehavých dôvodov. Odôvodnenie teda v zásade musí byť oznámené zainteresovanej osobe v rovnakom čase ako akt, ktorý jej spôsobil ujmu, a jeho absencia nemôže byť napravená tým, že zainteresovaná osoba sa dozvie dôvody aktu v priebehu konania na súde Únie (pozri rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
a citovanú judikatúru).
Preto s výnimkou prípadu, ak by naliehavé dôvody týkajúce sa bezpečnosti Únie alebo jej členských štátov, či udržiavania ich medzinárodných vzťahov bránili oznámeniu určitých okolností, je Rada povinná oznámiť osobe alebo subjektu dotknutému reštriktívnymi opatreniami individuálne a konkrétne dôvody, pre ktoré si myslí, že by sa opatrenia mali prijať. Musí tak uviesť skutkové a právne okolnosti, od ktorých závisí právne odôvodnenie dotknutých opatrení, a úvahy, ktoré ju viedli k ich prijatiu (pozri rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
a citovanú judikatúru).
Odôvodnenie musí byť okrem toho prispôsobené povahe sporného aktu a kontextu, v ktorom bol prijatý. Požiadavka odôvodnenia sa musí posudzovať vzhľadom na okolnosti daného prípadu, najmä na obsah aktu, charakter uvádzaných dôvodov a záujem, ktorý môžu mať na získaní takýchto vysvetlení osoby, ktorým je akt určený, alebo ďalšie osoby priamo a osobne dotknuté takýmto aktom. Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie konkrétne vymedzovalo všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, keďže dostatočnosť odôvodnenia sa musí posúdiť nielen vzhľadom na text aktu, ale takisto na jeho kontext, ako aj na súhrn právnych pravidiel upravujúcich dotknutú oblasť. Konkrétne akt spôsobujúci ujmu je dostatočne odôvodnený vtedy, keď bol prijatý v kontexte, ktorý bol dotknutej osobe známy a ktorý jej umožňuje pochopiť dosah opatrenia prijatého vo vzťahu k nej (pozri rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci je odôvodnenie týkajúce sa žalobcu v aktoch z júla 2014 uvedené v bode 9 vyššie.
Treba uviesť, že aj keď sa v prvom odôvodnení nespresňuje, z akých použiteľných kritérií Rada vychádzala pri zapisovaní mena žalobcu na dotknuté zoznamy, zo znenia uvedeného odôvodnenia dostatočne jasne vyplýva, že použila kritériá týkajúce sa:
—
„fyzick[ých] os[ôb], ktoré sú zodpovedné za konanie alebo politiky, ktorými sa narúša alebo ohrozuje územná celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny, alebo stabilita či bezpečnosť na Ukrajine, alebo ktorými sa kladú prekážky v práci medzinárodných organizácií na Ukrajine, takéto konanie alebo politiky aktívne podporujú alebo ich vykonávajú, ako aj fyzick[ých] alebo právnick[ých] os[ôb], subjekt[v] alebo orgán[ov], ktoré sú s nimi spojené“ [kritérium stanovené v článku 2 ods. 1 písm. a) zmeneného rozhodnutia 2014/145, v článku 3 ods. 1 písm. a) zmeneného nariadenia č. 269/2014 a v zásade aj v článku 1 ods. 1 písm. a) zmeneného rozhodnutia 2014/145, ďalej len „prvé relevantné kritérium“];
—
„fyzických alebo právnických osôb, subjektov alebo orgánov, ktoré aktívne materiálne alebo finančne podporujú ruských činiteľov s rozhodovacou právomocou zodpovedných za anexiu Krymu alebo za destabilizáciu východu Ukrajiny alebo z nich majú prospech [kritérium stanovené v článku 2 ods. 1 písm. d) zmeneného rozhodnutia 2014/145, v článku 3 ods. 1 písm. d) zmeneného nariadenia č. 269/2014 a v zásade aj v článku 1 ods. 1 písm. b) zmeneného rozhodnutia 2014/145, ďalej len „druhé relevantné kritérium“].
Pokiaľ ide o prvé relevantné kritérium, ako správne tvrdí Rada, tretí pododsek prvého odôvodnenia totiž predstavuje uplatnenie tohto kritéria, pretože sa v ňom odkazuje na úlohu, ktorú mal žalobca údajne v spoločnosti Giprotransmost, ktorá je považovaná za spoločnosť, ktorá získala verejnú zákazku na uskutočnenie realizačnej štúdie na vybudovanie mosta medzi Ruskom a Krymom a spresňuje sa, že stavba tohto mosta posilní integráciu Krymu do Ruskej federácie.
Táto časť prvého odôvodnenia preto umožňuje pochopiť, že jedným z dôvodov zápisu mena žalobcu na dotknuté zoznamy bola skutočnosť, že Rada zastávala názor, že žalobca vzhľadom na svoju úlohu významného akcionára v spoločnosti Giprotransmost patril medzi okruh osôb, ktoré aktívne podporujú alebo vykonávajú činnosti alebo politiky, ktoré narúšajú alebo ohrozujú územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny.
Treba tiež uviesť, tak ako Rada, že tretí odsek prvého odôvodnenia uvádza presné a konkrétne dôvody pre zapísanie mena žalobcu, pretože sa v ňom uvádza konkrétna spoločnosť a odkazuje sa v ňom na konkrétnu verejnú zákazku týkajúcu sa projektu, ktorý má posilniť integráciu Krymu do Ruskej federácie, a tak narúšať územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny.
Pokiaľ ide o druhé relevantné kritérium, z prvých dvoch odsekov prvého odôvodnenia vyplýva, že Rada zastávala názor, že žalobca má prospech zo svojich osobných vzťahov s prezidentom Putinom, pretože počas jeho funkčného obdobia sa mu podarilo získať významné zákazky od ruského štátu a verejnoprávnych ruských podnikov, predovšetkým v súvislosti s prípravou Olympijských hier v Soči (Rusko).
Je síce nesporné, že v tejto časti prvého odôvodnenia sa neuvádza, kto konkrétne sú dotknutí ruskí činitelia a cituje sa v ňom len príklad zmlúv týkajúci sa olympijských hier, ale výslovný odkaz na prezidenta Putina a spomínaný príklad umožňujú usudzovať, že Rada bola dostatočne konkrétna.
Vzhľadom na to, že znenie prvého odôvodnenia umožnilo žalobcovi oboznámiť sa s dôvodmi, pre ktoré bolo jeho meno zapísané na dotknuté zoznamy a vzhľadom na to, že Všeobecný súd je schopný preskúmať dôvodnosť tohto odôvodnenia, treba prijať záver, že Rada splnila svoju povinnosť stanovenú v článku 296 ZFEÚ.
Otázka opodstatnenosti tohto odôvodnenia nepatrí pod posúdenie tohto žalobného dôvodu, ale druhého žalobného dôvodu. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že povinnosť odôvodnenia aktu je podstatnou formálnou náležitosťou, ktorú treba odlíšiť od otázky dôvodnosti odôvodnenia, ktorá je súčasťou zákonnosti merita sporného aktu. Odôvodnenie aktu je totiž formálnym vyjadrením dôvodov, na ktorých tento akt spočíva. Pokiaľ sú tieto dôvody chybné, je nimi postihnutá zákonnosť aktu z meritórneho hľadiska, ale nie jeho odôvodnenie, ktoré môže byť dostatočné, aj keď obsahuje chybné dôvody (pozri rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
a citovanú judikatúru).
V dôsledku toho treba zamietnuť prvý žalobný dôvod v rozsahu, v akom sa týka aktov z júla 2014.
O druhom žalobnom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení
Žalobca tvrdí, že Rada sa dopustila zjavne nesprávnych posúdení, keď usudzovala, že existuje dostatočný vecný základ pre odôvodnenie zapísania mena žalobcu na dotknuté zoznamy na základe prvého a druhého relevantného kritéria. V tejto súvislosti pripomína, že dôkazné bremeno nesie Rada a tá nemôže vychádzať z domnienok.
Pokiaľ ide o prvé relevantné kritérium, žalobca tvrdí, že Rada pred prijatím aktov z júla 2014 nepreukázala, že bol akcionárom, prípadne väčšinovým akcionárom spoločnosti Giprotransmost. Toto kritérium sa preto naňho nemôže uplatniť.
