CELEX: 62018CJ0737
Apellatsioonkaebus
Euroopa Põllumajanduse Tagatisfond (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfond (EAFRD)
Kulutused, mida Euroopa Liit ei rahasta
Portugali Vabariigi tehtud kulutused

Oma apellatsioonkaebuses palub Portugali Vabariik tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Portugal vs. komisjon (
T‑463/16
, ei avaldata, edaspidi vaidlustatud kohtuotsus,
EU:T:2018:606
), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, milles ta palus tühistada komisjoni 20. juuni 2016. aasta rakendusotsuse (EL) 2016/1059, mille kohaselt Euroopa Liidu rahastamine ei kata teatavaid kulutusi, mida liikmesriigid on kandnud Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondi (EAGF) ja Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondi (EAFRD) raames (
ELT 2016, L 173, lk 59
), osas, milles see otsus teda puudutab (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
Õiguslik raamistik
Nõukogu 19. jaanuari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 73/2009, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, muudetakse määruseid (EÜ) nr 1290/2005, (EÜ) nr 247/2006, (EÜ) nr 378/2007 ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1782/2003 (
ELT 2009, L 30, lk 16
), artiklis 24 „Toetuste vähendamine ja selle saajate hulgast väljaarvamine nõuetele vastavuse eeskirjade rikkumise korral“ on sätestatud:
„1.   Artiklis 23 osutatud vähendamiste ja väljaarvamiste üksikasjalikud eeskirjad sätestatakse artikli 141 lõikes 2 osutatud korras. Sellega seoses võetakse arvesse tuvastatud rikkumiste tõsidust, ulatust, püsivust ja korduvust ning käesoleva artikli lõigetes 2, 3 ja 4 sätestatud kriteeriume.
2.   Hooletuse korral ei ole vähendamine suurem kui 5% ja korduva rikkumise korral suurem kui 15%.
Nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel võivad liikmesriigid otsustada, et vähendamist ei kohaldata, kui rikkumist võib selle tõsidust, ulatust ja püsivust arvestades käsitada väiksema rikkumisena. Rikkumisi, mis kujutavad otsest ohtu rahva- või loomatervisele, ei käsitata siiski väiksemate rikkumistena.
Kui põllumajandustootja ei ole võtnud koheseid parandusmeetmeid, kõrvaldades sellega avastatud rikkumise, võtab pädev asutus nõutavaid meetmeid, mis võivad vajaduse korral piirduda ametliku kontrolliga, selle tagamiseks, et põllumajandustootja lõpetaks asjaomase tuvastatud rikkumise. Põllumajandustootjat teavitatakse tuvastatud väiksematest rikkumistest ja parandusmeetmete võtmise kohustusest.
3.   Tahtliku rikkumise korral ei tohi vähendusprotsent olla põhimõtteliselt alla 20% ning ülemmääraks võib olla täielik väljaarvamine ühest või mitmest toetuskavast ning seda võib kohaldada ühe või mitme kalendriaasta jooksul.
4.   Mingil juhul ei ole vähendamiste või väljaarvamiste kogusumma ühel kalendriaastal suurem kui artikli 23 lõikes 1 osutatud kogusumma.“
Komisjoni 30. novembri 2009. aasta määruse (EÜ) nr 1122/2009, millega kehtestatakse määruse (EÜ) nr 73/2009 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses põllumajandustootjate otsetoetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega, ümbersuunamisega ning ühtse haldus- ja kontrollisüsteemiga ning määruse (EÜ) nr 1234/2007 üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses veinisektori toetuskavade alusel makstavate toetuste nõuetele vastavusega (
ELT 2009, L 316, lk 65
) artikkel 50 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Pädev kontrolliasutus, võttes arvesse standardeid ja nõudeid, mille eest ta vastutab, kontrollib kohapeal vähemalt 1% kõigist põllumajandustootjatest, kes on esitanud määruse […] nr 73/2009 artikli 2 lõike d tähenduses toetusetaotluse otsetoetuskavade alusel, mille eest kõnealune pädev asutus vastutab. Võttes arvesse standardeid ja nõudeid, mille eest ta vastutab, kontrollib pädev kontrolliasutus ka vähemalt 1% kõigist põllumajandustootjatest, kelle suhtes asjaomasel kalendriaastal kohaldatakse [nõukogu 22. oktoobri 2007. aasta] määruse (EÜ) nr 1234/2007 [millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus) (
ELT 2007, L 299, lk 1
)] artiklite 85t ja 103z alusel nõuetele vastavuse kohustusi, mille täitmise eest kõnealune pädev kontrolliasutus vastutab.
Esimeses lõigus osutatud kontrolli miinimummäär on võimalik saavutada iga pädeva kontrolliasutuse tasandil või õigusakti või standardi tasandil või õigusaktide või standardite kogumi tasandil. Juhul kui kontrolli ei tee artiklis 48 sätestatud makseasutused, on võimalik saavutada kõnealune kontrolli miinimummäär iga makseasutuse tasandil.
