CELEX: 62018CJ0160
Zahtjev za prethodnu odluku
Carinska unija i zajednička carinska tarifa
Uredba (EZ) br. 1234/2007
Uredba (EZ) br. 1484/95
Uvoz smrznutog mesa peradi podrijetlom iz Brazila
Naknadna naplata dodatnih carina
Mehanizam provjere
Način izračuna dodatnih carina

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavaka 2., 4. i 5. Uredbe Komisije (EZ) br. 1484/95 od 28. lipnja 1995. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu sustava dodatnih uvoznih carina i određivanju dodatnih uvoznih carina u sektorima mesa peradi i jaja i za albumin iz jaja te stavljanju izvan snage Uredbe br. 163/67/EEZ (
SL 1995., L 145, str. 47
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 8., str. 145.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 248/2010 od 24. ožujka 2010. (
SL 2010., L 79, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 57., str. 191.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1484/95).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva X BV i Staatssecretaris van Financiën (državni tajnik za financije, Nizozemska) povodom naloga za plaćanje dodatnih uvoznih carina na smrznuto meso peradi podrijetlom iz Brazila.
Pravni okvir
Uredba o jedinstvenom ZOT‑u
Članak 141. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 od 22. listopada 2007. o uspostavljanju zajedničke organizacije poljoprivrednih tržišta i o posebnim odredbama za određene poljoprivredne proizvode (Uredba o jedinstvenom ZOT‑u) (
SL 2007., L 299, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 9., str. 61.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU) br. 491/2009 od 25. svibnja 2009. (
SL 2009., L 154, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 68., str. 121.) (u daljnjem tekstu: Uredba o jedinstvenom ZOT‑u), propisuje:
„1.   Kako bi se spriječile ili suzbile negativne posljedice koje se mogu javiti na tržištu Zajednice zbog uvoza jednog ili više proizvoda iz sektora žitarica, riže, šećera, voća i povrća, prerađenog voća i povrća, govedine i teletine, mlijeka i mliječnih proizvoda, svinjskog mesa, ovčjeg i kozjeg mesa, jaja, mesa peradi i banana, kao i soka od grožđa i mošta, na uvoz tih proizvoda primjenjuje se, osim uvoznih carina koje su utvrđene u člancima 135. do 140.a, i dodatna uvozna carina ako:
(a)
se uvoz obavlja po cijeni koja je niža od cijene koju je Zajednica prijavila WTO‑u (‚inicijalna cijena’), ili
(b)
obujam uvoza u bilo kojoj godini premašuje određenu razinu (‚granični obujam’).
Granični se obujam utvrđuje na temelju mogućnosti pristupa tržištu koje se, gdje je primjenjivo, definiraju kao uvoz izražen u postotku odgovarajuće domaće potrošnje tijekom tri prethodne godine.
2.   Dodatne uvozne carine ne primjenjuju se ako postoji mala vjerojatnost da će uvoz dovesti do poremećaja na tržištu Zajednice ili ako bi učinci bili nerazmjerni postavljenom cilju.
3.   U smislu stavka 1. točke (a), uvozne se cijene određuju na temelju CIF uvoznih cijena predmetne pošiljke.
CIF uvozne cijene provjeravaju se usporedbom s reprezentativnim cijenama dotičnog proizvoda na svjetskom tržištu ili na uvoznom tržištu Zajednice za taj proizvod.”
Uredba br. 1484/95
Treća uvodna izjava Uredbe br. 1484/95 navodi:
„budući da se uvozne cijene za dotične proizvode koje se moraju uzeti u obzir za nametanje dodatnih uvoznih carina trebaju provjeriti u odnosu na reprezentativne cijene na svjetskom tržištu ili na uvoznom tržištu Zajednice; budući da je nužno da države članice objave cijene pri raznim stupnjevima stavljanja na tržište u redovitim intervalima radi mogućnosti određivanja reprezentativnih cijena i odgovarajućih dodatnih carina.”
Članak 2. stavak 1. te uredbe predviđa:
„Reprezentativne cijene iz članka 141. stavka 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1234/2007 i drugog podstavka članka 3. stavka 3. Uredbe [Vijeća] (EEZ) br. 2783/75 [od 29. listopada 1975., o zajedničkom sustavu trgovine za ovalbumin i laktalbumin (
SL 1975., L 282, str. 104
.)) utvrđuju se u redovitim vremenskim razmacima na temelju podataka prikupljenih u okviru sustava nadzora Zajednice uređenim člankom 308.d Uredbe (Komisije) (EEZ) br. 2454/93 (od 2. srpnja 1993. o utvrđivanju odredaba za provedbu uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice (
SL 1993., L 253, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 1., str. 3.)).”
Člankom 3. Uredbe 1484/95 propisuje se:
„1.   Dodatne carine utvrđuju se na temelju uvozne cijene CIF za odnosnu pošiljku u skladu s odredbama iz članka 4.
2.   Kad je uvozna cijena CIF za 100 kg pošiljke veća od važeće reprezentativne cijene iz članka 2. stavka 1., uvoznik predočuje nadležnim tijelima države članice uvoznice barem sljedeće dokaze:
–
ugovor o kupnji ili bilo koja druga istovrijedna isprava,
–
ugovor o osiguranju,
–
račun,
–
potvrda o podrijetlu (gdje je primjenjivo),
–
ugovor o prijevozu,
–
i, u slučaju prijevoza morem, teretnice.