Pokiaľ ide o druhé relevantné kritérium, žalobca uvádza, že sa nijako nepreukázalo, že by mal vzťahy s ruskými činiteľmi s rozhodovacou právomocou zodpovednými za situáciu na Ukrajine a anexiu Krymu a Sevastopola, ktorí samotní, okrem iného, nie sú dotknutí dotknutými reštriktívnymi opatreniami. Odkazy, ktoré Rada urobila na jeho vzťahy s prezidentom Putinom, na jeho majetok a na verejné zákazky, ktoré získal, nie sú relevantné, pretože sa nepreukázalo, že tieto okolnosti súviseli s udalosťami, ktoré boli základom pre prijatie týchto reštriktívnych opatrení.
Žalobca predovšetkým zdôrazňuje, že zmluvy, na ktoré odkazujú akty z júla 2014, najmä tie, ktoré sa týkajú prípravy Olympijských hier v Soči, boli uzavrené niekoľko rokov pred tým, než došlo k daným udalostiam, takže spoločnosti, ktoré tieto zákazky získali, a ich akcionári nemohli tušiť, že ich uzavretím riskujú uloženie reštriktívnych opatrení v reakcii na situáciu, ktorá nemá žiadnu súvislosť s týmito zmluvami. Takýto výsledok je nezlučiteľný najmä so zásadou právnej istoty.
Rada odpovedá, že prvé odôvodnenie sa zakladá na verejne dostupných informáciách, ktoré mala k dispozícii už v čase prijatia aktov z júla 2014.
Pokiaľ ide o prvé relevantné kritérium, Rada uvádza, že na základe verejne dostupných zdrojov možno preukázať, že aj keď žalobca nie je priamym akcionárom spoločnosti Giprotransmost, kontroluje ju prostredníctvom spoločnosti OAO Volgomost, ktorej je skutočným vlastníkom. Vzhľadom na informácie, ktoré vyplývajú z týchto verejne dostupných zdrojov, sa žalobca nemôže obmedziť len na popieranie svojho postavenia skutočného majiteľa spoločnosti Volgomost.
Pokiaľ ide o druhé relevantné kritérium, Rada tvrdí, že to nevyžaduje, aby označené osoby mali zo situácie na Ukrajine a z anexie Krymu a Sevastopola osobný prospech. Stačí totiž, aby mali prospech z činiteľov s rozhodovacou právomocou zodpovedných za tieto udalosti. Pokiaľ by to bolo inak, podľa Rady by sa druhé kritérium zhodovalo s prvým.
Okrem toho politická a hospodárska situácia v Rusku umožňuje usudzovať, že hospodársky úspech žalobcu, za ktorý vďačí najmä verejným zákazkám, ktoré nijako nepopiera, preukazuje, že mal prospech z režimu a z činiteľov s rozhodovacou právomocou zodpovedných za situáciu na Ukrajine a anexiu Krymu a Sevastopola. Medzi týchto činiteľov s rozhodovacou právomocou nepochybne patrí aj prezident Putin, o ktorom žalobca nepopiera, že ho pozná už dávno, a ďalší vysokí ruskí funkcionári. V tejto súvislosti nemá skutočnosť, že prezident Putin a títo vysokí ruskí funkcionári nie sú dotknutí reštriktívnymi opatreniami, vplyv na dôvodnosť prijatia týchto opatrení voči žalobcovi.
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu týkajúce sa nedostatku právnej istoty, Rada tvrdí, že táto otázka je bezpredmetná. Rozhodujúcim faktorom je, že bez súhlasu vysokých ruských vládnych úradníkov by nedošlo k prideleniu zákaziek uvedených v aktoch z júla 2014, ktoré boli pre žalobcu veľmi lukratívne. Títo úradníci sú pritom zodpovední za situáciu na Ukrajine a za anexiu Krymu a Sevastopola, či už na základe všeobecnej zodpovednosti alebo konkrétnych rozhodnutí, ktoré v tejto súvislosti prijali. Medzi získaným prospechom žalobcu a týmito udalosťami nemusí existovať žiadna časová súvislosť.
Okrem toho verejná zákazka, ktorú získala spoločnosť Giprotransmost, predstavuje ďalší príklad zmlúv, z ktorých Rada vychádzala, keď na žalobcu uplatnila druhé relevantné kritérium.
Treba pripomenúť, že podľa judikatúry, pokiaľ ide o všeobecné pravidlá definujúce spôsoby ukladania reštriktívnych opatrení, Rada disponuje širokou mierou voľnej úvahy vzhľadom na skutočnosti, ktoré treba zohľadniť pri prijímaní hospodárskych a finančných sankčných opatrení na základe článkov 215 ZFEÚ v súlade s rozhodnutím prijatým na základe kapitoly 2 hlavy V Zmluvy o EÚ, najmä článku 29 ZEÚ. Keďže súd Únie nemôže nahrádzať svojím posúdením dôkazov, skutočností a okolností, ktoré odôvodňovali prijatie takýchto opatrení, posúdenie Rady, preskúmanie vykonávané týmto súdom sa musí obmedziť na overenie toho, či boli dodržané procesné pravidlá a pravidlá odôvodnenia, či sa vychádzalo z vecne správnych skutkových okolností, či nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu alebo k zneužitiu právomoci. Toto obmedzené preskúmanie sa uplatňuje najmä pri posúdení úvah o účelnosti, na ktorých sa takéto opatrenia zakladajú (pozri rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
a citovanú judikatúru).
Hoci Rada disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o všeobecné kritériá, ktoré treba pri prijímaní reštriktívnych opatrení zohľadniť, účinnosť súdneho preskúmania zaručená v článku 47 Charty základných práv Európskej únie vyžaduje, aby sa súd Únie pri preskúmaní zákonnosti dôvodov, o ktoré sa opiera rozhodnutie zapísať meno určitej osoby na zoznam osôb, na ktoré sa uplatňujú reštriktívne opatrenia, alebo ho tam ponechať, uistil o tom, či sa toto rozhodnutie, ktoré má, pokiaľ ide o túto osobu, individuálny dosah, opiera o dostatočne silný skutkový základ. To predpokladá overenie skutočností uvádzaných v zhrnutí dôvodov, o ktoré sa predmetné rozhodnutie opiera, tak aby súdne preskúmanie nebolo obmedzené len na abstraktné posúdenie pravdepodobnosti uvádzaných dôvodov, ale aby sa týkalo otázky, či sú tieto dôvody, alebo aspoň jeden z nich, považovaný sám osebe za dostatočný na odôvodnenie tohto rozhodnutia, podložené (rozsudky z 21. apríla 2015, Anbouba/Rada,
C‑605/13 P
,
EU:C:2015:248
, body
a
, a z 26. októbra 2015, Portnov/Rada,
T‑290/14
,
EU:T:2015:806
, bod
).
V prípade pochybností je totiž úlohou príslušného orgánu Únie, aby preukázal dôvodnosť dôvodov uplatňovaných proti dotknutej osobe, pričom táto osoba nie je povinná predložiť opačné dôkazy svedčiace o neexistencii ich dôvodnosti (rozsudky z 18. júla 2013, Komisia a i./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, bod
, a z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
).
V prejednávanej veci bolo meno žalobcu na dotknuté zoznamy zapísané na základe prvého a druhého relevantného kritéria.
–

O uplatnení prvého relevantného kritéria na žalobcu
Pokiaľ ide o prvé relevantné kritérium, treba uviesť, že si vyžaduje, aby sa preukázala priama alebo nepriama súvislosť medzi činnosťami alebo krokmi dotknutej osoby alebo subjektu a situáciou na Ukrajine, ktorá existovala pri prijatí dotknutých reštriktívnych opatrení. Inak povedané, tieto osoby alebo subjekty musia byť na základe svojho konania zodpovedné za vykonávanie činností alebo politík, ktoré narúšajú alebo ohrozujú územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny.
Dôvod, ktorý sa zohľadnil u žalobcu, a ktorý súvisí s prvým relevantným kritériom, súvisí s tým, že žalobca bol považovaný za významného alebo dokonca väčšinového akcionára spoločnosti Giprotransmost, ktorej bola pridelená realizačná štúdia na vybudovanie mosta medzi Ruskom a Krymom. Podľa Rady už samotné pridelenie tejto zákazky umožňuje prijať záver, že žalobca podporuje alebo vykonáva činnosti alebo politiky, ktoré narúšajú alebo ohrozujú územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny, alebo stabilitu, či bezpečnosť Ukrajiny.