Kui õigusaktide ja standardite suhtes kohaldatavates õigusaktides on juba kontrolli miinimummäärad kindlaks määratud, kohaldatakse neid määrasid selles ulatuses esimeses lõigus nimetatud miinimummäära asemel. Teise võimalusena võivad liikmesriigid otsustada, et kõikidest rikkumistest, mis on avastatud õigusaktide ja standardite suhtes kohaldatavate õigusaktidega ettenähtud kohapealse kontrolli käigus, mis tehakse väljaspool esimeses lõigus osutatud valimit, teatatakse pädevale kontrolliasutusele, kes vastutab asjaomase õigusakti või standardi eest ja teeb järelkontrolli. Kohaldatakse käesoleva jaotise sätteid.
[…]
3.   Kui kohapealse kontrolli käigus peaks avastatama oluline rikkumisaste, suurendatakse järgmisel kontrolliperioodil asjaomase õigusakti või standardi suhtes tehtavate kohapealsete kontrollide arvu. Ühe õigusakti piires võib pädev kontrolliasutus uutes kohapealsetes kontrollides piirduda kõige sagedamini rikutavate nõuete täitmise kontrollimisega.“
Määruse artikli 54 lõikes 1 on täpsustatud:
„Iga käesoleva peatüki alusel tehtava kohapealse kontrolli kohta, olenemata sellest, kas asjaomane põllumajandustootja valiti kohapealseks kontrolliks kooskõlas artikliga 51 või pädevale asutusele muul viisil teatavaks saanud rikkumise järelkontrollina, koostab pädev kontrolliasutus protokolli.
Protokoll koosneb järgmistest osadest:
[…]
c)
[…]
Kui kõnealuse nõude või standardiga seoses on sätestatud võimalus rikkumist mitte edasi käsitleda, tehakse protokolli vastav märge. Sama kehtib juhul, kui liikmesriik võimaldab ajavahemiku uute ühenduse standarditega vastavusse viimiseks, nagu on viidatud [nõukogu 20. septembri 2005. aasta] määruse (EÜ) nr 1698/2005 [Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta (
ELT 2005, L 277, lk 1
)] artikli 26 lõikes 1, või, nagu nimetatud artiklis viidatud, võimaldab noortele põllumajandustootjatele ajavahemiku olemasolevate ühenduse standarditega vastavusse viimiseks.“
Nimetatud määruse artikli 71 lõikes 1 on ette nähtud:
„Ilma et see piiraks artikli 77 kohaldamist, kohaldatakse vähendamist juhul, kui kindlakstehtud rikkumine tuleneb põllumajandustootja hooletusest. Vähendamine ulatub üldjuhul 3%‑ni artikli 70 lõikes 8 viidatud kogusummast.
Makseasutus võib pädeva kontrolliasutuse poolt protokolli hindamisosas esitatud hinnangu alusel kooskõlas artikli 54 lõike 1 punktiga c siiski otsustada, kas vähendada seda protsenti 1%‑ni või suurendada seda 5%‑ni sellest kogusummast või artikli 54 lõike 1 punkti c teises lõigus viidatud juhtudel vähendamisi mitte kohaldada.“
Nõukogu 21. juuni 2005. aasta määruse (EÜ) nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (
ELT 2005, L 209, lk 1
) artikli 31 lõikes 2 oli sätestatud:
„Komisjon hindab välja jäetavaid summasid, tuvastatud mittevastavuse raskusastme alusel. Komisjon võtab arvesse rikkumise laadi ja raskusastet ning ühendusele tekitatud rahalist kahju.“
Komisjoni 9. juuni 2006. aasta dokumendi AGRI-2005-64043 punkt 2 „Teatis, milles komisjon annab teada, kuidas ta kavatseb EAGFi tagatisrahastu nõuetele vastavuse menetluses käsitleda puudusi liikmesriikide rakendatud nõuetele vastavuse kontrolli süsteemis“, on sõnastatud:
„Kuni tänaseni kasutati dokumenti VI/5330/97 peamiselt selliste kulude kandmisest keeldumise kontekstis, mis tulenevad taotlustest, mida ei tunnistatud toetuskõlblikuks. Isegi kui [nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001 (
ELT 2003, L 270, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/40, lk 269)] III lisas esitatud nõuete ja sama määruse IV lisas esitatud standardite järgimine ei kujuta endast toetuskõlblikkuse tingimust (vt sama määruse artikkel 24), vaid karistuste määramise lähtepunkti, tuleb mõlemat liiki puuduste puhul kohaldada ühtset meetodit. Nagu komisjon on teatanud (vt eesistujariigi 18. juuni 2003. aasta lõpliku kompromissi I lisa C osa) kohaldatakse [nõukogu 17. mai 1999. aasta] määruses (EÜ) nr 1258/1999 [ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (
ELT 1999, L 160, lk 103
)] kehtestatud raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise põhieeskirju nõuetele vastavuse suhtes. Finantskorrektsioonid peavad seega olema proportsionaalsed fondi võetud riskiga, võttes arvesse asjaolu, et nõuetele vastavuse valdkonna standardid ei kujuta endast toetuskõlblikkuse eeskirja, vaid on karistuste määramise aluseks. Seega ei hinnata fondi riski põhimõtteliselt lähtudes toetuskõlbmatute kulude riskist, vaid ka rahalise kahju riskist, mis on tingitud sanktsioonide rakendamata jätmisest.