3.   U slučaju iz stavka 2., uvoznik mora položiti sredstvo osiguranja iz članka 248. stavka 1. Uredbe (Komisije) (EEZ) br. 2454/93 koje je jednako iznosu dodatne uvozne carine izračunane na temelju reprezentativne cijene koja se primjenjuje na dotični proizvod i iznosa dodatne uvozne carine izračunane na temelju uvozne cijene CIF dotične pošiljke.
4.   Uvoznik ima dva mjeseca od prodaje dotičnog proizvoda, podložno ograničenju od devet mjeseci od datuma prihvaćanja deklaracije o puštanju u slobodan promet, da dokaže da je pošiljka poslana u skladu s uvjetima koji potvrđuju točnost cijena iz stavka 2. Nepoštivanje jednog ili drugog roka podrazumijeva gubitak položenog sredstva osiguranja. Međutim, rok od devet mjeseci nadležna tijela mogu produljiti za najviše tri mjeseca na zahtjev uvoznika koji mora zahtjev valjano obrazložiti.
Položeno sredstvo osiguranja oslobađa se u mjeri u kojoj su carinskim nadležnim tijelima podneseni zadovoljavajući dokazi o poštivanju uvjeta slanja. U protivnom, sredstvo osiguranja se zadržava plaćanjem dodatnih carina.
5.   Ako tijekom provjere nadležna tijela ustanove da nije udovoljeno zahtjevima ovog članka, ona naplaćuju carinu u skladu s člankom 220. Uredbe (Vijeća) (EEZ) br. 2913/92 (od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (
SL 1992., L 302, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.). Iznos carine koja se osigurava povrat ili koji preostaje za osiguranje povrata, sadrži i kamate od datuma kada je roba puštena u slobodan promet do datuma osiguranja povrata. Primjenjuje se kamatna stopa koja na snazi za postupke povrata u okviru nacionalnog prava.”
U članku 4. Uredbe br. 1484/95 predviđa se:
„1.   Ako je razlika između inicijalne cijene o kojoj je riječ iz članka 1. stavka 2. i uvozne cijene CIF pošiljke o kojoj je riječ:
(a)
10 % ili manje od inicijalne cijene, dodatna carina je jednaka nuli;
(b)
više od 10 %, ali manje ili jednako 40 % inicijalne cijene, dodatna carina iznosi 30 % iznosa koji premašuje 10 %;
(c)
veća od 40 %, no manja ili jednaka 60 % inicijalne cijene, dodatna carina je 50 % iznosa po kojem razlika prelazi 40 % plus dodatna carina koju dopušta točka (b);
(d)
veća od 60 %, no manja ili jednaka 75 %, dodatna carina je 70 % iznosa po kojem razlika prelazi 60 % inicijalne cijene, plus dodatne carine koju dopuštaju točke (b) i (c);
(e)
veća od 75 % inicijalne cijene, dodatna carina je 90 % iznosa po kojem razlika prelazi 75 %, plus dodatne carine koju dopuštaju točke (b), (c) i (d).”
Carinski zakonik
Članak 4. Uredbe br. 2913/92, kako je izmijenjena Uredbom (EV) br. 82/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. prosinca 1996. (
SL 1997., L 17, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 17., str. 80.) (u daljnjem tekstu: Carinski zakonik) propisivao je:
„Za potrebe ovog Zakonika, primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(9)
‚Carinski dug’ znači obveza određene osobe da za određenu robu plati iznos uvoznih carina (uvozni carinski dug) ili izvoznih carina (izvozni carinski dug), prema važećim propisima Zajednice.
(10)
‚Uvozne carine’ znači:
–
carine i davanja s istovrsnim učinkom kao i carine, a koja se plaćaju na uvoz robe,
–
uvozna davanja uvedena u okviru zajedničke poljoprivredne politike ili u okviru posebnih mjera koje se primjenjuju na određenu robu dobivenu preradom poljoprivrednih proizvoda.
[…]
(16)
‚Carinski postupak’ znači:
(a)
puštanje robe u slobodni promet;
[…]
[…]”
Članak 29. stavak 1. Carinskog zakonika propisivao je:
„Carinska vrijednost uvezene robe njezina je transakcijska vrijednost, a to je stvarno plaćena ili plativa cijena za robu koja se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice, usklađena, tamo gdje je to potrebno, s člancima 32. i 33. pod uvjetom da:
(a)
kupac nema ograničenja u raspolaganju robom ili uporabi robe, osim ograničenja koja:
–
su određena zakonom ili ih zahtijeva javna vlast u (Uniji),
–
ograničavaju zemljopisno područje gdje se roba može preprodati
ili
–
ili ne utječu znatno na vrijednost robe;
(b)
prodaja ili cijena ne podliježu nekom uvjetu ili ograničenju čija se vrijednost ne može utvrditi s obzirom na robu koja se vrednuje;
(c)
nikakva naknada od naknadne preprodaje, raspolaganja robom ili uporabe robe od strane kupca neće biti izravno ili neizravno dostavljena prodavatelju, osim ako je moguće izvršiti odgovarajuće usklađenje s člankom 32.
i
(d)
kupac i prodavatelj nisu međusobno povezani ili, ako jesu, da je transakcijska vrijednost prihvatljiva za carinske svrhe u skladu sa stavkom 2.”