Žalobca spochybňuje, že bol akcionárom – a už vôbec nie väčšinovým – spoločnosti Giprotransmost, s ktorou nemá žiadne väzby.
Treba uviesť, že Rada sa ani nesnaží dokázať, že má k dispozícii dôkazy, ktoré by preukazovali, že žalobca bol akcionárom, prípadne aj väčšinovým, spoločnosti Giprotransmost, ako sa uvádza v prvom odôvodnení.
Okrem toho, po tom, čo žalobca spochybnil svoje postavenie akcionára spoločnosti Giprotransmost, v listoch uvedených v bode 12 vyššie, Rada predložila iné vysvetlenie, v ktorom tvrdila, že žalobca kontroluje uvedenú spoločnosť prostredníctvom jej materskej spoločnosti Volgomost, za ktorej „skutočného vlastníka“ je považovaný, ako vyplývalo z novinového článku, ktorý Rada citovala, v tomto znení:
„Podľa správy agentúry Interfax, je väčšinovým akcionárom spoločnosti OAO Giprotransmost spoločnosť OOO MIK, ktorá je v úplnom vlastníctve spoločnosti OAO Volgomost. OAO Volgomost je vo väčšinovom vlastníctve piatich cyperských spoločností: Tevaryso Trading Limited (19,91 %), Eltores Investments Ltd (19,91 %), Chrysanthemum Services Limited (19,69 %), Sormenia Investments Ltd (19,63 %) a E.C.C.P. Investments Limited (14,57 %). Podnikateľ Arkadij Rotenberg je v tlači označovaný za skutočného vlastníka spoločnosti Volgomost. Podľa informácií denníka Kommersant je skutočným vlastníkom spoločnosti Volgomost.“
Po prvé treba zdôrazniť, že tento článok odkazuje na ďalšie články, ktoré nie sú nijako spresnené, a z ktorých údajne vyplýva, že žalobca je skutočným vlastníkom spoločnosti Volgomost.
Takýto nepriamy dôkaz ale nemôže stačiť na to, aby sa dalo usudzovať, že Rada uniesla dôkazné bremeno, ako jej to prináleží na základe judikatúry (pozri bod 72 vyššie).
Po druhé treba pripomenúť, že Rada vo svojom liste z 19. decembra 2014 uvedenom v bode 14 vyššie uviedla, že chce zmeniť časť prvého odôvodnenia týkajúceho sa spoločnosti Giprotransmost takto:
„[Žalobca] je skutočným majiteľom spoločnosti Volgomost, ktorá prostredníctvom spoločnosti ‚MIK‘ ovláda spoločnosť Giprotransmost. Spoločnosť Giprotransmost od ruskej štátom vlastnenej spoločnosti získala verejnú zákazku na uskutočnenie realizačnej štúdie na vybudovanie mosta z Ruska do protiprávne anektovanej Krymskej autonómnej republiky, čím sa posilní jej integrácia do Ruskej federácie, a tak ďalej naruší územná celistvosť Ukrajiny.“
V liste zo 14. januára 2015 uvedenom v bode 15 vyššie žalobca namietal, že táto zmena je nesprávna a nie je dostatočne podopretá dôkazmi. Tvrdil, že nemá žiadne väzby na spoločnosť Volgomost a že novinové články, o ktoré sa Rada opiera, v tejto súvislosti šíria len fámy.
Na základe týchto námietok Rada vo svojom liste z 13. februára 2015, uvedenom v bode 16 vyššie, prijala nové odôvodnenie, ktoré neodkazuje na postavenie žalobcu v spoločnostiach Volgomost alebo Giprotransmost, ale uvádza sa v ňom len spoločnosť Strojgazmontaž. Toto odôvodnenie sa napokon použilo v aktoch z marca 2015 (pozri bod 18 vyššie).
Za týchto okolností samotné konanie Rady potvrdzuje, že v čase prijatia aktov z júla 2014 nemala k dispozícii dostatočné dôkazy o tom, že žalobca ovládal spoločnosť Giprotransmost. V tejto súvislosti treba nepochybne uviesť, že Rada na pojednávaní uviedla, že prvé a druhé odôvodnenie si neodporujú, aj keď sa v nich uvádzajú dve rozdielne spoločnosti. Spoločnosť Giprotransmost totiž bola poverená realizačnou štúdiou týkajúcou sa výstavby dotknutého mosta, ale spoločnosť Strojgazmontaž bola poverená jeho samotnou výstavbou. Treba však konštatovať, že táto poznámka Rady nemôže nijako preukázať, že žalobca ovládal spoločnosť Giprotransmost.
Tento záver nemôže spochybniť ani tvrdenie, ktorý odvodila zo skutočnosti, že v žalobe týkajúcej sa veci T‑717/14 (pozri bod 29 vyššie) žalobca nespochybnil pravdivosť tvrdení o svojej úlohe v spoločnosti Giprotransmost tak, ako bola opísaná v aktoch z júla 2014, ale uviedol len to, že táto úloha bola bezpredmetná. Bez toho, aby sa bolo treba zaoberať presným dosahom tvrdení žalobcu obsiahnutých v uvedenej žalobe, ktoré ani nie sú súčasťou spisu v prejednávanej veci, je totiž zjavné, že v čase prijatia aktov z júla 2014 Rada nemala k dispozícii tento dokument.
Treba preto prijať tvrdenia žalobcu, ktorými spochybňuje dôvodnosť odôvodnenia týkajúceho sa jeho osoby v aktoch z júla 2014, pokiaľ ide o prvé relevantné kritérium.
–

O uplatnení druhého relevantného kritéria na žalobcu
Pokiaľ ide o druhé relevantné kritérium, treba uviesť, že to nevyžaduje, aby dotknuté osoby alebo subjekty mali osobný prospech z anexie Krymu alebo destabilizácie východu Ukrajiny. Ako uvádza Rada, stačí, aby mali prospech z niektorého z „ruských činiteľov s rozhodovacou právomocou“ zodpovedných za tieto udalosti, bez toho, aby bolo treba preukazovať väzbu medzi osobným prospechom týchto osôb a anexiou Krymu alebo destabilizáciou východu Ukrajiny.
Pokiaľ by totiž na uplatnenie tohto kritéria bolo treba preukázať existenciu takej väzby, stratilo by akýkoľvek zmysel vo vzťahu k prvému relevantnému kritériu, ktoré si vyžaduje súvislosť medzi činnosťami označených osôb a situáciou, ktorá vznikla na Ukrajine.
V prejednávanej veci však Rada nesprávne usudzovala, že na žalobcu môže uplatniť druhé relevantné kritérium.
V tejto súvislosti po prvé treba uviesť, že znenie prvého odôvodnenia umožňuje identifikovať ako ruského činiteľa s rozhodovacou právomocou len prezidenta Putina, z ktorého žalobca údajne má prospech. Odkaz na „ruských činiteľov s rozhodovacou právomocou“ bez ďalšieho spresnenia je veľmi vágny a nestačí na odôvodnenie zaradenia žalobcu na dotknuté zoznamy (pozri analogicky rozsudok z 12. marca 2014, Al Assad/Rada,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, bod
).
Po druhé na rozdiel od toho, čo tvrdí Rada, na použitie druhého relevantného kritéria treba, aby ruskí činitelia s rozhodovacou právomocou, z ktorých majú uvedené osoby prospech, prinajmenšom začali s prípravou anexie Krymu alebo destabilizáciou východu Ukrajiny. Ak je táto podmienka splnená, treba usudzovať, že príjemcovia uvedeného prospechu nemôžu nevedieť o zapojení týchto činiteľov do tejto prípravy a môžu očakávať, že na ich finančné zdroje, získané aspoň čiastočne vďaka uvedenému prospechu, sa budú vzťahovať reštriktívne opatrenia prijaté s cieľom zabrániť im v podpore dotknutých činiteľov.
Ako na druhej strane tvrdí žalobca, pokiaľ by sa druhé relevantné kritérium mohlo uplatniť aj bez splnenia uvedenej podmienky, išlo by o zásah do zásady právnej istoty. V tejto súvislosti treba uviesť, že dotknuté reštriktívne opatrenia sú reakciou na politiky a činnosti ruských orgánov týkajúce sa konkrétne Ukrajiny, a nie na konanie týchto orgánov vo všeobecnosti. Tieto politiky a činnosti sa pritom vykonávali od konca februára 2014.