[…]
Nagu on praegu ette nähtud dokumendis VI/5330/97, tuleb korrektsioonimäära kohaldada sellele osale rahalistest vahenditest, millest tehtud kulutused kujutavad endast riski. Nõuetele vastavuse kontekstis tähendab see, et kui tulemused tehakse kindlaks pädeva kontrolliasutuse (spetsiaalne kontrolliasutus või makseasutus) suhtes, tuleb põllumajandustootjatele, keda see asutus peab kontrollima ja kes on puuduste eest vastutavad, makstava toetuse kogusummale kohaldada korrektsiooni. Seda korrektsiooni kohaldatakse karistuste tasemel, mis oleksid määratud, kui kontroll oleks läbi viidud vastavalt soovitatud standarditele.
[…]“.
Selle dokumendi punktis 3.2.1 on järgmine lõik:
„Summa, millele punktis 3.1 määratletud korrektsioonimäära tuleb kohaldada, on põhimõtteliselt hinnanguliselt 10% toetuste kogusummast, mis on antud tootjatele, kelle kohta kehtib nõuetele vastavuse kohustus. Seda 10% peetakse representatiivseks, arvestades, et kontrollisüsteemis ja piisavate karistuste süsteemis tõuseb kohaldatavate karistuste tase korduvate rikkumiste (mille eest karistus võib ulatuda 15%‑ni) tuvastamise tõttu või tahtliku rikkumise (mille eest on karistus on vähemalt 20% otsetoetuste kogusummast) ja mis võib kaasa tuua väljaarvamise ühest või mitmest toetuskavast jooksval ja järgmisel aastal.“
Vaidluse taust
Vaidluse tausta on Üldkohus esitanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–10 ja käesoleva menetluse vajadustest lähtudes võib selle kokku võtta järgmiselt.
Komisjon viis 15.–19. oktoobril 2012 läbi uurimise selle kohta, kas Portugali Vabariik kohaldab nõuetele vastavuse eeskirju õigesti.
Komisjon edastas 17. jaanuari 2013. aasta kirjas Portugali Vabariigile oma sedastused, milles ta rõhutas, et teatavad kulutused ei ole tehtud kooskõlas liidu õigusega. Portugali Vabariik vastas nendele sedastustele 30. aprilli 2013. aasta kirjaga.
Komisjon kutsus 14. novembri 2013. aasta kirjas Portugali ametiasutused kahepoolsele kohtumisele, mis toimus 19. veebruaril 2014 ja mille protokolli komisjon edastas Portugali ametiasutustele 26. mail 2014.
Komisjon edastas 26. märtsil 2015 Portugali Vabariigile oma järeldused. Komisjon jäi järeldustes oma seisukoha juurde, et nõuetele vastavuse süsteemi kohaldamine aastatel 2010–2012 ei olnud liidu õigusnormidega kooskõlas, ning tegi ettepaneku jätta liidu rahastamisest välja 9533418,92 euro suurune summa.
7. mai 2015. aasta kirjas taotles Portugali Vabariik lepitusorgani menetluse algatamist. 14. oktoobril 2015 jõudis lepitusorgan järeldusele, et kahe poole seisukohti ei ole võimalik kokku sobitada.
14. detsembri 2015. aasta kirjaga edastas komisjon Portugali ametiasutustele oma lõpliku seisukoha.
Komisjon tegi 20. mai 2016. aasta kokkuvõtvas aruandes kokkuvõtte nende finantskorrektsioonide põhjuste kohta, mis tehti vastavuse kontrolli käigus läbi viidud kontrolli tulemusena.
Komisjon jättis vaidlusaluse otsusega liidu rahastamisest välja 8984891,60 euro suuruse summa, mis vastab Portugali Vabariigi poolt seoses nõuetele vastavusega eelarveaastatel 2010–2012 deklareeritud kulutustele.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Portugali Vabariik esitas 22. augustil 2016 Üldkohtu kantseleisse hagiavalduse, milles palus vaidlusalune otsus tühistada.
Portugali Vabariik esitas oma hagi põhjendamiseks kuus väidet:
–
esimese väite kohaselt on põhjendus puudulik ning rikutud on komisjoni 21. juuni 2006. aasta määruse (EÜ) nr 885/2006, millega nähakse ette määruse nr 1290/2005 kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad seoses makseasutuste ja teiste organite akrediteerimise ning EAGFi ja EAFRD raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmisega (
ELT 2006, L 171, lk 90
), artiklit 11;
–
teise väite kohaselt on rikutud määruse nr 73/2009 artiklit 24 ning määruse nr 1122/2009 artikli 54 lõike 1 teise lõigu punkti c ja artiklit 71;
–
kolmanda väite kohaselt on rikutud määruse nr 1122/2009 artikleid 26 ja 53;
–
neljanda väite kohaselt on põhjendus puudulik;
–
viienda väite kohaselt on rikutud
ne bis in idem
põhimõtet, ja
–
kuuenda väite kohaselt on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet ning määruse nr 1290/2005 artiklit 31.
Üldkohus lükkas põhjendamatuse tõttu tagasi esimese väite teise kuni seitsmenda väiteosa ning ka viienda ja kuuenda väite.
Üldkohus lükkas veel tagasi esimese väite esimese ja kaheksanda väiteosa ning teise kuni neljanda väite tulemusetuse tõttu.
Sellest tulenevalt jättis Üldkohus hagi rahuldamata.
Poolte nõuded Euroopa Kohtus
Portugali Vabariik palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
tühistada vaidlusalune otsus, ja
–
mõista kõik menetluskulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata, ja
–
mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.
Apellatsioonkaebus
Apellant esitab apellatsioonkaebuses kaks väidet. Esimese väite kohaselt rikkus Üldkohus esimeses kohtuastmes esitatud teise väite hindamisel õigusnormi, kui ta esitas vaidlustatud kohtuotsuses vastuolulised põhjendused, ning eiras õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtet. Teise väite kohaselt rikkus Üldkohus esimeses kohtuastmes esitatud kuuenda väite hindamisel õigusnormi, kui ta esitas vaidlustatud kohtuotsuses vastuolulised põhjendused ning eiras proportsionaalsuse põhimõtet.
Enne apellatsioonkaebuse esimese väite hindamist tuleb analüüsida teist väidet.
Teine väide
Poolte argumendid
Portugali Vabariik põhjendab oma teist väidet, jagades selle kahte väiteosasse.
Esiteks heidab see liikmesriik Üldkohtule ette, et lükates tagasi talle esitatud kuuenda väite vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50 ja 51, rikkus Üldkohus õigusnormi ja esitas vastuolulise põhjenduse.
Siinjuures märgib Portugali Vabariik, et dokumendi AGRI-2005-64043 punktist 2 tulenevalt ei kujuta nõuetele vastavuse eeskirjad endast toetuskõlblikkuse eeskirju, vaid on alus karistuste kindlaksmääramiseks. Lisaks näeb määruse nr 1122/2009 artikkel 50 ette nõuetele vastavuse kontrolli kohustusliku maksimaalse määra. Selle liikmesriigi sõnul tuleneb sellest, et fondide riski tuleb hinnata rahalise kahju riski alusel, mis tuleneb vähendamiste või väljaarvamiste kohaldamata jätmisest, ning et kohaldatud finantskorrektsiooni arvutamise alus ei ole mitte nende toetusesaajate koguarv, kelle suhtes kohaldatakse nõuetele vastavust, vaid ainult toetusesaajate arv, mis vastab kontrollimäärale, kuna ainult nendele saab kohaldada karistusi.
Isegi kui Üldkohus tunnistas selgelt erinevust nõuetele vastavuse eeskirjade ja toetuskõlblikkuse eeskirjade vahel vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41, ajas ta need õigusnormid seejärel omavahel segamini selle kohtuotsuse punktides 46 ja 47, võimaldades komisjonil kohaldada kindla määraga korrektsiooni kõikidele toetusesaajatele, kes on hõlmatud nõuetele vastavuse süsteemiga. Üldkohus on seega oma otsuses esitanud vastuolulise põhjenduse. Lisaks kohaldas Üldkohus vääralt toetuskõlblikkuse eeskirju, kuigi käesolev kohtuasi puudutab nõuetele vastavust, ning eiras viimati nimetatu eripära.
Nii toimides rikkus Üldkohus ka õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, ning dokumendi AGRI-2005-64043 punkti 2 lõigetes 1 ja 6, määruse nr 1122/2009 artiklis 50 ja komisjoni töödokumendis DS/2010/29 REV ette nähtud eeskirju. Kuigi esimesest neist dokumentidest ja määruse nr 1122/2009 artiklist 50 lähtudes saab kindla määraga korrektsiooni kohaldada ainult kuni 1% nõuetele vastavuse süsteemis toetusesaajatest, laiendas Üldkohus seda kõigile toetusesaajatele. Lisaks nähtub teisest dokumendist nende dokumentide seas, mida komisjon eiras vaidlusalust otsust vastu võttes, et isegi ebatäiusliku kontrollisüsteemi raames on maksimaalne määr 20% kõigist põllumajandustootjatest.
Teiseks väidab Portugali Vabariik, et Üldkohus rikkus proportsionaalsuse põhimõtet ja rikkus õigusnormi, kui ta järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43, et risk fondidele ei saa piirduda kontrollvalimiga. Korrektsioonide eesmärk ei ole mitte asjaomase liikmesriigi karistamine, vaid võimaliku varalise kahju hüvitamine niivõrd kui see on võimalik. Seega, nagu nähtub esimese väiteosa raames esitatud argumentidest, oli liidu jaoks tekkinud tegelik rahaline kahju üle hinnatud ja määratud karistus viis korda suurem, kui see oleks pidanud olema.
Selles kontekstis leiab Portugali Vabariik veel, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta tugines vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 dokumendile VI/5330/97 ja lähtus selles sisalduvatest kriteeriumidest. See dokument oli koostatud kuupäeval, mil nõuetele vastavuse eeskirju ei olnud veel vastu võetud.
Komisjon vaidlustab nende argumentide põhjendatuse.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et Euroopa Kohtu kodukorra artikli 170 lõike 1 kohaselt ei või apellatsioonkaebuses muuta Üldkohtu menetluses olnud hagi eset. Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses on piiratud Üldkohtus arutatud väidetele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega. Pool ei saa seega esitada esimest korda Euroopa Kohtus väidet, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, kuna see võimaldaks tal Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuasja ulatust Euroopa Kohtus, kellel on apellatsioonimenetluses piiratud pädevus (12. juuli 2018. aasta kohtumäärus Acquafarm vs. komisjon,
C‑40/18 P
, ei avaldata,
EU:C:2018:566
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb märkida, et argument, mis puudutab töödokumendi DS/2010/29 mittejärgimist, põhineb väidetel, et komisjon eiras vastuolus õiguspärase ootuse põhimõttega töödokumendi ettekirjutusi. Portugali Vabariik ei tõstatanud sellist eiramise küsimust esimeses kohtuastmes esitatud hagis. Järelikult on kõnealune argument ilmselgelt vastuvõetamatu.
Esimese võimalusena tuleb märkida, et oma teise väite kahes osas, mida tuleb analüüsida koos, vaidlustab Portugali Vabariik esimeses kohtuastmes esitatud kuuenda väite tagasilükkamise Üldkohtu poolt, põhjendusel, et sellega rikuti õigusnormi, põhjendused olid vastuolulised ja rikuti proportsionaalsuse põhimõtet. Sisuliselt väidab see liikmesriik, et vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus, ei pidanud kohaldatud kindla määraga korrektsiooni arvutamise aluse moodustama mitte nõuetele vastavusega hõlmatud toetusesaajate koguarv, vaid kontrollitavate toetusesaajate arv, kuna ainult nende suhtes võidakse karistusi kohaldada.
Sellega seoses tuleb märkida, et Üldkohus põhjendas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 51 esimeses kohtuastmes esitatud kuuenda väite tagasilükkamist selle kohtuotsuse punktides 41–50 esitatud arutluskäiguga.
Selle kohta tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41, et pooled on ühel meelel selles, et nõuetele vastavuse küsimustes ei hinnata riski fondidele põhimõtteliselt toetuskõlbmatute kulutuste alusel, vaid lähtudes sanktsioonide kohaldamata jätmisest tuleneva rahalise kahju riskist. Lisaks märkis Üldkohus, et põhimõtteliselt, kui kontrolli käigus tuvastatakse, et põllumajandustootja ei järginud nõuetele vastavuse nõudeid, kohaldatakse individuaalseid karistusi määruste nr 73/2009 ja nr 1122/2009 sätteid arvestades.
Esiteks analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42–46 Portugali Vabariigi argumenti, et toetuste vähendamist ja toetusesaajate seast välistamist võib kohaldada ainult kontrollitavate põllumajandusettevõte suhtes, ja lükkas selle kohtuotsuse punktis 47 tagasi. Nii leidis Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktides 42 ja 43, et kuigi fondidele tekkiv risk vastab põhimõtteliselt karistustele, mida ei kohaldatud nõuetele vastavuse tingimuste täitmata jätmise eest, ja et see risk piirdub põhimõtteliselt kontrollvalimiga, mis on määratletud määruse nr 1122/2009 artiklites 50 ja 51, kehtib see siiski üksnes juhul, kui liikmesriigi kehtestatud nõuetele vastavuse kontrolli süsteem on tõhus. Seevastu juhul, kui kontrollisüsteem on puudulik, ei saa riik tagada määrustega nr 73/2009 ja nr 1122/2009 kehtestatud eeskirjade kontrollimist ja järgimist, ning seega ei ole võimalik olla kindel, et nimetatud risk on piiratud kontrollvalimiga.
Sellega seoses märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 44 näiteks, et puudulik süsteem teeb võimatuks mittevastavuse olulise rikkumisastme tuvastamise ega võimalda seega kohaldada määruse nr 1122/2009 artikli 50 lõiget 3, mille kohaselt tuleb juhul, kui avastatakse oluline rikkumisaste, suurendada järgmisel kontrollperioodil kohapealsete kontrollide arvu.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 45 rõhutas Üldkohus, et just selle juhtumi arvesse võtmiseks on komisjon dokumendis AGRI-2005-64043 ette näinud, et risk fondidele võib ulatuda kaugemale kontrollitavate põllumajandustootjate ringist. Nimetatud kohtuotsuse punktis 46 osundas Üldkohus suurt osa selle dokumendi punktist 2.
Teiseks lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 48–50 tagasi Portugali Vabariigi argumendi, et arvestades määruse nr 1122/2009 artikli 71 lõikes 4 ette nähtud määra, on vaidlustatud finantskorrektsiooni kohaldamine vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega ja määruse nr 1290/2005 artikli 31 lõikega 2. Ta tõdes sellega seoses, et esimene neist sätetest ei mõjuta korrektsiooni, mida komisjon kohaldab liikmesriigile nõuetele vastavuse kontrolli süsteemi puuduste tõttu, kuna see säte puudutab vähendusi, mida liikmesriik peab kohaldama põllumajandustootja suhtes juhul, kui nõuetele vastavuse eeskirjade rikkumine tuleneb põllumajandustootja hooletusest.
Eeltoodut arvestades tuleb esiteks tõdeda, et vastupidi Portugali Vabariigi väidetule ei ajanud Üldkohus toetuskõlblikkuse eeskirju ja nõuetele vastavuse eeskirju omavahel segamini. Vastupidi, ta on neid vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 selgelt eristanud.
Kuna Portugali Vabariik heidab Üldkohtule ette, et Üldkohus on selle vahetegemisega nimetatud kohtuotsuse punktides 46, 47, 50 ja 51 vastuollu läinud, siis tuleb rõhutada, et Üldkohus põhjendas nimetatud kohtuotsuse punktides 42–46 oma järeldust, et juhul, kui kontrollisüsteem on puudulik, ulatub fondidele tekkiv risk väljapoole kontrollitavate põllumajandustootjate ringi. Seda tehes võttis Üldkohus ilma vasturääkivusteta arvesse nõuetele vastavuse eeskirjade eripära.
Mis puudutab aga vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42–46 sisalduvaid hinnanguid, siis kuigi Portugali Vabariik väidab kokkuvõtlikult, et „ka puuduliku kontrolli süsteemides ei saa kohaldatavaid karistusi laiendada üle kontrollitavate põllumajandustootjate protsendimäära“, ei selgita see liikmesriik siiski, miks on väär Üldkohtu arutluskäik, mille kohaselt ei võimalda puudulik kontrollisüsteem liikmesriigil tagada määrustega nr 73/2009 ja nr 1122/2009 kehtestatud eeskirjade kontrolli ja järgimist.
Mis puudutab määruse nr 1122/2009 artikli 50 rikkumist Üldkohtu poolt, siis tuleb märkida, et selle sätte lõige 1 kehtestab tõesti kohapealse kontrolli üksnes 1% ulatuses kõikidest toetusetaotlused esitanud põllumajandustootjatest. Siiski tuleb tõdeda, et esiteks ei reguleeri nimetatud säte korrektsioonimäära, mida komisjon kohaldab liikmesriikidele, eelkõige neile, kelle kontrollisüsteemid on puudulikud. Teiseks, sama sätte lõikes 3, mida Üldkohus osundab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 44, on täpsustatud, et kui kohapealse kontrolli käigus peaks avastatama oluline rikkumisaste, suurendatakse järgmisel kontrollperioodil kohapealsete kontrollide arvu, mida Portugali Vabariik ka ei vaidlusta. Seega ei saa väita, et määruse nr 1122/2009 artikkel 50 näeb liikmesriigi järelevalveasutustele ette üksnes kohustuse kontrollida 1% kõigist toetusesaajatest.
Neil asjaoludel tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata Portugali Vabariigi argument, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47, 50 ja 51 määruse nr 1122/2009 artiklit 50.
Mis puudutab argumenti, et Üldkohus eiras vaidlustatud kohtuotsuse nendes punktides dokumendi AGRI-2005-64043 punkti 2, siis tuleb märkida, et kuigi viimati mainitud punktis on täpsustatud, et nõuetele vastavuse eeskirjade ja toetuskõlblikkuse eeskirjade vahel on erinevus, on samas ka ette nähtud, et „põllumajandustootjatele, keda see asutus peab kontrollima ja kes on puuduste eest vastutavad, makstava toetuse kogusummale tuleb kohaldada korrektsiooni“.
Mõistet „põllumajandustootjad, keda […] peab kontrollima“, ei saa mõista nii, et see hõlmab üksnes põllumajandustootjaid, keda liikmesriigi ametiasutused tegelikult kontrollivad, esiteks, kuna see ei nähtu dokumendi punkti 2 sõnastusest ja teiseks määruse nr 1122/2009 artikli 50 lõike 3 alusel, millest lähtudes tuleb seda mõistet tõlgendada. Selles sättes on nimelt ette nähtud kontrollitavate põllumajandustootjate arvu suurendamine. Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 44 õigesti märkis, ei avastata, juhul kui kontroll on puudulik, mingit olulist rikkumisastet ega suurendata kunagi kontrollvalimit.
Neil asjaoludel tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata argument, et Üldkohus ei järginud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47, 50 ja 51 dokumendi AGRI-2005-64043 punkti 2.
Selles kontekstis tuleb veel märkida, et vastupidi sellele, mida väidab Portugali Vabariik, ei saa ka asuda seisukohale, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 dokumendi AGRI-2005-64043 punkti 2 ja määruse nr 1122/2009 artiklit 50, kuna Üldkohus piirdus seal üksnes selle dokumendi punkti 2 väljavõtte osundamisega.
Teiseks, mis puudutab väidetavat proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43, siis põhineb Portugali Vabariigi argumentatsioon eeldusel, et korrektsiooni määr ei ole kohaldatav rohkem kui 1% toetusesaajatest.
Nagu nähtub eespool esitatud analüüsist, ei ole Portugali Vabariik suutnud seada kahtluse alla Üldkohtu järeldust, et see määr ei ole piiratud 1% toetusesaajatest. Seetõttu tuleb tagasi lükata väide, et on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet.
Järelikult tuleb teine väide tagasi lükata kui osaliselt ilmselgelt vastuvõetamatu ja osaliselt põhjendamatu.
Esimene väide
Poolte argumendid
Esimese väitega kinnitab Portugali Vabariik, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 139 esimeses kohtuastmes esitatud teise väite hindamisel õiguspärase ootuse põhimõtet ja rikkus ilmselgelt õigusnormi.
Sellega seoses väidab ta, et sellel väitel ei olnud samasugust tähtsust kui teistel väidetel ja et see puudutas „vähendamiste ja väljaarvamiste süsteemi“, samuti sellest tulenevalt määruse nr 73/2009 artiklit 24 ning määruse nr 1122/2009 artikli 54 lõike 1 teise lõigu punkti c ja artikli 71 lõike 1 rikkumist. Kui aga nõuetele vastavuse eeskirjade rikkumine tuleneb põllumajandustootja käitumisest, vähendatakse talle makstavate toetuste kogusummat või jäetakse ta toetusesaajate hulgast välja vastavalt määruse nr 73/2009 artiklile 23.
Nõuetele vastavuse eeskirjade alusel kinnitas komisjon vaidlusaluses otsuses ekslikult, et Portugali ametiasutused olid 2010.–2012. aasta lõikes näinud teatavate kontrollielementide puhul ette „lubatud hälbe“ ning et Portugalis kohaldatud süsteem ei aidanud kaasa määruse nr 1122/2009 artiklis 47 määratletud mittevastavuse kriteeriumide tõhusale kohaldamisele. Selle määruse artikli 71 lõige 1 ei sätesta, et suurem osa kohaldatud karistustest oleks kuni 3% kogusummast. See säte jätab liikmesriikidele kaalutlusruumi vähendamise määra kahandamiseks või suurendamiseks, et karistus oleks eeskirjade eiramisega proportsionaalne. Seega rikkus Üldkohus määruse nr 73/2009 artiklit 24 ning määruse nr 1122/2009 artikli 54 lõike 1 teise lõigu punkti c ja artikli 71 lõiget 1 ning läks õigusnormi rikkumise tõttu ilmselgelt vastuollu vaidlustatud kohtuotsuse punktide 43 ja 44 sisuga.
Kuna Üldkohus lükkas tulemusetuse tõttu tagasi esimeses kohtuastmes esitatud teise väite, andis ta mõista, et Portugali nõuetele vastavuse kontrolli süsteem oli tõhus. Järelikult rikkus Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses õigusnormi ja esitas vasturääkivusi.
Lõpuks järeldab Portugali Vabariik, et Üldkohus rikkus õiguskindluse põhimõtet.
Komisjon ei nõustu nende argumentide põhjendatusega.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimeses väites kritiseerib Portugali Vabariik sisuliselt vaidlustatud kohtuotsuse punkte 138 ja 139, kuna Üldkohus lükkas neis tulemusetuna tagasi esimeses kohtuastmes esitatud teise väite.
Nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 134, 135 ja 137, tuvastas komisjon vaidlusaluses otsuses Portugali Vabariigi rakendatud kontrollisüsteemis mitu puudust, millest ainult mõned on Üldkohtus vaidlustatud. Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 138, et „[vaidlusaluse] otsuse resolutsioonis tuginetakse kuuele põhjendusele, mille põhjendatust ei saa esimese, viienda ja kuuenda väite raames õiguspäraselt kahtluse alla seada, kuid mis ei ole teise, kolmanda ja neljanda väitega hõlmatud“, loetledes need kuus põhjendust. Kohtuotsuse punktis 139 lisas Üldkohus, et „igaühest neist kuuest põhjendusest üksi piisab komisjoni arutluskäigu põhjendamiseks ja 5% kindlamääralise korrektsiooni kohaldamiseks“, ja järeldas sellest eelkõige, et teine väide, mis käsitleb vigu, mida komisjon väidetavalt tegi seoses vähendamiste ja väljaarvamiste kohaldamisega, ei ole tulemuslik. Üldkohus leidis, et „isegi kui oletada, et [see väide] on põhjendatud, ei too [see väide] kaasa [vaidlusaluse] otsuse osalist tühistamist, kuna Portugali Vabariik ei ole tõendanud, et kõik põhjendused, mille alusel tehti 5% kindlamääraline korrektsioon, olid õigusvastased.“
Seega nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 138 ja 139, et Üldkohus leidis sisuliselt, et esimeses kohtuastmes esitatud teine väide ei saa olla edukas, kuna isegi kui oletada, et vähendamise ja väljaarvamise kohaldamisega seotud puuduste põhjendus oleks alusetu, võib vaidlusaluse otsuse resolutsiooni igal juhul põhjendada igaühega ülejäänud kuuest põhjendusest, kuna Portugali Vabariik ei ole neid Üldkohtule esitatud hagis vaidlustanud ega kahtluse alla seadnud.
Esiteks tuleb aga tõdeda, et käesolevas väites ei sea Portugali Vabariik kuidagi kahtluse alla Üldkohtu seisukohta, et igaüks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 138 nimetatud kuuest põhjusest on üksi piisav, et põhjendada 5% kindla määraga korrektsiooni kohaldamist, ega väida, et esimeses kohtuastmes esitatud teine väide oli suunatud vaidlusaluse otsuse nende põhjenduste vaidlustamisele.
Pealegi kinnitas Portugali Vabariik viimati nimetatud järeldust ka ise, sest ta rõhutas oma apellatsioonkaebuses, et esimeses kohtuastmes esitatud teine väide „puudutas „vähendamise ja väljaarvamise süsteemi““.
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi ega õiguspärase ootuse põhimõtet, kui ta lükkas talle esitatud teise väite tagasi, kuna see ei saanud olla edukas. Seda järeldust ei mõjuta asjaolu, et teisel väitel „ei saa olla sama tähtsust kui teistel [Üldkohtus] esitatud [väidetel], mida ei saa ka kuidagi kinnitada ega eeldada“.
Teiseks põhinevad väide, et Üldkohus eiras õiguskindluse põhimõtet, kui ta nõustus komisjoni argumendiga, et Portugalis kehtivate vähendamiste ja väljaarvamiste rakendamissüsteem ei hõlbustanud määruse nr 1122/2009 artiklis 47 määratletud kriteeriumide tegelikku kohaldamist, ning väide, et Üldkohus on seega läinud vastuollu vaidlustatud kohtuotsuse punktide 43 ja 44 sisuga, ekslikul eeldusel ja vaidlustatud kohtuotsuse valel tõlgendusel.
Kuna Üldkohus lükkas apellandi teise väite edutuse tõttu tagasi, ilma et ta oleks hinnanud, kas komisjoni väited vähendamiste ja väljaarvamiste kohaldamise puuduste kohta on põhjendatud, siis ei tunnustanud Üldkohus neid väiteid.
Järelikult tuleb väide, et põhjendused on vastuolulised ja rikutud on õiguskindluse põhimõtet, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Järelikult tuleb esimene väide tervikuna põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kõikidest eespool toodud kaalutlustest järeldub, et apellatsioonkaebus tuleb tervikuna jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõikes 2 on ette nähtud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab kohtukulude jaotuse Euroopa Kohus.
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna Portugali Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud ja komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud, tuleb apellatsioonimenetluse kohtukulud Portugali Vabariigilt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (üheksas koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Portugali Vabariigilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: portugali.