Sukladno članku 30. stavcima 1. i 2. tog zakonika:
„1.   Kada nije moguće odrediti carinsku vrijednost prema članku 29., carinska vrijednost bit će određena tako što će se ići redom kroz stavak 2. točke (a), (b), (c), i (d) […]
2.   Carinska vrijednost, kako je utvrđena ovim člankom, je:
(a)
transakcijska vrijednost istovjetne robe prodane za izvoz (u Uniju) i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje;
(b)
transakcijska vrijednost slične robe prodane za izvoz (u Uniju) i izvezene u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba koja se procjenjuje;
(c)
vrijednost koja se temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se najveća moguća ukupna količina takve ili istovjetne ili slične uvezene robe prodaje na području (Unije) osobama koje nisu povezane s prodavateljima;
(d)
izračunata vrijednost čini zbroj:
–
troška ili vrijednosti materijala i proizvodnje, ili druge vrste prerade, koja je upotrijebljena u proizvodnji uvezene robe,
–
svote dobiti i općih troškova koja je jednaka uobičajenu iznosu koji se ostvaruje pri prodaji robe iste skupine ili vrste kao što je roba koja se procjenjuje i koju je proizveo proizvođač u zemlji izvoza za izvoz (u Uniju),
–
troška ili vrijednosti stavki iz članka 32. stavka 1. točke (e).
[…]”
Članak 31. tog zakonika propisuje:
„1.   Ako carinsku vrijednost uvezene robe nije moguće odrediti prema člancima 29. ili 30., carinska vrijednost se određuje na temelju podataka dostupnih u (Uniji), koristeći opravdana sredstva u skladu s načelima i općim odredbama:
–
Sporazuma o provedbi članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994.,
–
članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994.,
i
–
odredbama iz ovog poglavlja.
[…]”
Članak 220. stavak 1. Carinskog zakonika propisivao je:
„Kad iznos carine proizašao iz carinskog duga nije proknjižen u skladu s člancima 218. i 219. ili je proknjižen u nižem iznosu od onog koji se potražuje, iznos carine koji se treba naplatiti ili koji preostaje za naplatu knjiži se u roku od dva dana od dana kad to carinska tijela utvrde i budu u mogućnosti izračunati iznos koji se zakonski potražuje i utvrditi dužnika (naknadno knjiženje). Taj rok može se produljiti u skladu s člankom 219.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
X je društvo koje se bavi veleprodajom proizvoda od mesa peradi. Nalazi se u sastavu međunarodnog koncerna kojem pripada i društvo E SA, proizvođač proizvoda od mesa peradi sa sjedištem u Brazilu. Poduzeća povezana s tim proizvođačem, među kojima je i društvo X, kupuju i prodaju te proizvode i organiziraju njihovu distribuciju za tržište Unije.
Društvo X kupuje smrznuto meso peradi od društva F Ltd, s kojim je povezano. To meso se zatim prodaje na tržištu Unije, kako onim poduzećima koja su povezana s društvom X tako i neovisnim trećim osobama.
Smrznuto meso peradi, razvrstano pod tarifnim podbrojem 02071410 kombinirane nomenklature koja se nalazi u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (
SL 1987., L 256, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3.), podliježe posebnoj carini od 102,40 eura na 100 kilograma. Osim toga, to meso podliježe sustavu dodatnih carina predviđenih Uredbom br. 1484/95 i Uredbom o jedinstvenom ZOT‑u. Tako se dodatne uvozne carine duguju za navedeno meso kad je uvozna cijena CIF mesa peradi niža od inicijalne cijene iz članka 141. stavka 1. točke (a) Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u.
U ovom slučaju iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da su nizozemska carinska tijela s društvom X postigla dogovor o načinu izračuna carinske vrijednosti smrznutog mesa peradi koje potječe iz Brazila, a koje prodaje društvo E. Dogovoreno je da se polazi od cijene koju društvo E obračunava poduzećima sa sjedištem u Uniji i s kojima je povezano, uvećano za 15 % za pokrivanje izravnih i neizravnih troškova koji nisu troškovi proizvodnje, te dobiti.
Nizozemska carinska tijela smatrala su da je ta metoda prihvatljiva u svrhu izračuna uvozne cijene CIF. Međutim, navela su da pridržavaju pravo poduzimanja mjera potrebnih za točno određivanje carinske vrijednosti u slučaju da je izračun navedene vrijednosti izvršen na temelju netočnih podataka.