V prejednávanej veci Rada pripúšťa, že zmluvy s ruským štátom alebo s ruskými verejnoprávnymi podnikmi, s ktorých mal žalobca prospech, podľa tlačových správ predložených Radou, sa týkajú obdobia, ktoré predchádzalo tomu, keď ruskí činitelia s rozhodovacou právomocou, predovšetkým prezident Putin, začali ohrozovať Ukrajinu. Uvedené zmluvy sa týkajú najmä prípravy Olympijských hier v Soči, ktoré sa konali v zime 2014.
Aj za predpokladu, že by bolo možné usudzovať, že situácia v Rusku je taká, že hospodársku činnosť v takom rozsahu, v akom ju vykonáva žalobca, nie je možné vykonávať bez súhlasu prezidenta tejto krajiny, tak, ako je to podľa judikatúry v Bielorusku (rozsudok z 12. mája 2015, Ternavsky/Rada,
T‑163/12
, neuverejnený,
EU:T:2015:271
, bod
), v prejednávanej veci Rada nepreukázala, že by prezident Putin uprednostnil žalobcu v čase, keď začal s činnosťami týkajúcimi sa Ukrajiny, na ktoré majú dotknuté reštriktívne opatrenia reagovať. V tejto súvislosti treba spresniť, ako to už vyplýva z bodov 74 až 85 vyššie, že pokiaľ ide o prvé relevantné kritérium, Rada nepreukázala existenciu väzby medzi žalobcom a spoločnosťou Giprotransmost, takže na rozdiel od svojho tvrdenia sa nemôže odvolávať na zákazku získanú touto spoločnosťou ako na príklad prospechu získaného žalobcom.
Za týchto okolností treba vyhovieť prvému žalobnému dôvodu v rozsahu, v akom sa týka aktov z júla 2014, a tieto akty zrušiť, bez toho, aby bolo treba preskúmať ďalšie tvrdenia žalobcu uvedené v tejto súvislosti a ďalšie žalobné dôvody.
O návrhu na zrušenie ďalších napadnutých aktov
Návrhmi podanými do kancelárie Všeobecného súdu 26. mája a 2. novembra 2015, ako aj 24. marca 2016 žalobca žiadal o možnosť upraviť svoju žalobu tak, aby sa týkala aj zrušenia ďalších napadnutých aktov v rozsahu, v akom sa ho týkajú.
V upravenej žalobe týkajúcej sa aj aktov z marca 2015 žalobca zachoval päť žalobných dôvodov, ktoré uvádzal aj proti aktom z júla 2014, a súčasne predložil ďalšie tvrdenia týkajúce sa najmä toho, že Rada v súvislosti s ním medzitým prijala čiastočne odlišné odôvodnenie.
Vzhľadom na to, že v aktoch zo septembra 2015 a z marca 2016 sa len predĺžilo uplatňovanie dotknutých reštriktívnych opatrení bez toho, aby sa zmenilo druhé odôvodnenie týkajúce sa žalobcu, žalobca v druhej a tretej žiadosti o úpravu žaloby nepredložil nové tvrdenia, ale obmedzil sa len zopakovanie už skôr predložených tvrdení.
Rada nenamieta voči prípustnosti týchto návrhov ako takých, ale tvrdí, že niektoré žalobné dôvody alebo tvrdenia uvedené v žalobe voči aktom z júla 2014 nemožno preniesť na ďalšie napadnuté akty.
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia
Žalobca tvrdí, že ďalšie napadnuté akty podobne ako akty z júla 2014 porušujú povinnosť odôvodnenia v rozsahu, v akom sa ho to týka. Konkrétne, nebol schopný pochopiť, na základe akých kritérií Rada odôvodnila jeho ponechanie na dotknutých zoznamoch, ani to, ako a kým bol zvýhodnený.
Rada spochybňuje tvrdenia žalobcu.
Druhé odôvodnenie prijaté Radou a týkajúce sa žalobcu bolo uvedené v bode 18 vyššie.
Treba uviesť, že jeho prvé tri odseky v podstate zodpovedajú dvom prvým odsekom prvého odôvodnenia, takže úvahy uvedené v bodoch 55 až 57 sa analogicky uplatnia aj na zamietnutie tvrdení žalobcu týkajúcich sa týchto odsekov.
Vo štvrtom a v piatom odseku druhého odôvodnenia sa zase opisujú špecifickejšie a konkrétnejšie skutočnosti súvisiace s funkciami, ktoré žalobca zastával v spoločnosti Strojgazmontaž a vo vydavateľstve Prosveščenije.
Bez toho, aby sa prejudikovala dôvodnosť týchto dvoch posledných odsekov, treba uviesť, že sa v nich presne opisuje úloha žalobcu ako majiteľa spoločnosti Strojgazmontaž a predsedu predstavenstva vydavateľstva Prosveščenije. Navyše sa v nich pre každú z týchto spoločností uvádza, že uskutočňujú činnosti, ktoré možno ľahko spojiť s prvým relevantným kritériom.
Pokiaľ ide o spoločnosť Strojgazmontaž, ide o to, že získala verejnú zákazku na výstavbu mosta medzi Ruskom a Krymskou autonómnou republikou, čím sa posilnila jej integrácia do Ruskej federácie.
Pokiaľ ide o vydavateľstvo Prosveščenije, ide o realizáciu projektu „To the Children of Russia: Address – Crimea“, verejnú kampaň, ktorej cieľom je presvedčiť krymské deti, že sú teraz ruskými občanmi žijúcimi v Rusku, a tým podporiť politiku ruskej vlády zameranú na začlenenie Krymu do Ruska.
Takéto odôvodnenie umožňuje pochopiť, že žalobca, vzhľadom na svoju úlohu v každej z týchto spoločností, nesie zodpovednosť za ich činnosti, ktoré Rada považuje za činnosti, na ktoré sa vzťahuje prvé relevantné kritérium, teda činnosti, ktoré narúšajú alebo ohrozujú územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny, alebo jej stabilitu či bezpečnosť.
Za týchto okolností, zo znenia odôvodnenia ďalších napadnutých aktov mohol žalobca pochopiť, že jeho meno bolo na dotknutých zoznamoch ponechané z dôvodu jeho funkcií v uvedených spoločnostiach a ich činností, čo potvrdzuje aj skutočnosť, že v rámci druhého žalobného dôvodu spochybňuje práve dôvodnosť odôvodnenia Rady v tomto ohľade. Dôvody, ktoré Radu viedli pri výbere, boli v týchto aktoch jasne uvedené, Všeobecný súd teda môže posúdiť ich dôvodnosť.
Na základe judikatúry uvedenej v bode 58 vyššie treba prijať záver, že odôvodnenie ďalších napadnutých aktov je dostatočné a jeho dôvodnosť možno preveriť v rámci preskúmania druhého žalobného dôvodu.
O druhom žalobnom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení
Pokiaľ ide o časť druhého odôvodnenia, ktorá sa v podstate nachádzala už v prvom odôvodnení, žalobca uvádza tvrdenia, ktoré zodpovedajú tvrdeniam uvedeným v žalobe a v replike týkajúce sa aktov z júla 2014 (pozri bod 63 vyššie), pričom spresňuje, že jeho spoločnosti neboli vôbec zvýhodňované a spochybňuje, že by Rada mohla vychádzať z domnienky, že úspešný podnikateľ v Rusku môže byť len na základe tohto faktu považovaný za zvýhodňovaného ruskými činiteľmi s rozhodovacou právomocou, ktorí sú zodpovední za anexiu Krymu alebo destabilizáciu východu Ukrajiny.
Pokiaľ ide o štvrtý odsek druhého odôvodnenia, žalobca tvrdí, že to, že je majiteľom spoločnosti Strojgazmontaž, neznamená, že by mal byť zodpovedný za činnosti ohrozujúce územnú celistvosť Ukrajiny alebo, že by mal takú činnosť podporovať, keďže projekt výstavby mosta medzi Ruskom a Krymom pridelený jeho spoločnosti, bol plánovaný dávno pred anexiou Krymu a nerozhodovali o ňom tie isté osoby, ktoré sú zodpovedné za túto anexiu.
Pokiaľ ide o jeho úlohu vo vydavateľstve Prosveščenije, ako je uvedené v piatom odseku druhého odôvodnenia, žalobca spochybňuje, že by činnosti tohto vydavateľstva súviseli s integráciou Krymu do Ruska, a tvrdí, že ho nemožno považovať za zodpovedného za obsah publikácie, ktorú spomína Rada, najmä vzhľadom na tisícky iných publikácií, ktoré toto vydavateľstvo vydáva.
Rada spochybňuje tvrdenia žalobcu.
Na úvod treba uviesť, že pokiaľ ide o prvé tri odseky druhého odôvodnenia, uplatnia sa úvahy uvedené v bodoch 87 až 94 vyššie, takže treba prijať záver, že Rada sa dopustila zjavne nesprávneho posúdenia, keď rozhodla, že meno žalobcu možno ponechať na dotknutých zoznamoch na základe dôvodov uvedených v týchto dvoch odsekoch pri uplatnení druhého relevantného kritéria.
Treba však pripomenúť, že na základe ustálenej judikatúry, vzhľadom na preventívnu povahu predmetných reštriktívnych opatrení, ak sa súd Únie v rámci preskúmania zákonnosti napadnutého rozhodnutia domnieva, že aspoň jeden z dôvodov Rady uvedených voči osobe dotknutej týmito opatreniami je dostatočne presný a konkrétny, je podložený a predstavuje sám osebe dostatočný základ tohto rozhodnutia alebo jeho zachovanie, skutočnosť, že ostatné z týchto dôvodov túto požiadavku nespĺňajú, neodôvodňuje zrušenie aktov obsahujúcich tieto opatrenia (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 12. mája 2015, Ternavsky/Rada,
T‑163/12
, neuverejnený,
EU:T:2015:271
, bod
a citovanú judikatúru).
Treba preto overiť, či štvrtý alebo piaty odsek druhého odôvodnenia spočívajú na dostatočných dôkazoch, a umožňujú tak odôvodniť to, že meno žalobcu bolo na základe prvého alebo druhého relevantného kritéria ponechané na dotknutých zoznamoch.
Len na pripomenutie, štvrtý odsek druhého odôvodnenia znie takto:
„[Žalobca] je okrem iného majiteľom spoločnosti Stroygazmontazh (Strojgazmontaž), ktorá získala štátnu zákazku na vybudovanie mosta z Ruska do protiprávne anektovanej Krymskej autonómnej republiky, čím sa posilní jej integrácia do Ruskej federácie, a tak ďalej naruší územná celistvosť Ukrajiny.“
Ako zdôrazňuje Rada, žalobca nespochybňuje správnosť skutkových okolností uvedených v tomto odseku. Nepopiera ani to, že je majiteľom spoločnosti Strojgazmontaž, ani to, že táto spoločnosť získala verejnú zákazku na výstavbu mosta medzi Ruskom a Krymom. Dôkazy predložené Radou, ktoré predchádzajú prijatiu aktov z marca 2015, v každom prípade tieto konštatovania potvrdzujú.
Žalobca naopak spochybňuje záver uvedený vo štvrtom odseku druhého odôvodnenia, podľa ktorého výstavba uvedeného mosta konsoliduje integráciu Krymu do Ruskej federácie, a ohrozuje tak územnú celistvosť Ukrajiny.
V tejto súvislosti treba uviesť, ako to uvádza aj Rada, že v súčasnosti sa na Krym z Ruska nedá dostať pozemnou cestou, pričom most umožní toto priame spojenie a zjednoduší tak obchodnú výmenu medzi Ruskom a Krymom, a to nielen v oblasti tovaru a služieb, ale aj z vojenského hľadiska. Z toho vyplýva, že Rada mohla veľmi správne usudzovať, že vzhľadom na politický a vojenský vývoj v tejto oblasti, ktorý sa vyznačoval činnosťami Ruska, ktoré viedli k usporiadaniu údajného referenda o postavení Krymu a k následnému uznaniu výsledkov tohto referenda Ruskom a k protiprávnej anexii Krymu, by stavba uvedeného mosta konsolidovala integráciu Krymu do Ruska a ešte viac ohrozila územnú celistvosť Ukrajiny.
Súvislosti vyplývajúce z týchto činností Ruska predstavujú zásadnú zmenu, ktorá výstavbe dotknutého mosta dodáva úplne iný rozmer. Tvrdenie žalobcu, že výstavba mosta medzi Ruskom a Krymom sa plánovala už skôr, je tak úplne bezpredmetné.
Z toho vyplýva, že štvrtý odsek druhého odôvodnenia predstavuje správne uplatnenie prvého relevantného kritéria voči žalobcovi.
Aj keď podľa judikatúry uvedenej v bode 116 vyššie dôvodnosť jedného z dôvodov uvedených Radou stačí na to, aby sa odôvodnilo ponechanie mena žalobcu na dotknutých zoznamoch, pre úplnosť treba preskúmať aj jeho tvrdenia týkajúce sa dôvodu v piatom odseku druhého odôvodnenia.
Tento odsek znie:
„[Žalobca] je predsedom predstavenstva vydavateľstva Prosvescheniye (Osveta), ktoré realizovalo predovšetkým projekt ,Deťom Ruska: Adresa – Krym‘, verejnú kampaň, ktorej cieľom je presvedčiť krymské deti, že sú teraz ruskými občanmi žijúcimi v Rusku, a tým podporiť politiku ruskej vlády zameranú na začlenenie Krymu do Ruska.“
Žalobca nespochybňuje, že je predsedom predstavenstva tohto vydavateľstva, ale tvrdí, že činnosti vydavateľstva nemôžu viesť k domnienke, že podporuje integráciu Krymu do Ruska, a v tomto ohľade nezohrával žiadnu úlohu.
Po prvé treba pritom uviesť, ako to správne urobila aj Rada, že existenciu tohto projektu a jeho široký dosah, ktorý predstavuje viac než 2,5 milióna vydaných kníh, preukazuje niekoľko verejne dostupných dokumentov pochádzajúcich predovšetkým z internetových stránok Poradnej rady ministerstva školstva a vedy v údajnej krymskej vláde a vlastné stránky vydavateľstva Prosveščenije, ako aj vyhlásenie spoločnosti pre styk s verejnosťou AGT Communications, ktorá sa na dotknutej kampani podieľala. V tejto súvislosti treba uviesť, že Rada mala tieto dokumenty k dispozícii ešte pred prijatím aktov z marca 2015, ako to vyplýva aj z listu z 19. decembra 2014 (pozri bod 14 vyššie).
Dotknutý projekt spočíva, ako to už samotný názov naznačuje (To the Children of Russia: Address – Crimea), vo verejnej kampani, ktorej cieľom je presvedčiť krymské deti, že sú ruskými občanmi žijúcimi v Rusku. Podporuje teda politiku ruskej vlády, ktorej cieľom je integrovať Krym do Ruska.
Z dokumentov predložených Radou okrem iného vyplýva, že podľa spomínaného ministerstva školstva a vedy bol dotknutý projekt spustený „na pokyn ruského prezidenta“ a „v rámci prechodu Krymu a Sevastopola na ruské školské normy“. Rada sa oprela aj o dokument spoločnosti pre styk s verejnosťou AGT Communications, ktorá sa na uvedenej kampani podieľala, a z ktorého vyplýva, že príručky vydané vydavateľstvom Prosveščenije boli poskytnuté „v rámci prechodu krymského školského systému na ruské normy“ a že kampaň zahŕňala „súťaže v kreslení pre deti na tému ‚Žijeme v Rusku‘“.
Prvé tvrdenie žalobcu preto treba zamietnuť.
Po druhé treba zdôrazniť, že žalobca ako predseda predstavenstva vydavateľstva Prosveščenije nemohol nepoznať edičné smerovanie publikácií vydavateľstva, ktoré riadil. V tejto súvislosti treba uviesť, že vplyv a zodpovednosť, ktoré so sebou takáto funkcia nesie, nevyhnutne znamenajú účasť žalobcu na kampani vedenej touto spoločnosťou (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 15. novembra 2012, Rada/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, body
a
). Rada tak mohla oprávnene usudzovať, že žalobca z tohto dôvodu spĺňa prvé relevantné kritérium.
Druhé tvrdenie žalobcu preto treba takisto zamietnuť.
Z toho vyplýva, že piaty odsek druhého odôvodnenia predstavuje správne uplatnenie prvého relevantného kritéria na situáciu žalobcu.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že druhý žalobný dôvod nie je opodstatnený, pokiaľ ide o štvrtý a piaty odsek druhého odôvodnenia, zatiaľ čo, pokiaľ ide o prvé tri odseky, opodstatnený je. Za týchto okolností, v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 116 vyššie, tento žalobný dôvod neumožňuje žalobcovi dosiahnuť zrušenie ďalších napadnutých aktov.
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady ochrany údajov
Žalobca v podstate tvrdí, že tým, že Rada zverejnila všeobecné, bezdôvodné a nepresné obvinenia, ktoré vážne poškodili jeho dobré meno, a tým, že poukázala na jeho zapojenie do korupčných škandálov a protiprávneho konania, porušila zásady v oblasti ochrany osobných údajov, akú sú zakotvené v nariadení č. 45/2001. Spresňuje, že nové odôvodnenie týkajúce sa jeho osoby naznačuje protiprávne konanie z jeho strany, hoci Rada nepoužila výrazy „korupcia“ alebo „trestný čin“.
Rada okrem toho, že spochybňuje tvrdenia žalobcu z vecného hľadiska, dodáva, že údajne nepresné údaje týkajúce sa jeho účasti v spoločnosti Giprotransmost sa odstránili prijatím aktov z marca 2015. Keďže žalobca nevysvetlil, akým spôsobom by bolo možné jeho tvrdenie týkajúce sa tejto spoločnosti preniesť na nové žalobné dôvody, tento žalobný dôvod je neprípustný.
Po prvé treba vyhovieť námietke neprípustnosti, ktorú predložila Rada.
Žalobca totiž nevysvetľuje, ako by sa jeho tvrdenie týkajúce sa spoločnosti Giprotransmost dalo použiť na ďalšie napadnuté akty, v ktorých sa táto spoločnosť nespomína. Podmienky stanovené v článku 76 písm. d) rokovacieho poriadku, ktoré sa v podstate zhodujú s podmienkami v článku 44 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu z 2. mája 1991, preto nie sú splnené.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že na základe týchto dvoch ustanovení sa musia žalobné dôvody a tvrdenia predložené na podporu úpravy žaloby pod hrozbou neprípustnosti uvádzať dostatočne jasným a presným spôsobom, aby si žalovaný mohol pripraviť svoju obranu a Všeobecný súd mohol o návrhu rozhodnúť (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudky z 13. júna 2013, Versalis/Komisia,
C‑511/11 P
,
EU:C:2013:386
, bod
, a z 13. septembra 2013, Anbouba/Rada,
T‑592/11
, neuverejnený,
EU:T:2013:427
, bod
).
Po druhé tento žalobný dôvod je v každom prípade neúčinný. Ani za predpokladu, že Rada zaobchádzala s osobnými údajmi týkajúcimi sa účasti žalobcu v spoločnosti Giprotransmost spôsobom, ktorý je v rozpore s nariadením č. 45/2001, táto skutočnosť by totiž neviedla k zrušeniu ďalších napadnutých aktov. Pokiaľ by sa žalobcovi podarilo preukázať existenciu takého zaobchádzania, mohol by z dôvodu porušenia tohto naradenia naopak podať návrh na náhradu škody.
O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení práva na obranu a práva na účinnú súdnu ochranu
Žalobca vytýka Rade, že mu neumožnila prístup k dôkazom, na základe ktorých chcela odôvodniť ponechanie jeho mena na dotknutých zoznamoch, a že ho v tejto súvislosti nevypočula. Dodáva, že tvrdenia Rady o tom, že jeho spoločnosti boli zvýhodnené a získali lukratívne zákazky bez verejného obstarávania, sa objavili až v priebehu konania.
Rada tvrdenia žalobcu spochybňuje.
Treba pripomenúť, že základné právo na dodržiavanie práva na obranu počas konania pred prijatím obmedzujúceho opatrenia je výslovne zakotvené v článku 41 ods. 2 písm. a) Charty základných práv, ktorá má podľa článku 6 ods. 1 ZEÚ rovnakú právnu silu ako Zmluvy (pozri rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
a citovanú judikatúru).
Treba tiež uviesť, že podľa ustálenej judikatúry zásada účinnej súdnej ochrany predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorá vyplýva z ústavných tradícií spoločných všetkým členským štátom, je zakotvená v článkoch 6 a 13 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 a bola okrem toho potvrdená v článku 47 Charty základných práv (pozri rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
a citovanú judikatúru).
Okrem toho, podľa ustálenej judikatúry, predpokladom účinnosti súdneho preskúmania, ktoré sa musí týkať najmä zákonnosti dôvodov, na ktorých sa zakladá právomoc orgánu Únie zapísať meno fyzickej osoby alebo názvu právnickej osoby do zoznamu adresátov reštriktívnych opatrení prijatých týmto orgánom, je skutočnosť, že tento orgán má povinnosť oznámiť tieto dôvody dotknutej fyzickej alebo právnickej osobe v čo najširšej možnej miere, buď v okamihu, keď sa o tomto zapísaní rozhodne, alebo prinajmenšom čo najrýchlejšie po tom, čo sa o ňom rozhodlo, aby sa týmto adresátom umožnil výkon ich práva podať žalobu v stanovených lehotách (pozri rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
a citovanú judikatúru).
Dodržanie tejto povinnosti oznámiť uvedené dôvody je totiž nevyhnutné jednak na to, aby sa adresátom obmedzujúcich opatrení umožnilo brániť svoje práva za najlepších možných podmienok a rozhodnúť pri plnej znalosti veci, či je potrebné obrátiť sa na súd Únie, ako aj na to, aby sa súdu umožnilo v plnom rozsahu preskúmať zákonnosť dotknutého aktu Únie, čo je jeho úlohou podľa Zmluvy (pozri rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
a citovanú judikatúru).
V súlade s požiadavkami stanovenými touto judikatúrou pritom článok 3 ods. 2 a 3 rozhodnutia 2014/145 a článok 14 ods. 2 a 3 nariadenia č. 269/2014 stanovujú, že Rada oznámi dotknutej fyzickej alebo právnickej osobe, subjektu či orgánu svoje rozhodnutie, vrátane dôvodov ich zaradenia na zoznam, a to buď priamo, pokiaľ je známa ich adresa, alebo uverejnením oznámenia, čím im umožní sa k tejto záležitosti vyjadriť. Ak sa predložia pripomienky alebo zásadné nové dôkazy, Rada preskúma svoje rozhodnutie a dotknutú fyzickú alebo právnickú osobu, subjekt alebo orgán informuje.
Navyše treba pripomenúť, že po prvé z článku 6 tretieho odseku rozhodnutia 2014/145 vyplýva, že tieto rozhodnutia sú predmetom stáleho preskúmavania, a po druhé, že podľa článku 14 ods. 4 nariadenia č. 269/2014 sa k nemu pripojené zoznamy pravidelne preskúmavajú v pravidelných intervaloch, prinajmenšom každých dvanásť mesiacov.
V prejednávanej veci treba poznamenať, že v ďalších napadnutých aktoch bolo meno žalobcu ponechané na dotknutých zoznamoch s čiastočne odlišným odôvodnením, ako bolo odôvodnenie uvedené v aktoch z júla 2014.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa judikatúry síce Rada nebola povinná vypočuť žalobcu pred prvým zapísaním jeho mena, aby si reštriktívne opatrenia zachovali svoj účinok prekvapenia (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, body
až
a citovanú judikatúru), ale v zásade ho mala vypočuť pred rozhodnutím ponechať jeho meno na dotknutých zoznamoch. Právo byť vypočutý pred prijatím aktu, ktorým sa predlžujú reštriktívne opatrenia voči osobám, ktorých sa tieto opatrenia už dotýkali, však treba dodržať, ak Rada uviedla voči týmto osobám nové skutočnosti, a nie vtedy, ak je predĺženie v podstate založené na tých istých dôvodoch, ako sú dôvody, ktoré odôvodňovali prijatie pôvodného aktu, ktorým boli uložené predmetné reštriktívne opatrenia (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok zo 7. apríla 2016, Central Bank of Iran/Rada,
C‑266/15 P
,
EU:C:2016:208
, bod
).
Vzhľadom na to, že odôvodnenie týkajúce sa žalobcu v ďalších napadnutých aktoch bolo čiastočne zmenené, Rada bola povinná ho pred prijatím aktov z marca 2015 vypočuť.