U razdoblju od 1. siječnja 2009. do 30. lipnja 2010. društvo X je, u skladu s dogovorima iz točke 16. ove presude, podnijelo 709 deklaracija za puštanje u slobodan promet predmetnog mesa peradi. Uvozna cijena CIF navedena prilikom tih deklaracija je uvijek bila viša od inicijalne cijene. Stoga su nizozemska carinska tijela to meso svaki put pustila u slobodan promet bez naplate dodatne uvozne carine. Osim toga, odstupajući od odredaba članka 3. stavaka 3. i 4. Uredbe br. 1484/95, navedena tijela nisu zahtijevala ni da društvo X položi osiguranje za puštanje u slobodan promet tog mesa ni da nakon tog puštanja u slobodan promet dokaže da je otpremanje navedenog mesa peradi bilo izvršeno u uvjetima koji potvrđuju ispravnost cijene CIF.
U studenome 2011. inspektor nizozemskih carinskih tijela (u daljnjem tekstu: inspektor) proveo je naknadnu kontrolu ispravnosti uvoznih cijena CIF koje je prijavilo društvo X u navedenim deklaracijama. U tom je pogledu, s jedne strane, utvrdio da je društvo X to meso peradi prodavalo po istoj cijeni povezanim društvima i neovisnim trećim osobama. S druge strane, inspektor je utvrdio da je cijena koju je tužitelj obračunao prilikom prodaje u gotovo svim slučajevima bila niža od prijavljene uvozne cijene CIF u istim deklaracijama, uvećane za posebne uvozne carine, kao i od inicijalne cijene.
Stoga je inspektor je u slučaju 705 carinskih deklaracija zastupao stajalište da društvo X nije prodavalo meso peradi pod uobičajenim komercijalnim uvjetima i da zato uvozne cijene CIF koje je prijavio tužitelj nisu prihvatljive, tako da postoji obveza plaćanja dodatnih carina.
„Analognom” primjenom članka 4. Uredbe br. 1484/95 inspektor je izračunao iznos dugovanih dodatnih carina na osnovi razlike između inicijalne cijene i reprezentativne cijene, određene u članku 141. stavku 3. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u, u vezi s člankom 2. stavkom 1. Uredbe br. 1484/95. U tom pogledu je inspektor društvu X poslao rješenje o plaćanju dodatnih carina u iznosu od 2163793,55 eura.
Društvo X je osporilo to rješenje o plaćanju pred Rechtbank Noord‑Holland (Sud za Sjevernu Holandiju, Nizozemska). Nakon što je njegova tužba odbijena kao neosnovana, društvo X je podnijelo žalbu protiv odluke tog suda Gerechtshofu Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu, Nizozemska), a kada je potonji sud odbio njegovu tužbu, podnijelo je žalbu u kasacijskom postupku Hoge Raadu der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske).
Sud koji je uputio zahtjev navodi da se istaknuti kasacijski razlozi temelje, s jedne strane, na pogrešnoj primjeni članaka 3. i 4. Uredbe br. 1484/95 jer je Gerechtshof Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu) ocijenio da se zaključak o neispravnosti uvoznih cijena CIF navedenih u carinskim deklaracijama o kojima je riječ može izvući iz toga što su prodajne cijene niže od prijavljenih uvoznih cijena CIF i primjenjivih reprezentativnih cijena. S druge strane, inspektor je pogriješio kad je prilikom sklapanja dogovorâ o kojima je riječ prihvatio da društvo X može izračunati uvoznu cijenu CIF a da ne zahtijeva da od prodaje dotičnih proizvoda ostvari dobit.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ti razlozi otvaraju pitanja u vezi s kriterijima koji se moraju primijeniti kada se, kao što je previđeno u članku 3. stavcima 4. i 5. Uredbe br. 1484/95, naknadno provjerava ili kontrolira ispravnost uvozne cijene CIF, odnosno u vezi sa zaključcima koje tijela o kojima je riječ moraju izvući iz nemogućnosti utvrđivanja te cijene na temelju tih kriterija.
Taj sud dvoji u pogledu toga dostaje li činjenica da je proizvod prodan po cijeni nižoj od prijavljene uvozne cijene CIF ili važeće reprezentativne cijene kako bi se utvrdilo da se duguju dodatne carine. U tom pogledu osobito se pita o smislu koji treba pridati pojmu „uvjeti”, spomenutom u članku 3. stavcima 4. i 5. Uredbe br. 1484/95. Također se pita treba li, u svrhu tumačenja tog pojma, uzeti u obzir okolnost da su uvezeni proizvodi kupljeni i preprodani društvu povezanom s poduzećem o kojem je riječ.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, s jedne strane, potvrdan odgovor na to pitanje može se opravdati time da prodaja proizvoda po cijeni nižoj od reprezentativne narušava tržište Unije i, stoga, opravdava primjenu dodatnih carina. U skladu s tim tumačenjem, koje je ono Gerechtshofa Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu, Nizozemska), nije nužno ispitati je li uvozna cijena CIF koju je prijavio uvoznik ispravna. Dodatne uvozne carine se stoga mogu primijeniti na temelju samo reprezentativne cijene. Međutim, sud koji je uputio zahtjev se pita je li moguće povezati takav pristup s člankom 141. stavkom 3. Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u, kako ga je protumačio Sud u presudi od 13. prosinca 2001., Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
), u skladu s kojim se reprezentativna cijena proizvoda o kojemu je riječ uzima u obzir samo radi provjere ispravnosti uvozne cijene CIF.
S druge strane, sud koji je uputio zahtjev ne isključuje postojanje situacija u kojima prodajna cijena može biti niža od uvozne cijene CIF, ili čak od reprezentativne cijene. Predmetni tržišni operater stoga može, u teškim tržišnim uvjetima, biti tijekom ograničenog razdoblja prinuđen prodavati proizvode s gubitkom kako bi sačuvao svoju tržišnu poziciju. Taj sud međutim navodi da se, osobito u slučaju povezanih poduzeća, transakcije mogu provesti umjetno, prvenstveno radi utaje ili izbjegavanja plaćanja dodatnih carina. Stoga valja ispitati transakcije koje su prethodile i slijedile predmetni uvoz, kao i gospodarsko i poslovno opravdanje tih transakcija.
U tom pogledu moguće je članak 3. stavke 2., 4. i 5. Uredbe br. 1484/95 tumačiti na način da kontrolni mehanizam koji on predviđa služi tome da se osigura da nadležna tijela doznaju za transakcije koje mogu pobuditi sumnju o ispravnosti prijavljenih uvoznih cijena CIF. Na nadležnim tijelima je da provedu dodatnu kontrolu, kao što je to bio slučaj u predmetu u kojem je donesena presuda od 19. listopada 2017., A (
C‑522/16
,
EU:C:2017:778
), radi provjere ispravnosti uvozne cijene CIF koja je, kako je to Sud utvrdio u presudi od 13. prosinca 2001., Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
), jedina moguća osnova za utvrđivanje dodatnih carina.
Nemogućnost utvrđivanja neispravnosti uvozne cijene CIF koju je prijavilo predmetno društvo, nakon podrobnije kontrole, mora dovesti do prihvaćanja te cijene, kako ju je naveo uvoznik. To rješenje je u skladu s načelom pravne sigurnosti jer omogućuje uvozniku da prilikom uvoza izračuna iznos dodatnih carina koje duguje.
U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 3. stavke 2., 4. i 5. Uredbe br. 1484/95, u vezi s člankom 141. Uredbe (o jedinstvenom ZOT‑u) tumačiti na način da se u njemu opisanim kontrolnim mehanizmom, čak i u slučaju naknadne kontrole, željelo samo osigurati da nadležna tijela mogu pravodobno saznati činjenice ili okolnosti koje se odnose na slijed transakcija, koje bude sumnju u ispravnost navedene uvozne cijene CIF i koje mogu dovesti do podrobnijeg ispitivanja?
Ili je točno suprotno mišljenje, te kontrolni mehanizam opisan u članku 3. stavcima 2., 4. i 5. Uredbe br. 1484/95, čak i u slučaju naknadne kontrole, valja tumačiti na način da jedna ili više naknadnih prodaja od strane uvoznika na tržište (Unije) za cijenu nižu od navedene uvozne cijene CIF pošiljke zajedno s iznosom dugovanih uvoznih carina ne udovoljavaju propisanim uvjetima (prodaje) na tržištu Unije, tako da se dodatne carine duguju već zbog toga? Je li za odgovor na prethodno pitanje bitno to je li naknadnu prodaju odnosno prodaje obavio uvoznik po cijeni koja je niža od važeće reprezentativne cijene? Je li u tom kontekstu značajno da je reprezentativna cijena tijekom razdoblja prije 11. rujna 2009., s jedne strane, određivana drugačije nego tijekom razdoblja nakon tog datuma, s druge strane? Je li za odgovor na ova pitanja od značaja to da su kupci u Uniji društva povezana s uvoznikom?
2.
Ako iz odgovora na pitanja postavljena pod 1. slijedi da daljnja prodaja uz gubitak predstavlja dovoljnu indiciju za odbacivanje navedene uvozne cijene CIF, kako onda treba izračunati iznos dugovanih dodatnih carina? Treba li osnovicu za izračun utvrditi u skladu s metodama koje su propisane za utvrđivanje carinske vrijednosti člancima 29. do 31. (Carinskog zakonika)? Ili osnovicu treba utvrditi isključivo pomoću važeće reprezentativne cijene? Protivi li se članak 141. stavak 3. (Uredbe o jedinstvenom ZOT‑u) tome da se reprezentativna cijena utvrđena u razdoblju prije 11. rujna 2009. koristi tijekom tog istog razdoblja?
3.
Ako iz odgovora na prvo i drugo pitanje slijedi da je za obvezu plaćanja dodatnih carina od odlučujuće važnosti to da je uvezena roba preprodana na tržištu (Unije) uz gubitak, i da se za izračun visine dugovanih dodatnih carina kao osnovica mora uzeti reprezentativna cijena, je li članak 3. stavci 2., 4. i 5. Uredbe br. 1484/95, s obzirom na presudu od 13. prosinca 2001., Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
), usklađen s člankom 141. Uredbe (o jedinstvenom ZOT‑u)?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. stavak 4. Uredbe 1484/95 tumačiti na način da je okolnost da je roba uvezena u Uniju prodana uz gubitak, odnosno po cijeni nižoj od uvozne cijene CIF, kako je navedena u carinskoj deklaraciji, sama po sebi dovoljna da se utvrdi da točnost te cijene nije dokazana.