Ako už bolo uvedené v bodoch 14 až 16 vyššie, Rada v tejto súvislosti zaslala v liste z 19. decembra 2014 advokátskej kancelárii zastupujúcej žalobcu v tejto veci nový návrh odôvodnenia, ktoré mala v úmysle prijať v súvislosti so zachovaním reštriktívnych opatrení voči nemu, a stanovila lehotu na predloženie vyjadrenia.
Tento návrh odôvodnenia (pozri bod 14 vyššie) sa s výnimkou štvrtého odseku v podstate zhodoval s druhým odôvodnením, ktoré bolo uvedené v aktoch z marca 2015. V uvedenom odseku sa naopak uvádza, že žalobca je skutočným vlastníkom spoločnosti Volgomost, ktorá kontroluje spoločnosť Giprotransmost. Pokiaľ ide o túto poslednú uvedenú spoločnosť, boli prevzaté úvahy z aktov z júla 2014.
Listom zo 14. januára 2015 žalobca predložil Rade pripomienky týkajúce sa okrem iného uvedeného návrhu odôvodnenia. Pri tejto príležitosti žalobca tvrdil, že dôvody boli príliš vágne a irelevantné vzhľadom na stanovené kritériá, aby sa reštriktívne opatrenia mohli týkať určitej osoby. Okrem iného poprel, že by bol skutočným majiteľom spoločnosti Volgomost, spochybnil dôkazy predložené Radou v tejto súvislosti a ďalej spochybnil, že by jeho úloha vo vydavateľstve Prosveščenije mohla odôvodniť jeho ponechanie na dotknutých zoznamoch.
Listom z 13. februára 2015 Rada informovala žalobcu o svojom zámere ponechať jeho meno na dotknutých zoznamoch na základe druhého odôvodnenia, ktoré prijala po vyjadreniach, ktoré jej žalobca predložil. Rada k svojmu listu predložila aj verejne prístupné dôkazy a vyzvala žalobcu, aby sa k tomuto novému odôvodneniu vyjadril najneskôr do 26. februára 2015.
Žalobca na túto výzvu nereagoval.
Predchádzajúci opis skutkového stavu umožňuje dospieť k záveru, že Rada si splnila svoje povinnosti, ktoré jej vyplývajú z judikatúry v súvislosti s dodržaním práv na obranu žalobcu v priebehu konania, ktoré viedlo k prijatiu aktov z marca 2015.
Okrem toho treba podotknúť, že je síce nesporné, že Rada mala k dispozícii adresu žalobcu, ktorá bola uvedená v žalobe, ktorou sa toto konanie začalo, ale skutočnosť, že sa obrátila na jeho zástupcov, neviedla k porušeniu práva na obranu.
Žalobca totiž ani netvrdí, že voľba Rady oznámiť návrh nového odôvodnenia, ktoré chcela voči nemu prijať, jeho advokátom, mala za následok porušenie jeho práv, ktoré by odôvodňovalo zrušenie aktov z marca 2015 v rozsahu, v akom sa ho týkajú (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
a citovanú judikatúru).
Pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu, že Rada sa o zvýhodňovaní jeho spoločností a neexistencii verejného obstarávania týkajúceho sa verejných zákaziek, ktoré jeho spoločnosti získali, zmienila až počas súdneho konania, treba uviesť, že návrhy odôvodnení, ktoré boli žalobcovi doručené, odkazujú na skutočnosť, že žalobca bol pri získaní týchto zákaziek zvýhodnený, a to z dôvodu svojich vzťahov s ruskými činiteľmi s rozhodovacou právomocou. Okrem toho žalobca vo svojom liste zo 14. januára 2015 svoje zvýhodňovanie spochybnil. Preto v tejto súvislosti nemôže namietať porušenie svojho práva na obranu.
Pokiaľ ide o akty zo septembra 2015 a z marca 2016, okrem toho, že žalobca neuvádza nijaké konkrétne tvrdenia, stačí uviesť, že odôvodnenie Rady neobsahovalo zmeny, takže nebola ani povinná žalobcu vopred vypočuť, v zmysle judikatúry uvedenej v bode 150 vyššie.
A napokon, pokiaľ ide o skutočnosť, ktorú žalobca tiež uvádzal, že Rada zamietla jeho žiadosť o vypočutie, treba konštatovať, že ani dotknutá právna úprava, ani všeobecná zásada dodržiavania práva na obranu nepriznávajú dotknutým osobám právo na takéto vypočutie (pozri rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
a citovanú judikatúru).
V dôsledku toho treba zamietnuť štvrtý žalobný dôvod v rozsahu, v akom podporuje závery smerujúce k zrušeniu ďalších napadnutých aktov.
O piatom žalobnom dôvode založenom na neodôvodnenom alebo neprimeranom porušení základných práv vrátane práva vlastniť majetok, práva na súkromný život a slobody podnikania
Žalobca tvrdí, že zapísanie a ponechanie jeho mena na dotknutých zoznamoch predstavuje neodôvodnené alebo neprimerané obmedzenie jeho základných práv, medzi ktoré patrí najmä právo vlastniť majetok, právo na súkromný život a sloboda podnikania. Dodáva, že Rada nevysvetlila, ako by zachovanie reštriktívnych opatrení, ktoré sa ho týkajú, mohlo vyvíjať tlak na ruských činiteľov s rozhodovacou právomocou zodpovedných za anexiu Krymu.
Rada tvrdenia žalobcu spochybňuje.
Treba pripomenúť, že právo vlastniť majetok je súčasťou všeobecných zásad práva Únie a je zakotvené v článku 17 Charty základných práv. Pokiaľ ide o právo na súkromný život, článok 7 Charty základných práv uznáva jeho rešpektovanie. Rovnako tak je v článku 16 tejto charty zakotvená sloboda podnikania.
V prejednávanej veci sú reštriktívne opatrenia týkajúce sa najmä žalobcu zaisťovacím opatrením, ktorého účelom nie je zbaviť dotknuté osoby vlastníckeho práva, práva na rešpektovanie ich súkromného života alebo slobody podnikania. Dotknuté opatrenia však nesporne prinášajú zásah do výkonu vlastníckeho práva a ovplyvňujú súkromný život a slobodu podnikania žalobcu (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 12. marca 2014, Al Assad/Rada,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, bod
a citovanú judikatúru).
Podľa ustálenej judikatúry pritom tieto základné práva nepožívajú v práve Únie absolútnu ochranu, ale musia sa zohľadniť vo vzťahu k ich funkcii v spoločnosti (pozri rozsudok z 12. marca 2014, Al Assad/Rada,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 52 ods. 1 Charty základných práv jednak „akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd uznaných v charte [základných práv] musí byť ustanovené zákonom a rešpektovať podstatu týchto práv a slobôd“ a jednak „za predpokladu dodržiavania zásady proporcionality možno tieto práva a slobody obmedziť len vtedy, ak je to nevyhnutné a skutočne to zodpovedá cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Úniou, alebo ak je to potrebné na ochranu práv a slobôd iných“.
Na to, aby bolo obmedzenie výkonu dotknutých základných práv v súlade s právom Únie, v každom prípade musí zodpovedať trom podmienkam (rozsudok z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, bod
).
Po prvé obmedzenie musí stanoviť zákon. Inými slovami opatrenie, o ktoré ide, musí mať právny základ (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, bod
a citovanú judikatúru).
Po druhé obmedzenie musí sledovať cieľ všeobecného záujmu uznaný ako taký Úniou (rozsudok z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, bod
).
Po tretie obmedzenie nesmie byť neprimerané. Na jednej strane musí byť potrebné a primerané sledovanému cieľu. Na druhej strane nesmie byť dotknutá „podstata“, teda obsah dotknutého práva alebo slobody (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci boli tieto tri podmienky splnené.
Po prvé dotknuté reštriktívne opatrenia, ktoré pre žalobcu vyplývajú z ďalších napadnutých aktov, totiž boli „stanovené zákonom“, pretože boli prijaté v právnych aktoch, ktoré majú všeobecnú pôsobnosť a majú jasný právny základ v práve Únie, ako aj dostatočné odôvodnenie, čo sa týka ich pôsobnosti a dôvodov ich uplatnenia na žalobcu (pozri body 103 až 110 vyššie) (pozri analogicky rozsudok z 5. novembra 2014, Mayaleh/Rada,
T‑307/12 a T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, bod
a citovanú judikatúru). Okrem toho v rámci preskúmania druhého žalobného dôvodu sa preukázalo, že toto odôvodnenie aj napriek určitým chybám, umožňuje prijať záver, že Rada legitímne mohla ponechať meno žalobcu na dotknutých zoznamoch (pozri body 115 až 134 vyššie).