Da bi se odgovorilo na to pitanje, najprije treba definirati smisao koji treba pridati zahtjevu iz članka 3. stavka 4. Uredbe br. 1484/95 u skladu s kojim je „pošiljka poslana u skladu s uvjetima koji potvrđuju točnost [uvoznih] cijena [CIF]”.
U tom pogledu valja napomenuti da ta uredba ne definira pojam „uvjeti slanja”, kako je naveden u njezinu članku 3. stavku 4.
Međutim, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da pojmovi iz odredbe prava Unije – koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi utvrđivanja svojeg smisla i dosega – u pravilu trebaju u cijeloj Uniji imati autonomno i ujednačeno tumačenje (presuda od 1. listopada 2019., Planet49,
C‑673/17
,
EU:C:2019:801
, t.
47.
i navedena sudska praksa). Nadalje, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, pri tumačenju odredbe prava Unije u obzir treba uzeti ne samo njezin tekst i njezine ciljeve nego i njezin kontekst i sve odredbe prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 4. srpnja 2019., Baltic Media Alliance,
C‑622/17
,
EU:C:2019:566
, t.
63.
i od 8. srpnja 2019., Komisija/Belgija (članak 260. stavak 3. UFEU‑a – Širokopojasne mreže),
C‑543/17
,
EU:C:2019:573
, t.
49.
).
Kao prvo, kad je riječ o doslovnom tumačenju pojma „uvjeti slanja”, upotrijebljenog u većini jezičnih verzija članka 3. stavka 4. Uredbe br. 1484/95, činjenica da se izraz „uvjeti” upotrebljava u množini upućuje na volju zakonodavca da obuhvati skup uvjetâ, a ne samo pojedinačan uvjet. Osim toga, izraz „slanje” upućuje, u načelu, na odvijanje prodaje od slanja robe na tržište Unije nakon što je uvezena.
Usto, članak 3. stavak 4. Uredbe br. 1484/95 propisuje da ti „uvjeti slanja” mogu „potvrditi točnost uvoznih cijena CIF”, kako su navedene u carinskoj deklaraciji. Korištenje izraza „potvrđuju” pokazuje, u tom pogledu, da elementi povezani s tim uvjetima mogu činiti skup indicija koji potvrđuje točnost uvozne cijene CIF, kako je navedena u carinskoj deklaraciji.
Stoga iz samog sadržaja te odredbe proizlazi da pojam „uvjeti slanja” treba razumjeti na način da označava sve okolnosti nakon puštanja u slobodan promet robe u Uniji, koje mogu potvrditi ili opovrgnuti točnost uvozne cijene CIF, kako je navedena u carinskoj deklaraciji.
Kao drugo, treba napomenuti da ta mogućnost potvrđivanja točnosti uvozne cijene CIF, s obzirom na sve okolnosti povezane s odvijanjem pošiljke robe, odgovara cilju koji se nastoji postići Uredbom br. 1484/95, a to je, kako to proizlazi iz članka 3. stavka 2. te uredbe, u vezi s njezinom trećom uvodnom izjavom, uspostavljanje postupka provjere točnosti uvozne cijene CIF iz carinske deklaracije. Taj se postupak pokreće kada je uvozna cijena CIF iz carinske deklaracije viša od važeće reprezentativne cijene za proizvod o kojem je riječ, a koja, u skladu s člankom 2. stavkom 1. navedene uredbe, u biti odgovara prosječnoj tržišnoj cijeni predmetnog proizvoda u određenom trenutku.
Naime, s obzirom na to da su dodatne carine izračunate na osnovi uvozne cijene CIF, kako je navedena u carinskoj deklaraciji, uvoznik može imati interes, u svrhu utaje ili smanjenja iznosa carina koje mora platiti, prijaviti višu uvoznu cijenu CIF. Kao što proizlazi iz članka 4. Uredbe br. 1484/95, što je uvozna cijena CIF viša, niži je iznos dodatnih carina koje plaća uvoznik.
Stoga, pod pretpostavkom da je uvozna cijena CIF viša od primjenjive reprezentativne cijene, članak 3. stavak 4. Uredbe br. 1484/95 omogućuje carinskim tijelima da nakon puštanja robe u slobodan promet kontroliraju točnost uvozne cijene CIF, provjeravajući je li ta cijena potvrđena s obzirom na „uvjete slanja” pošiljke te robe.
Kao treće, kad je riječ o zadanom kontekstu tog pojma, valja zatim istaknuti da iz zajedničkog tumačenja stavaka 4. i 5. članka 3. Uredbe br. 1484/95 proizlazi da carinska tijela imaju mogućnost naknadne kontrole, odnosno nakon puštanja u slobodan promet predmetne robe, točnosti uvozne cijene CIF iz carinske deklaracije kako bi se, po potrebi, primijenile dodatne carine koje se početno nisu primijenile zbog prijave uvozne cijene CIF koja ne odgovara stvarnosti.
Iz prethodno navedenog slijedi da pojam „uvjeti slanja” iz članka 3. stavka 4. Uredbe br. 1484/95 treba tumačiti na način da se odnosi na sve uvjete povezane s odvijanjem prodaje robe u Uniji, koji mogu činiti skup podudarajućih indicija koje omogućuju da se potvrdi točnost uvozne cijene CIF, kako je navedena u carinskoj deklaraciji, u svrhu utvrđivanja postojanja iznosa dodatnih carina za naplatu ili koji preostaje za naplatu.
Zatim treba na temelju tog tumačenja utvrditi može li okolnost da je uvoznik prodao svoju robu u Uniji uz gubitak, odnosno po cijeni nižoj od uvozne cijene CIF iz carinske deklaracije, sama po sebi omogućiti carinskim tijelima da utvrde da točnost te cijene nije dokazana i da primijene dodatne carine.
U tom pogledu valja napomenuti da takva prodaja uz gubitak, koja po svojoj prirodi nije tržišno isplativa praksa, doista može biti jaka indicija da je uvoznik umjetno povećao uvoznu cijenu CIF iz carinske deklaracije radi utaje uvozne carine koju mora platiti ili radi smanjenja njezina iznosa, posebno kada se radi o ponavljanoj prodaji uz gubitak ili prodaji koja se odvijala tijekom duljeg razdoblja.
Međutim, kako je to u točki 43. svojeg mišljenja istaknuo nezavisni odvjetnik, samo utvrđenje da je uvoznik preprodao robu u Uniji uz gubitak ne može carinskim tijelima omogućiti automatski zaključak da uvozna cijena CIF iz carinske deklaracije ne odgovara stvarnosti.
Kao što je utvrđeno u točki 42. ove presude, u skladu s člankom 3. stavkom 4. Uredbe br. 1484/95, provjera točnosti uvozne cijene CIF iz carinske deklaracije mora se izvršiti s obzirom na sve uvjete slanja pošiljke robe. Naime, samo ako elementi koji su dio skupa podudarajućih indicija koje se odnose na sve uvjete ne omogućavaju da se potvrdi točnost uvozne cijene CIF, kako je navedena u toj deklaraciji, carinska tijela mogu smatrati da ta cijena ne odgovara stvarnosti i utvrditi iznos dodatnih carina za naplatu ili koji preostaje za naplatu. Stoga se carinska tijela ne mogu ograničiti samo na provjeru prodajne cijene predmetne robe kako bi odbacila uvoznu cijenu CIF i primijenila dodatne carine.
Kako su u svojim očitovanjima istaknule nizozemska vlada i Komisija, u situaciji u kojoj je roba uvezena u Uniju i poslije prodana uz gubitak, moguće je da je uvozna cijena CIF iz carinske deklaracije opravdana s obzirom na druge uvjete povezane sa slanjem pošiljke robe, uključujući i komercijalne okolnosti u vezi s tom pošiljkom. Stoga nije isključeno da nepovoljno kretanje cijene robe o kojoj je riječ na tržištu može, u određenim okolnostima, primorati uvoznika da, tijekom određenog razdoblja, prodaje tu robu po cijeni nižoj od one koju je stvarno platio u okviru transakcija za koje su podnesene carinske deklaracije, a kako bi sačuvao svoju tržišnu poziciju.
Međutim, kao što proizlazi iz članka 3. stavka 4. Uredbe 1484/95, na uvozniku je da carinskim tijelima dokaže da je pošiljka poslana u skladu s uvjetima koji potvrđuju točnost uvozne cijene CIF, kako je navedena u carinskoj deklaraciji.
Slijedi da je, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 43. i 45. svojeg mišljenja, pod pretpostavkom da je uvozna cijena CIF niža od primjenjive reprezentativne cijene, na uvozniku teret dokazivanja da uvjeti slanja predmetne pošiljke potvrđuju točnost uvozne cijene CIF koju je prijavio, pri čemu mora pružiti sve informacije i sva potrebna objašnjenja u tom pogledu, koja se odnose, među ostalim, na okolnosti prilikom eventualne prodaje uz gubitak predmetne robe i eventualne veze koje postoje između uvoznika i stjecatelja navedene robe na tržištu Unije.
Ako uvoznik, nakon što mu se pružila prilika da dokaže da uvjeti slanja potvrđuju točnost uvozne cijene CIF iz carinske deklaracije, nije podnio dokaze ili podatke koji omogućuju utvrđivanje točnosti te cijene, iz članka 3. stavka 5. Uredbe 1484/95 proizlazi da carinska tijela naplaćuju dodatne carine u skladu s člankom 220. Carinskog zakonika.
Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, na prvo pitanje treba odgovoriti da članak 3. stavak 4. Uredbe 1484/95 treba tumačiti na način da okolnost da je roba uvezena u Uniju prodana uz gubitak, odnosno po cijeni nižoj od uvozne cijene CIF, kako je navedena u carinskoj deklaraciji, nije sama po sebi dovoljna da se utvrdi da točnost uvozne cijene CIF nije dokazana ako uvoznik dokaže da svi uvjeti povezani s odvijanjem slanja navedene robe potvrđuju točnost te cijene.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita Sud o načinu koji carinska tijela moraju koristiti kako bi utvrdila dodatne carine koje se eventualno duguju ako uvoznik ne dokaže, u skladu s razmatranjima koja se nalaze u točkama 48. do 50. ove presude, točnost uvozne cijene CIF iz carinske deklaracije.