Po druhé dotknuté reštriktívne opatrenia majú vytvoriť tlak na ruské orgány, aby ukončili svoje činnosti a politiky, ktoré destabilizujú Ukrajinu. Ide pritom o jeden z cieľov, ktorý patrí medzi ciele sledované v rámci spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (SZBP) a uvedené v článku 21 ods. 2 písm. b) a c) ZEÚ, akými sú upevňovanie a podpora demokracie, právneho štátu, ľudských práv, zásad medzinárodného práva, zachovávanie mieru, predchádzanie konfliktom a posilňovanie medzinárodnej bezpečnosti a ochrana civilného obyvateľstva.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že 27. marca 2014 prijalo Valné zhromaždenie Organizácie Spojených národov rezolúciu 68/262 nazvanú „Územná celistvosť Ukrajiny“, prostredníctvom ktorej bola pripomenutá povinnosť, ktorú majú všetky štáty na základe článku 2 Charty OSN, konkrétne vyvarovať sa v rámci svojich medzinárodných vzťahov hrozby silou alebo použitia sily proti územnej celistvosti alebo politickej nezávislosti ktoréhokoľvek štátu a riešiť svoje medzinárodné spory pokojnými prostriedkami. Táto rezolúcia ocenila neutíchajúcu snahu predovšetkým medzinárodných a regionálnych organizácií o upokojenie situácie na Ukrajine. Vo výroku tejto rezolúcie Valné zhromaždenie okrem iného zopakovalo význam zvrchovanosti, politickej nezávislosti, jednotnosti a územnej celistvosti Ukrajiny v rámci jej medzinárodne uznávaných hraníc a vyzvalo všetky strany na okamžité nájdenie mierového riešenia situácie na Ukrajine, zdržanlivosť, zdržanie sa akýchkoľvek jednostranných krokov vedúcich k zvyšovaniu napätia a na plné zapojenie sa do medzinárodných snáh o vyriešenie situácie.
Po tretie, pokiaľ ide o zásadu proporcionality, treba pripomenúť, že ako všeobecná zásada práva Únie vyžaduje, aby akty inštitúcií Únie neprekračovali hranice toho, čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie cieľov sledovaných predmetnou právnou úpravou. Preto ak sa ponúka výber medzi viacerými primeranými opatreniami, treba sa prikloniť k najmenej obmedzujúcemu opatreniu a spôsobené zásahy nesmú byť neprimerané vo vzťahu k sledovaným cieľom (pozri rozsudok z 27. februára 2014, Ezz a i./Rada,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti judikatúra spresňuje, že pokiaľ ide o súdne preskúmanie dodržiavania zásady proporcionality, normotvorcovi Únie je potrebné priznať široký rozsah voľnej úvahy v oblastiach, v ktorých sa z jeho strany predpokladajú rozhodnutia politického, ekonomického alebo sociálneho charakteru a v rámci ktorých má vykonať komplexné posúdenia. Zákonnosť takého opatrenia tak môže ovplyvniť len zjavná neprimeranosť opatrenia prijatého v týchto oblastiach vo vzťahu k cieľu, ktorý príslušná inštitúcia zamýšľa sledovať (pozri rozsudok z 28. novembra 2013, Rada/Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C‑348/12 P
,
EU:C:2013:776
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci nie sú vzhľadom na význam cieľov sledovaných dotknutými reštriktívnymi opatreniami negatívne dôsledky vyplývajúce z ich uplatnenia voči žalobcovi zjavne neprimerané (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudky zo 14. októbra 2009, Bank Melli Iran/Rada,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, bod
, a z 12. marca 2014, Al Assad/Rada,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, bod
).
Platí to o to viac v situácii, keď sa v rámci druhého žalobného dôvodu preukázalo, že reštriktívne opatrenia týkajúce sa žalobcu boli v ďalších napadnutých právnych aktoch zachované z toho dôvodu, že jeho situácia umožňovala usudzovať, že spĺňa podmienky pre uplatnenie prvého relevantného kritéria, keďže patril medzi osoby, ktoré boli zodpovedné za činnosti alebo politiky, ktoré narúšali alebo ohrozovali územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny, alebo jej stabilitu, či bezpečnosť.
Pokiaľ ide o nevyhnutnosť predmetných opatrení, treba uviesť, že alternatívne a menej obmedzujúce opatrenia, ako je systém predchádzajúceho povolenia alebo povinnosť odôvodniť
a posteriori
použitie vyplatených finančných prostriedkov, neumožňujú tak účinne dosiahnuť sledované ciele, konkrétne, vyvinutie tlaku na ruských činiteľov s rozhodovacou právomocou zodpovedných za situáciu na Ukrajine, najmä vzhľadom na možnosť obchádzať uložené obmedzenia (pozri analogicky rozsudok z 12. marca 2014, Al Assad/Rada,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, bod
a citovanú judikatúru).
Okrem toho treba pripomenúť, že článok 2 ods. 3 a 4 rozhodnutia 2014/145 a článok 4 ods. 1, článok 5 ods. 1 a článok 6 ods. 1 nariadenia č. 269/2014 stanovujú možnosť jednak povoliť používanie zmrazených finančných prostriedkov na pokrytie základných potrieb alebo na splnenie si určitých záväzkov, a jednak poskytnúť osobitné povolenia umožňujúce uvoľniť zmrazenie finančných prostriedkov, iných finančných aktív alebo iných hospodárskych zdrojov.
Rovnako tak podľa článku 1 ods. 6 rozhodnutia 2014/145 môže príslušný orgán členského štátu povoliť vstup dotknutých osôb na svoje územie predovšetkým z naliehavých humanitárnych dôvodov.
Napokon zapísanie mena žalobcu na dotknuté zoznamy nemožno považovať za neprimerané z dôvodu údajnej potenciálne neobmedzenej povahy. Tieto zoznamy totiž podliehajú pravidelnému preskúmaniu, aby sa zabezpečilo, že osoby a subjekty, ktoré už nespĺňajú kritériá na to, aby tam boli uvedené, sa z nich vyškrtnú (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 12. marca 2014, Al Assad/Rada,
T‑202/12
,
EU:T:2014:113
, bod
a citovanú judikatúru).
Z toho vyplýva, že obmedzenia základných práv žalobcu, ktoré vyplývajú z dotknutých reštriktívnych opatrení, nie sú neprimerané a nemôžu mať za následok zrušenie ďalších napadnutých aktov.
Tento žalobný dôvod sa teda musí zamietnuť.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba zrušiť akty z júla 2014, v rozsahu, v akom sa týkajú žalobcu, a zamietnuť žalobu v zostávajúcej časti. Za týchto okolností nie je potrebné rozhodnúť o časti žalobného návrhu, ktorý Rada predložila subsidiárne (pozri bod 42 poslednú zarážku vyššie), keďže nie je potrebné zrušiť vykonávacie nariadenie 2016/353 v rozsahu, v akom sa týka žalobcu.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 3 rokovacieho poriadku, ak mali účastníci konania úspech len v časti predmetu konania, každý z nich znáša svoje vlastné trovy konania. V prejednávanej veci treba vyhovieť žalobným návrhom žalobcu, pokiaľ ide o zrušenie aktov z júla 2014, ale treba ich zamietnuť, pokiaľ ide o ďalšie napadnuté akty, takže treba rozhodnúť, že každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata komora),
rozhodol a vyhlásil:

1)
Rozhodnutie Rady 2014/145/SZBP zo 17. marca 2014 o reštriktívnych opatreniach vzhľadom na konanie, ktorým sa narúša alebo ohrozuje územná celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny, zmenené a doplnené rozhodnutím Rady 2014/508/SZBP z 30. júla 2014, a nariadenie Rady (EÚ) č. 269/2014 zo 17. marca 2014 o reštriktívnych opatreniach vzhľadom na konanie narúšajúce alebo ohrozujúce územnú celistvosť, zvrchovanosť a nezávislosť Ukrajiny, vykonané vykonávacím nariadením Rady (EÚ) č. 826/2014 z 30. júla 2014, sa zrušujú v rozsahu, v akom sa týkajú Arkadija Romanoviča Rotenberga.

2)
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

3)
Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

Berardis
Tomljenović
Spielmann
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 30. novembra 2016.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.