Stoga valja smatrati da tim pitanjem sud koji je uputio zahtjev zapravo pita treba li članak 3. stavak 5. i članak 4. Uredbe 1484/95 tumačiti na način da, ako uvoznik ne može dokazati točnost uvozne cijene CIF iz carinske deklaracije, dodatne carine treba izračunati na temelju reprezentativne cijene.
Najprije je važno istaknuti da, iako je Sud u presudi od 13. prosinca 2001., Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
, t.
30.
), na koju se sud poziva, utvrdio da je, kada postoji uvozna cijena CIF, potonja uvijek osnova za utvrđivanje dodatne carine, ta se presuda odnosila na valjanost prethodne verzije članka 3. Uredbe 1484/95 kojim je bilo predviđeno da se ta carina utvrđuje na temelju uvozne cijene CIF samo ako uvoznik to zahtijeva. Suprotno tome, Sud u toj presudi nije ispitivao na koji se način moraju izračunati dodatne uvozne carine ako uvozna cijena CIF nije dokazana.
U tom pogledu treba podsjetiti da se dodatne uvozne carine uvedene sukladno članku 3. Uredbe 1484/95 moraju smatrati „uvoznim davanjima uvedenim u okviru zajedničke poljoprivredne politike” u smislu članka 4. točke 10. Carinskog zakonika i da ulaze u carinski dug (vidjeti, po analogiji, presudu od 19. listopada 2017., A,
C‑522/16
,
EU:C:2017:778
, t.
39.
i
57.
).
U tom kontekstu, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, propisi Europske unije koji se odnose na carinske procjene imaju za cilj uspostavljanje pravičnog, jedinstvenog i neutralnog sustava koji isključuje uporabu arbitrarnih i fiktivnih carinskih vrijednosti (presuda od 15. srpnja 2010., Gaston Schul,
C‑354/09
,
EU:C:2010:439
, t.
27.
i navedena sudska praksa). Tako carinska tijela ne mogu, da bi izračunala dodatne uvozne carine, kao osnovicu uzeti cijenu čija točnost nije dokazana.
Iz toga slijedi da ako postoji situacija u kojoj nije dokazana točnost uvozne cijene CIF koju je prijavio uvoznik, carinska tijela moraju odbaciti tu cijenu. U takvoj situaciji, kako bi se izračunao iznos dodatnih carina koje se duguju, valja primijeniti opće odredbe Carinskog zakonika o načinima utvrđivanja carinske vrijednosti robe, a osobito one predviđene u članku 29. tog zakonika.
Međutim, kako je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 51. do 53. svojeg mišljenja, ako se carinska vrijednost ne može utvrditi primjenom navedenog članka 29., carinska tijela se mogu poslužiti sekundarnim metodama utvrđivanja carinske vrijednosti te robe koje su predviđene člancima 30. i 31. Carinskog zakonika, osobito uzimajući u obzir cijenu istovjetne robe koja se prodaje radi izvoza u Uniju i izvozi u isto ili gotovo isto vrijeme kao i roba čija se vrijednost utvrđuje (vidjeti, po analogiji, presudu od 16. lipnja 2016., EURO 2004. Mađarska,
C‑291/15
,
EU:C:2016:455
, t.
33.
i
35.
).
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na drugo pitanje treba odgovoriti na način da članak 3. stavak 5. i članak 4. Uredbe br. 1484/95 treba tumačiti na način da ako uvoznik nije mogao dokazati točnost uvozne cijene CIF navedene u carinskoj deklaraciji, carinska tijela moraju, da bi primijenila dodatne carine, odbaciti tu cijenu i poslužiti se načinima utvrđivanja carinske vrijednosti uvezene robe iz članaka 29. do 31. Carinskog zakonika.
Treće pitanje
Uzimajući u obzir odgovore na prva dva pitanja, nije potrebno odgovoriti na treće pitanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 3. stavak 4. Uredbe Komisije (EZ) br. 1484/95 od 28. lipnja 1995. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu sustava dodatnih uvoznih carina i određivanju dodatnih uvoznih carina u sektorima mesa peradi i jaja i za albumin iz jaja te stavljanju izvan snage Uredbe br. 163/67/EEZ, kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 248/2010 od 24. ožujka 2010., treba tumačiti na način da okolnost da je roba uvezena u Uniju prodana uz gubitak, odnosno po cijeni nižoj od uvozne cijene CIF, kako je navedena u carinskoj deklaraciji, nije sama po sebi dovoljna da se utvrdi da točnost uvozne cijene CIF nije dokazana ako uvoznik dokaže da svi uvjeti povezani s odvijanjem slanja navedene robe potvrđuju točnost te cijene.

2.
Članak 3. stavak 5. i članak 4. Uredbe br. 1484/95, kako je izmijenjena Uredbom br. 248/2010, treba tumačiti na način da ako uvoznik nije mogao dokazati točnost uvozne cijene CIF navedene u carinskoj deklaraciji, carinska tijela moraju, da bi primijenila dodatne carine, odbaciti tu cijenu i poslužiti se načinima utvrđivanja carinske vrijednosti uvezene robe iz članaka 29. do 31. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice, kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 82/97 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. prosinca 1996.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski