CELEX: 62014CJ0438
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Savienības pilsonība
LESD 21. pants
Brīva pārvietošanās un uzturēšanās dalībvalstīs
Dalībvalsts likums, ar kuru tiek atceltas privilēģijas un aizliegts piešķirt jaunus dižciltības titulus
Pilngadīga šīs valsts pilsoņa uzvārds, kas iegūts, pastāvīgi uzturoties citā dalībvalstī, kuras pilsonība tam arī ir
Dižciltības apliecinājumus ietverošs personvārds
Rezidēšana pirmajā dalībvalstī
Pirmās dalībvalsts iestāžu atteikums ierakstīt civilstāvokļa aktu reģistrā personvārdu, kas iegūts otrā dalībvalstī
Pamatojums
Sabiedriskā kārtība
Nesaderīgums ar Vācijas tiesību pamatprincipiem

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz LESD 18. un 21. panta interpretāciju.
Šīs lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību
Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff
prasībā pret
Standesamt der Stadt Karlsruhe
(Karlsrūes pilsētas dzimtsarakstu iestāde) un
Zentraler Juristischer Dienst der Stadt Karlsruhe
(Karlsrūes pilsētas Galvenais juridiskais dienests) par šo iestāžu atteikšanos grozīt prasītāja pamatlietā dzimšanas apliecībā ierakstītos vārdus un uzvārdu un civilstāvokļa aktu reģistrā norādīt dižciltības apliecinājumus, kas ietilpst uzvārdā, ko viņš ieguvis citā dalībvalstī.
Vācijas tiesības
1949. gada 23. maija
Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland
(Vācijas Federatīvās Republikas Pamatlikums,
BGBl
. 1949 I, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlikums”) 123. panta 1. punktā ir noteikts, ka “līdz pirmajai Bundestāga sanākšanai spēkā esošie tiesību akti paliek spēkā, ciktāl tie nav pretrunā Pamatlikumam”.
Verfassung des Deutschen Reichs
(Vācu impērijas Konstitūcija), kas pieņemta 1919. gada 11. augustā Veimārā (
Reichsgesetzblatt
1919, 1383. lpp.; turpmāk tekstā – “Veimāras konstitūcija”) un stājusies spēkā 1919. gada 14. augustā, 109. pantā ir noteikts:
“Visi vācieši likuma priekšā ir vienādi.
Vīriešiem un sievietēm būtībā ir vienādas pilsoniskās tiesības un pienākumi.
Izcelsmes vai kārtas dēļ iegūtās publisko tiesību privilēģijas vai ierobežojumi ir jāatceļ. Dižciltības tituli paliek tikai kā personvārda sastāvdaļa. Tie vairs netiek piešķirti.
Titulus drīkst piešķirt tikai tad, ja tie raksturo amatu vai arodu. Iepriekš minētais neattiecas uz akadēmiskajiem grādiem.
Valsts nevar piešķirt ne ordeņus, ne apbalvojumus.
Neviens vācietis nedrīkst pieņemt titulu vai ordeni no ārvalsts valdības.”
1966. gada 11. marta un 1996. gada 11. decembra lēmumos
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā Administratīvā tiesa, Vācija) uzskatīja, ka saskaņā ar Pamatlikuma 123. panta 1. punktu Veimāras konstitūcijas 109. pants joprojām ir spēkā un tiesību normu hierarhijā ierindojas kā parastais federālais likums.
1994. gada 21. septembra
Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch
(Civilkodeksa ievadlikuma,
BGBl
. 1994 I, 2494. lpp., labojums,
BGBl
. 1997 I, 1061. lpp.) – tā redakcijā, kas bija piemērojama pamatlietas faktu rašanās laikā (turpmāk tekstā – “
EGBGB
”), – 5. panta “Personas statuss” 1. punktā ir noteikts:
“Ja ir atsauce uz personas pilsonības valsts tiesībām un persona ir vairāku valstu pilsonis, jāpiemēro tās valsts tiesības, ar kuru personai ir visciešākā saikne viņas pastāvīgās dzīvesvietas vai dzīves gājuma dēļ. Ja šai personai ir arī Vācijas pilsonība, prioritārs ir šis tiesiskais statuss.”
EGBGB
6. pants “Sabiedriskā kārtība” ir formulēts šādi:
“Citas valsts tiesību normu nepiemēro, ja tās piemērošana var radīt situāciju, kas ir acīmredzami nesaderīga ar Vācijas tiesību pamatprincipiem. It īpaši šāda norma nav piemērojama, ja tās piemērošana ir nesaderīga ar pamattiesībām.”
EGBGB
10. panta “Personvārds” 1. punktā ir paredzēts:
“Personas personvārdu reglamentē šīs personas pilsonības valsts tiesības.”
EGBGB
48. pantā “Citā Savienības dalībvalstī iegūta personvārda izvēle” ir noteikts:
“Ja personas personvārdam piemērojamas Vācijas tiesības, tā, paziņojot par to dzimtsarakstu iestādei, var izvēlēties lietot pastāvīgas uzturēšanās laikā citā Eiropas Savienības dalībvalstī iegūtu un tās civilstāvokļa aktu reģistrā ierakstītu personvārdu, ciktāl tas acīmredzami nav nesaderīgi ar Vācijas tiesību pamatprincipiem. Personvārda izvēle ir spēkā ar atpakaļejošu spēku kopš brīža, kad tas reģistrēts citas dalībvalsts civilstāvokļa aktu reģistrā, ja vien persona īpaši nepaziņo, ka personvārda izvēlei ir jābūt spēkā tikai nākotnē. Paziņojumam jābūt oficiāli apliecinātam vai apstiprinātam. [..]”
EGBGB
48. pants tika iekļauts, pieņemot 2013. gada 23. janvāra
Gesetz zur Anpassung der Vorschriften des Internationalen Privatrechts an die Verordnung (EU) Nr. 1259/2010 und zur Änderung anderer Vorschriften des Internationalen Privatrechts
(Likums par vairāku starptautisko privāttiesību normu pielāgošanu Regulai Nr. 1259/2010 un citu starptautisko privāttiesību normu grozīšanu,
BGBl
. 2013 I, 101. lpp.), kas ir stājies spēkā 2013. gada 29. janvārī. Šī tiesību norma Vācijas tiesībās tika iekļauta Tiesas 2008. gada 14. oktobra sprieduma Grunkin un Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
) rezultātā.
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
[Redakcijā ar labojumiem, kas izdarīti ar 2016. gada 6. oktobra rīkojumu] Prasītājs pamatlietā ir Karlsrūē [
Karlsruhe
] (Vācija) 1963. gada 9. janvārī dzimis Vācijas pilsonis. Prasītājam piedzimstot, viņam tika dots vārds “Nabiel” un uzvārds “Bagdadi”, kas tika ierakstīti Karlsrūes pilsētas civilstāvokļa aktu reģistrā.
Pēc tam prasītājs pamatlietā Nirnbergā (Vācija) notikušas administratīvas personvārda maiņas procedūras rezultātā ieguva gan uzvārdu “Bogendorff”, gan vārda “Nabiel” papildinājumu ar “Peter”. Adopcijas rezultātā Vācijas prasītāja pamatlietā civilstāvoklis atkal tikai mainīts tā, ka turpmāk atbilstoši šim civilstāvoklim viņa vārdi kļuva “Nabiel Peter” un uzvārds – “Bogendorff von Wolffersdorff”.
2001. gadā prasītājs pamatlietā pārcēlās uz Apvienoto Karalisti, kur no 2002. gada viņš Londonā strādāja par konsultantu maksātnespējas jautājumos.
2004. gadā viņš naturalizācijas ceļā ieguva Apvienotās Karalistes pilsonību, vienlaikus saglabājot savu Vācijas pilsonību.
Ar 2004. gada 26. jūlija paziņojumu (
Deed Poll
), kas 2004. gada 22. septembrī reģistrēta
Supreme Court of England and Wales
(Anglijas un Velsas Augstākā tiesa, Apvienotā Karaliste) un 2004. gada 8. novembrī publicēta
The London Gazette
, prasītājs pamatlietā nomainīja savu personvārdu tā, ka saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesībām viņu sauc “Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”.
2005. gadā prasītājs pamatlietā kopā ar sievu pārcēlās no Londonas uz Kemnicu [
Chemnitz
] Vācijā, kur 2006. gada 28. februārī piedzima viņa meita. Tur viņi joprojām dzīvo.
Viņu meitas, kurai ir Vācijas un Apvienotās Karalistes dubultpilsonība, piedzimšana tika deklarēta Apvienotās Karalistes ģenerālkonsulātā Diseldorfā (Vācija) 2006. gada 23. martā. Viņu meitas Apvienotās Karalistes dzimšanas apliecībā un pasē ierakstītie vārdi un uzvārds ir “Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff”.
Taču Kemnicas dzimtsarakstu iestāde, pamatojoties uz
EGBGB
10. pantu, atteicās viņu reģistrēt ar viņas Apvienotās Karalistes personvārdu. Prasītājs pamatlietā vērsās
Oberlandesgericht Dresden
(Federālās zemes Augstākā tiesa Drēzdenē, Vācija) ar lūgumu izdot rīkojumu, ar kuru minētajam dienestam tiktu uzdots ierakstīt civilstāvokļa aktu reģistrā viņa meitas uzvārdu, kāds tas ir ierakstīts Apvienotās Karalistes iestāžu izdotajā dzimšanas apliecībā.
Ar 2011. gada 6. jūlija lēmumu
Oberlandesgericht Dresden
(Federālās zemes Augstākā tiesa Drēzdenē, Vācija) šo lūgumu apmierināja.
Atbilstoši šim rīkojumam Kemnicas pilsēta veica minēto reģistrāciju. Tā rezultātā prasītāja pamatlietā meitai kā Vācijas pilsonei ir tie paši vārdi un uzvārds, kādi viņai ir kā Apvienotās Karalistes pilsonei, proti, “Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff”.
2013. gada 22. maijā prasītājs pamatlietā vērsās ar paziņojumu Karlsrūes pilsētas dzimtsarakstu iestādē, lūdzot saskaņā ar
EGBGB
48. pantu ierakstīt civilstāvokļa aktu reģistros viņa atbilstoši Apvienotās Karalistes tiesībām iegūtos vārdus un uzvārdu.
Tā kā šis dienests atteicās veikt šo ierakstīšanu, prasītājs pamatlietā vērsās
Amtsgericht Karlsruhe
(Karlsrūes pirmās instances tiesa) ar lūgumu uzdot minētajam dienestam uz
Personenstandsgesetz
(Civilstāvokļa likums) 49. panta 1. punkta pamata ar atpakaļejošu spēku grozīt viņa dzimšanas apliecību no 2004. gada 22. septembra tādējādi, ka viņa vārdi un uzvārds būtu “Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”.
Karlsrūes pilsētas dzimtsarakstu iestāde pret šo pieteikumu izvirzīja
EGBGB
48. pantā paredzēto iebildi par nesaderīgumu ar Vācijas tiesību pamatprincipiem.
Amtsgericht Karlsruhe
(Karlsrūes pirmās instances tiesa) šajā ziņā norāda, ka Vācijas specializētajā juridiskajā literatūrā notiek debates jautājumā par to, kāds tvērums ir 2008. gada 14. oktobra sprieduma Grunkin un Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
) rezultātā pieņemtajam
EGBGB
48. pantam, kurā personai, kuras personvārdam ir piemērojamas Vācijas tiesības, ir ļauts izvēlēties lietot pastāvīgas uzturēšanās laikā citā dalībvalstī iegūtu personvārdu, tostarp gadījumā, ja šis personvārds ir iegūts nesaistīti ar kādu personas civilstāvokļa maiņu ģimenes tiesību normu piemērošanas rezultātā. Atbilde uz šo tiesību jautājumu neesot rodama Tiesas judikatūrā. Tādējādi 2003. gada 2. oktobra spriedumā Garcia Avello (
C‑148/02
,
EU:C:2003:539
) un 2008. gada 14. oktobra spriedumā Grunkin un Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
) ir aplūkoti gadījumi, kad kopš attiecīgo personu dzimšanas viņu attiecīgo dalībvalstu kompetentajās iestādēs atzīstamie personvārdi ir atšķirīgi. Lieta, kurā taisīts 2010. gada 22. decembra spriedums Sayn‑Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), no pamatlietas atšķiroties ar to, ka pirmajā no tām attiecīgajai personai nebija dubultpilsonības, personvārdu atšķirība izrietēja no personas civilstāvokļa maiņas ģimenes tiesību normu piemērošanas rezultātā, konkrēti, adopcijas ceļā, un, visbeidzot, dižciltības titulu lietojuma ziņā Austrijas Republikas un Vācijas Federatīvās Republikas konstitucionālās identitātes esot bijušas salīdzināmas gaužām nosacīti.
Šajos apstākļos
Amtsgericht Karlsruhe
(Karlsrūes pirmās instances tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts iestādēm ir pienākums atzīt šīs valsts pilsoņa personvārda maiņu, ja viņš vienlaicīgi ir citas dalībvalsts pilsonis un, pastāvīgi dzīvojot šajā dalībvalstī un nesaistīti ar izmaiņām ģimenes tiesībās paredzētā statusā mainot personvārdu, ir ieguvis brīvi izvēlētu personvārdu, kas ietver vairākus dižciltības titulus, ciktāl viņam, iespējams, turpmāk nebūs būtiskas saiknes ar šo valsti un pirmajā minētajā dalībvalstī dižciltība ar Konstitūciju ir tikusi atcelta, bet atcelšanas brīdī lietotie dižciltības tituli varēja tikt saglabāti kā personvārda sastāvdaļa?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ievadapsvērumi
Vispirms jānorāda, ka iesniedzējtiesā
N. P. Bogendorff von Wolffersdorff
vērsās ar pieteikumu mainīt ne tikai savu uzvārdu, bet arī savus vārdus no “Nabiel Peter” uz “Peter Mark Emanuel”. Līdz ar to jautājumā veiktā atsauce uz “personvārda maiņas” jēdzienu ir jāsaprot kā atsauce uz dalībvalsts iestāžu atteikumu atzīt gan vārdus, gan uzvārdu, ko šīs valsts pilsonis ieguvis, pastāvīgi dzīvojot citā dalībvalstī, kuras pilsonība šim pilsonim arī ir.
Tāpēc jāuzskata, ka savā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai LESD 18. un 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstu iestādēm ir pienākums atzīt šīs dalībvalsts pilsoņa uzvārdu un vārdus, ja viņam ir arī kādas citas tādas dalībvalsts pilsonība, kurā viņš ir ieguvis brīvi izvēlētu personvārdu, kas ietver vairākus dižciltības apliecinājumus. Konkrēti tā vaicā, vai apsvērumi saistībā ar pirmās dalībvalsts konstitucionālo izvēli un dižciltības titulu atcelšanu var ļaut šai dalībvalstij neatzīt šādos apstākļos veikto vārdu un uzvārda maiņu.
LESD 20. pantā ikvienam, kam ir kādas dalībvalsts pilsonība, tiek piešķirts Savienības pilsoņa statuss (skat. spriedumu, 2011. gada 12. maijs, Runevič‑Vardyn un Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
,
59.
punkts un tajā minētā judikatūra). Prasītājam pamatlietā, kuram ir divu dalībvalstu pilsonība, ir šāds statuss.
Tiesa vairākkārt ir norādījusi, ka Savienības pilsoņa statuss ir paredzēts kā dalībvalstu pilsoņu pamatstatuss (skat. spriedumu, 2011. gada 12. maijs, Runevič‑Vardyn un Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
,
60.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šis statuss tiem no šiem pilsoņiem, kuri ir līdzīgā situācijā, dod iespēju Līguma
ratione materiae
piemērošanas jomā gūt tiesību ziņā vienlīdzīgu attieksmi neatkarīgi no viņu pilsonības, izņemot īpaši paredzētus gadījumus (skat. spriedumu, 2011. gada 12. maijs, Runevič‑Vardyn un Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
,
61.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Savienības tiesību
ratione materiae
piemērošanas jomā ietilpstošajām situācijām ir piederīgas situācijas, kuras saistītas ar Līgumā garantēto pamatbrīvību īstenošanu, it īpaši tās, kas saistītas ar LESD 21. pantā paredzēto brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (skat. spriedumus, 2001. gada 20. septembris, Grzelczyk,
C‑184/99
,
EU:C:2001:458
,
33.
punkts; 2002. gada 11. jūlijs, D’Hoop,
C‑224/98
,
EU:C:2002:432
,
29.
punkts, kā arī 2011. gada 12. maijs, Runevič‑Vardyn un Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
,
62.
punkts).
Lai arī atbilstoši pašreizējam Savienības tiesību stāvoklim noteikumi par personas uzvārda un vārda atveidošanu civilstāvokļa aktos ir dalībvalstu kompetencē, tomēr tām, īstenojot šo kompetenci, ir jāievēro Savienības tiesības, it īpaši Līguma tiesību normas attiecībā uz katram Savienības pilsonim atzīto brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā (skat. spriedumus, 2003. gada 2. oktobris, Garcia Avello,
C‑148/02
,
EU:C:2003:539
,
25.
punkts; 2008. gada 14. oktobris, Grunkin un Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
,
16.
punkts; 2010. gada 22. decembris, Sayn‑Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
,
38.
un
39.
punkts, kā arī 2011. gada 12. maijs, Runevič‑Vardyn un Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
,
63.
punkts).
Pamatlietā nav strīda par to, ka prasītājam pamatlietā ir divu dalībvalstu pilsonība un ka viņš Savienības pilsoņa statusā saskaņā ar LESD 21. pantu ir izmantojis brīvību pārvietoties un uzturēties kādā citā dalībvalstī, kas nav viņa izcelsmes dalībvalsts.
Tāpēc dalībvalsts iestāžu atteikums atzīt personvārdu, ko šīs dalībvalsts pilsonis ir ieguvis citā dalībvalstī, kuras pilsonība viņam arī ir, tādos apstākļos kā pamatlietā aplūkotie ir izvērtējams tikai šīs tiesību normas gaismā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 12. maijs, Runevič‑Vardyn un Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
,
65.
punkts).
Par ierobežojuma esamību
Ievadam jānorāda, ka personas vārds un uzvārds ir viņas identitātes un privātās dzīves, kuras aizsardzība ir nostiprināta Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 7. pantā, kā arī Romā 1950. gada 4. novembrī parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECTK”) 8. pantā, sastāvdaļa. Lai arī Hartas 7. pantā tas nav skaidri pieminēts, personas vārds un uzvārds kā personīgas identifikācijas līdzeklis un kā līdzeklis, kas nodrošina saikni ar ģimeni, tomēr attiecas uz tās privāto un ģimenes dzīvi (saistībā ar ECTK 8. pantu skat. spriedumus, 2010. gada 22. decembris, Sayn‑Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
,
52.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2011. gada 12. maijs, Runevič‑Vardyn un Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
,
66.
punkts).
Tāds valsts tiesiskais regulējums, kas ir nelabvēlīgs noteiktiem valsts pilsoņiem tikai tādēļ, ka viņi ir izmantojuši savas tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī, ir LESD 21. panta 1. punktā ikvienam Savienības pilsonim atzīto brīvību ierobežojums (skat. tostarp spriedumus, 2008. gada 14. oktobris, Grunkin un Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
,
21.
punkts; 2010. gada 22. decembris, Sayn‑Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
,
53.
punkts, un 2011. gada 12. maijs, Runevič‑Vardyn un Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
,
68.
punkts).
No Tiesas judikatūras izriet, ka dalībvalsts iestāžu atteikums atzīt šīs valsts pilsoņa, kurš izmantojis tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties citas dalībvalsts teritorijā, uzvārdu, kāds tas ir noteikts šajā nupat minētajā dalībvalstī, iespējami liedz izmantot LESD 21. pantā paredzētās tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā. Proti, no atšķirībām starp abiem personvārdiem, kas tiek attiecināti uz vienu un to pašu personu, var rasties neskaidrība un neērtības (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 22. decembris, Sayn‑Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
,
39.
,
41.
–
42.
,
66.
un
71.
punkts).
Šajā lietā Vācijas iestāžu atteikums atzīt Vācijas pilsoņa vārdu un uzvārda maiņu, kas veikta saskaņā ar citas dalībvalsts tiesību aktiem, kura pilsonība arī šim pilsonim ir, iespējami ir šāds ierobežojums. Tomēr no Tiesas judikatūras izriet, ka, lai atteikums mainīt dalībvalsts pilsoņa vārdus un uzvārdu un atzīt vārdus un uzvārdu, ko viņš ieguvis citā dalībvalstī, būtu LESD 21. pantā atzīto brīvību ierobežojums, tam ir jārada viņam “nopietnas neērtības” administratīvajā, profesionālajā un privātajā jomā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 12. maijs, Runevič‑Vardyn un Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
,
76.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Tiesa ir atzinusi, ka ikreiz, kad personvārds, kas tiek izmantots konkrētā situācijā, neatbilst personvārdam, kas ir minēts dokumentā, kurš ir uzrādīts kā personas identifikācijas pierādījums, vai kad personvārds, kas ir minēts divos vienlaicīgi iesniegtos dokumentos, nav viens un tas pats, šāda atšķirība uzvārdos var radīt šaubas attiecībā uz šīs personas identitāti, kā arī iesniegto dokumentu autentiskumu vai tajos ietverto datu patiesumu (spriedums, 2008. gada 14. oktobris, Grunkin un Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
,
28.
punkts).
Tiesa ir vienlīdz uzskatījusi, ka gadījumā, ja persona ir tādas dalībvalsts pilsone, kura atsakās atzīt uzvārdu, ko šī persona ieguvusi citā dalībvalstī, kurā šī persona dzīvo, notikušas adopcijas rezultātā, reāls risks, ka atšķirīgo uzvārdu dēļ būs jākliedē šaubas par savu personas identitāti, ir uzskatāms par apstākli, kas var ierobežot no LESD 21. panta izrietošo tiesību izmantošanu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2010. gada 22. decembris, Sayn‑Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
,
70.
punkts).
Šajā lietā Vācijas valdība pauž šaubas, vai prasītāja pamatlietā privāto un profesionālo dzīvi aizskartu neērtības, kas rodas no viņa vārdu un uzvārdu atšķirībām. Nekas neliecinot, ka Apvienotajā Karalistē iegūtais uzvārds būtu ievērojami nozīmīgs prasītāja pamatlietā identificēšanai un viņa ģimenes piederībai.
Turpretim prasītājs pamatlietā Tiesas sēdē apgalvoja, ka viņam esot bijušas nopietnas neērtības šā sprieduma 38. punktā citētās judikatūras izpratnē, konkrēti saistībā ar kādas viņa Apvienotajā Karalistē dibinātas sabiedrības ar ierobežotu atbildību filiāles reģistrēšanu Vācijā, kuras vajadzībām viņam kā Vācijas pilsonim ir bijusi jāapliecina sava identitāte ar Vācijas dokumentiem, kuros ir norādīts no Apvienotajā Karalistē izdotajos dokumentos norādītā atšķirīgs personvārds, kā arī saistībā ar bankas konta atvēršanu šai sabiedrībai vai arī vienkāršās ceļu satiksmes kontrolēs, kurās viņam ir bijis jāuzrāda Apvienotās Karalistes autovadītāja apliecība un atbilstoši Vācijas likumam par personu apliecinošiem dokumentiem – Vācijas personu apliecinošs dokuments.
Šajā ziņā jāatgādina, ka, lai veiktu daudzas sadzīves darbības gan publiskā, gan privātā jomā, ir jāapliecina sava identitāte un ģimenes gadījumā – arī tas, kādas ģimenes saites pastāv dažādo tās locekļu starpā (spriedums, 2011. gada 12. maijs, Runevič‑Vardyn un Wardyn,
C‑391/09
,
EU:C:2011:291
,
73.
punkts).
Tā kā prasītājam pamatlietā ir divas pilsonības, gan Vācijas, gan Apvienotās Karalistes iestādes viņam var izdot tādus oficiālus dokumentus kā, piemēram, pasi. Taču Vācijas civilstāvokļa aktu reģistrā un Apvienotās Karalistes iestādēs prasītājs pamatlietā ir reģistrēts ar atšķirīgiem vārdiem un uzvārdiem. Proti, vārdi un uzvārds “Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”, kas ierakstīti viņa Apvienotās Karalistes pasē un autovadītāja apliecībā, nav identiski vārdiem un uzvārdam “Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff”, kas ir ierakstīti Vācijas civilstāvokļa aktu reģistros un viņa Vācijā izdotajos personu apliecinošajos dokumentos.
Gluži tāpat kā lietā, kurā taisīts 2010. gada 22. decembra spriedums Sayn‑Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), reāls risks tādos apstākļos, kādi ir pamatlietā, attiecībā uz pienākumu dažādo personvārdu dēļ kliedēt šaubas par savas personības identitāti ir uzskatāms par apstākli, kas var ierobežot LESD 21. pantā minēto tiesību īstenošanu.
Turklāt jānorāda, ka, tā kā prasītāja pamatlietā nepilngadīgajai meitai ir divas pases ar personvārdu “Larissa Xenia Gräfin von Wolffersdorff Freiin von Bogendorff”, ko izdevušas attiecīgi gan Apvienotās Karalistes iestādes, gan
Oberlandesgericht Dresden
(Federālās zemes Augstākā tiesa Drēzdenē) sprieduma rezultātā – arī Vācijas iestādes, prasītājam pamatlietā draud iespēja saskarties ar grūtībām apliecināt savas ģimenes saites ar viņu arī tāpēc, ka viņa Vācijas pasē norādītais uzvārds atšķiras no viņa meitas uzvārda.
Līdz ar to ar dalībvalsts iestāžu atteikumu atzīt šīs dalībvalsts pilsoņa vārdus un uzvārdu, kādi tie ir noteikti un reģistrēti kādā citā dalībvalstī, kuras pilsonība viņam arī ir, tiek ierobežotas ikvienam Savienības pilsonim LESD 21. pantā atzītās brīvības.
Par attaisnojuma esamību
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru personu pārvietošanās brīvības ierobežošana var tikt attaisnota tikai tad, ja tā ir pamatota ar objektīviem apsvērumiem un ir samērīga ar valsts tiesībās noteikto leģitīmo mērķi (skat. spriedumus, 2008. gada 14. oktobris, Grunkin un Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
,
29.
punkts, kā arī 2010. gada 22. decembris, Sayn‑Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
,
81.
punkts).
Iesniedzējtiesa min četrus iemeslus, kas varētu attaisnot atteikumu atzīt un reģistrēt vārdus un uzvārdu, ko prasītājs pamatlietā ieguvis Apvienotajā Karalistē. Šie iemesli ir balstīti uz uzvārda nemainības un turpinātības principiem, apstākli, ka personvārda maiņa Apvienotajā Karalistē ir izdarīta ar apzinātu izvēli un gluži nesaistīti ar kādu personas civilstāvokļa maiņu ģimenes tiesību normu piemērošanas rezultātā, izvēlētā uzvārda garumu un sarežģītību, kā arī Vācijas konstitucionālās izvēles apsvērumiem un dižciltības titulu atcelšanu.
Par uzvārda nemainības un turpinātības principiem
Iesniedzējtiesa uzskata, ka iemesls, kāpēc personvārda brīvprātīga maiņa nesaistīti ar kādu personas civilstāvokļa maiņu ģimenes tiesību normu piemērošanas rezultātā Vācijas tiesībās nav atļauta, galvenokārt izriet no personvārda nemainības un turpinātības principiem, atbilstoši kuriem uzvārdam ir jābūt uzticamam un ilgstošam personas identificēšanas faktoram.
Tomēr 2008. gada 14. oktobra sprieduma Grunkin un Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
) – kurā noteiktības un turpinātības principus Vācijas iestādes bija piesaukušas, lai personas personvārda noteikšanu piesaistītu viņas pilsonībai, – 30. un 31. punktā Tiesa jau ir nospriedusi, ka neviens no šiem principiem, lai arī cik leģitīmi tie paši par sevi arī nebūtu, paši par sevi nevar tikt uzskatīts par tik nozīmīgu, lai ar tiem varētu attaisnot dalībvalsts kompetento iestāžu atteikumu atzīt attiecīgās personas personvārdu, kāds tas ir likumīgi noteikts un reģistrēts citā dalībvalstī.
Par personvārda maiņas brīvprātīgumu
Iesniedzējtiesas ieskatā atšķirība starp prasītāja pamatlietā Apvienotās Karalistes un Vācijas pasēs norādītajiem personvārdiem nav radusies nedz viņa dzimšanas apstākļu, nedz adopcijas, nedz kādas citas viņa personas civilstāvokļa maiņas dēļ, bet gan izriet no viņa lēmuma nomainīt personvārdu Apvienotajā Karalistē. Šā lēmuma pamatā neesot bijuši personiskās ērtības iemesli. Iesniedzējtiesa prāto, vai šāda izvēle ir aizsardzības vērta.
Jānorāda, ka Tiesā rīkotajā tiesas sēdē Vācijas valdība norādīja, ka – pretēji tam, ko apgalvo Karlsrūes pilsētas dzimtsarakstu iestāde, –
EGBGB
48. pants neaprobežojoties ar ģimenes tiesībās reglamentētajām situācijām. Šīs valdības ieskatā šī tiesību norma, kas pieņemta pēc 2008. gada 14. oktobra sprieduma Grunkin un Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
), rada juridisku pamatu, kas ļauj personai, kas ir Vācijas tiesību subjekts, izvēlēties citā dalībvalstī iegūtu un reģistrētu personvārdu, ja vien tas nav nesaderīgi ar Vācijas tiesību pamatprincipiem. Minētā valdība paskaidroja, ka šā personvārda ierakstīšana var tikt veikta, pamatojoties uz vienkāršu attiecīgās personas paziņojumu dzimtsarakstu iestādei, kurā norādīts, ka tā vēlas lietot citā dalībvalstī iegūto personvārdu tā personvārda vietā, kas izriet no Vācijas personu civilstāvokli reglamentējošo tiesību piemērošanas, ar obligātu priekšnosacījumu, ka šis personvārds citā dalībvalstī ir iegūts, tajā pastāvīgi dzīvojot, proti, uzturoties kādu laiku, kurā notikusi zināma sociālā integrēšanās. Ar šo prasību esot paredzēts novērst, ka Vācijas pilsoņi, apejot savas valsts personu civilstāvokli reglamentējošās tiesības, īslaicīgi uzturas kādā citā dalībvalstī, kuras tiesību akti ir labvēlīgāki, lai varētu iegūt tādu uzvārdu, kādu tie vēlas.
Šajā ziņā, kā norādīts šā sprieduma 35. punktā, personas personvārds ir viņas identitātes un privātās dzīves, kuras aizsardzība ir nostiprināta Hartas 7. pantā, kā arī ECTK 8. pantā, sastāvdaļa.
ECT 1994. gada 25. novembra spriedumā
Stjerna
pret Somiju (ECLI:CE:ECHR:1994:1125JUD001813191, § 38 un 39) Eiropas Cilvēktiesību tiesa atzina uzvārda būtisko nozīmi personu identificēšanā un uzskatīja, ka Somijas iestāžu atteikums atļaut prasītājam pieņemt jaunu konkrētu uzvārdu var arī netikt uzskatīta par iejaukšanos tajā, kā ieinteresētā persona izmanto savas tiesības uz privāto dzīvi, kā tas būtu, piemēram, gadījumā ar pienākumu tai mainīt savu uzvārdu. Tā tomēr atzina, ka var būt īsteni iemesli, kuru dēļ persona var vēlēties nomainīt savu personvārdu, lai arī pieļaujot, ka ar sabiedrības interesēm var tikt attaisnoti likumiski šādas iespējas ierobežojumi, piemēram, lai nodrošinātu precīzu iedzīvotāju uzskaiti vai saglabātu personu identificēšanas līdzekļus un piesaistītu kāda konkrēta personvārda lietotājus konkrētai ģimenei.
Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka personvārda maiņas brīvprātīgums pats par sevi neapdraud sabiedrības intereses un līdz ar to viens pats nevar attaisnot LESD 21. panta ierobežojumu. Tāpēc Vācijas iestādes nedrīkst atteikties atzīt personvārdu, ko Vācijas pilsonis likumīgi ieguvis citā dalībvalstī, pamatojoties uz to vien, ka šī personvārda maiņa esot veikta personisku apsvērumu dēļ, un neņemot vērā šīs maiņas iemeslus.
Konkrēti jautājumā par paustajām rūpēm saistībā ar brīvprātīgām personvārda maiņām novērst personu civilstāvokli reglamentējošo valsts tiesību aktu apiešanu, kas veikta, izmantojot pārvietošanās brīvību un no tās izrietošās tiesības vienīgi šim mērķim, jāatgādina, ka 1999. gada 9. marta sprieduma Centros (
C‑212/97
,
EU:C:1999:126
) 24. punktā Tiesa jau ir nospriedusi, ka dalībvalstij ir tiesības veikt pasākumus, kas paredzēti, lai vai nu novērstu atsevišķu tās pilsoņu centienus Līgumā paredzēto tiesību aizsegā apiet valsts tiesību aktus, vai atturētu pilsoņus ļaunprātīgi vai negodīgi savā labā izmantot Savienības tiesību normas.
No tā izriet, ka atteikšanās atzīt prasītāja pamatlietā Apvienotās Karalistes personvārdu nevar būt attaisnota ar to vien, ka personvārda maiņa ir notikusi pēc viņa ierosmes, neņemot vērā šīs maiņas iemeslus.
Par uzvārda garumu
Pēc iesniedzējtiesas teiktā, Vācijas tiesību sistēmas mērķis ir arī izvairīties no nesamērīgi gariem vai pārlieku sarežģītiem uzvārdiem. Šajā ziņā tā norāda, ka prasītāja pamatlietā izvēlētais personvārds, proti, “Peter Mark Emanuel Graf von Wolffersdorff Freiherr von Bogendorff”, Vācijā ir neparasti garš.
Šajā ziņā 2008. gada 14. oktobra sprieduma Grunkin un Paul (
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
) 36. punktā, atbildot uz Vācijas valdības argumentu, ka Vācijas tiesībās dubultuzvārdi nav atļauti ar uzvārdu garuma ierobežošanu saistītu praktisku apsvērumu dēļ, Tiesa jau ir atzinusi, ka šādi administratīvās ērtības apsvērumi nevar būt pietiekami, lai attaisnotu pārvietošanās brīvības ierobežojumu.
Par privilēģiju atcelšanu un aizliegumu lietot dižciltības titulus vai no jauna radīt dižciltīgas izcelsmes iespaidu
Karlsrūes pilsētas Galvenais juridiskais dienests un Vācijas valdība uzskata, ka pamatlietā objektīvs iemesls, kas ļauj attaisnot pārvietošanās brīvības ierobežojumu, ir rodams principā par Vācijas pilsoņu vienlīdzību likuma priekšā, kā arī konstitucionālo izvēli atcelt izcelsmes vai kārtas dēļ iegūtās privilēģijas un nevienlīdzību un aizliegt lietot dižciltības titulus kā tādus, kas ir konkretizēta Veimāras konstitūcijas 109. panta trešajā daļā, lasot to kopsakarā ar Pamatlikuma 123. pantu. Atzīt brīvi izvēlētu personvārdu ar vairākiem dižciltības tituliem, kas iegūts citā dalībvalstī un kura iegūšana neizriet no kādas personas civilstāvokļa maiņas ģimenes tiesību normu piemērošanas rezultātā, nozīmētu no jauna radīt dižciltības titulu, kas savukārt būtu pretrunā Vācijas sabiedriskajai kārtībai.
Vācijas valdība norāda, ka atbilstoši Pamatlikuma 123. pantam, lasot to kopsakarā ar Veimāras konstitūcijas 109. panta trešo daļu, Vācijā ir atceltas visas izcelsmes vai kārtas dēļ iegūtās privilēģijas un nevienlīdzība. Lai arī dižciltības tituli, kas faktiski tika lietoti Veimāras konstitūcijas spēkā stāšanās laikā, joprojām drīkst tikt saglabāti kā personvārda sastāvdaļa un var tikt nodoti kāda ar personas civilstāvokli saistīta apstākļa dēļ, jaunu dižciltības titulu radīšana un šādu titulu piešķiršana ir aizliegtas. Vācijas valdība paskaidro, ka atbilstoši pastāvīgajai valsts judikatūrai Veimāras konstitūcijas 109. panta trešajā daļā noteiktais aizliegums attiecas arī uz gadījumu, kad personvārda maiņas ceļā tiek piešķirts personvārds, kas kā uzvārda sastāvdaļu ietver kādu dižciltības titulu, un ir vienlīdz aizliegts no jauna radīt dižciltīgas izcelsmes iespaidu, tostarp mainot uzvārdu. Šo, pēc Vācijas valdības teiktā, Vācijas sabiedrisko kārtību nodrošinošo tiesību normu mērķis esot nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret visiem Vācijas pilsoņiem.
Karlsrūes pilsētas Galvenais juridiskais dienests un Vācijas valdība šajā ziņā atsaucas uz 2010. gada 22. decembra sprieduma Sayn‑Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
) 94. punktu, kurā Tiesa atzina, ka valsts iestāžu atteikums atzīt visus elementus uzvārdā, kāds šīs valsts pilsonim ticis piešķirts otrā dalībvalstī, kurā viņš dzīvo, brīdī, kad viņu pieaugušā vecumā adoptēja šīs otrās dalībvalsts pilsonis, tāpēc, ka šis uzvārds ietver dižciltības titulu, kas nav pieļaujams pirmajā dalībvalstī saskaņā ar tās konstitucionālajām tiesībām, nevar tikt uzskatīts par pasākumu, kas nepamatoti aizskar Savienības pilsoņu pārvietošanās un uzturēšanās brīvību.
Šajā ziņā, lai arī – kā uzsver iesniedzējtiesa – no Austrijas tiesību normām, kas izvērtētas lietā, kurā taisīts 2010. gada 22. decembra spriedums Sayn‑Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), Vācijas tiesības atšķiras ar to, ka tajās nav paredzēts stingrs aizliegums lietot un nodot dižciltības titulus, jo tie var tikt lietoti kā personvārda sastāvdaļa, šajā lietā ir arī jāatzīst, ka Veimāras konstitūcijas 109. panta trešā daļa, to Vācijas konstitucionālās izvēles kontekstā aplūkojot kā LES 4. panta 2. punktā minētās dalībvalsts nacionālās identitātes elementu, var tikt ņemta vērā kā faktors, kas attaisno ierobežojumu Savienības tiesībās atzītajām personu tiesībām brīvi pārvietoties.
Attaisnojums saistībā ar principu, ka Vācijas pilsoņi likuma priekšā ir vienlīdzīgi, un konstitucionālo izvēli atcelt privilēģijas un nevienlīdzību un aizliegt lietot dižciltības titulus kā tādus ir jāinterpretē kā saistīts ar sabiedriskās kārtības apsvērumu.
Pastāvīgās judikatūras atziņa ir tāda, ka objektīvi apsvērumi saistībā ar sabiedrisko kārtību var pamatot dalībvalsts atteikumu atzīt kāda no tās pilsoņiem uzvārdu, kāds tas ir ticis piešķirts citā dalībvalstī (šajā ziņā skat. spriedumus, 2008. gada 14. oktobris, Grunkin un Paul,
C‑353/06
,
EU:C:2008:559
,
38.
punkts, kā arī 2010. gada 22. decembris, Sayn‑Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
,
85.
punkts).
Tiesa ir vairākkārt atgādinājusi, ka sabiedriskās kārtības jēdziens kā attaisnojums atkāpei no pamatbrīvības ir jāinterpretē šauri, lai tā piemērošanas jomu nevarētu vienpusēji noteikt katra dalībvalsts atsevišķi bez Eiropas Savienības iestāžu kontroles. No minētā izriet, ka uz sabiedrisko kārtību var atsaukties tikai tādā gadījumā, ja ir reāli un pietiekami nopietni draudi sabiedrības pamatinteresēm (skat. spriedumus, 2004. gada 14. oktobris, Omega,
C‑36/02
,
EU:C:2004:614
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2010. gada 22. decembris, Sayn‑Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
,
86.
punkts).
Tomēr īpašie apstākļi, kas varētu pamatot atsaukšanos uz sabiedriskās kārtības apsvērumiem, dažādās dalībvalstīs un dažādos laikos var būt atšķirīgi. Līdz ar to šajā ziņā ir jāatzīst valstu kompetento iestāžu izvērtēšanas pilnvaras tādā apjomā, kā tas noteikts Līgumā (skat. spriedumus, 2004. gada 14. oktobris, Omega,
C‑36/02
,
EU:C:2004:614
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2010. gada 22. decembris, Sayn‑Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
,
87.
punkts).
Šajā lietā Vācijas valdība norādīja, ka ar Veimāras konstitūcijas 109. panta trešo daļu, ar kuru ir atceltas privilēģijas un dižciltības tituli kā tādi un aizliegts radīt iespaidu par dižciltīgu izcelsmi izraisošus titulus pat kā personvārda daļu, tiek īstenots plašāks visu Vācijas pilsoņu līdztiesības princips.
Taču – kā Tiesa norādījusi 2010. gada 22. decembra sprieduma Sayn‑Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
) 89. punktā – Savienības tiesību sistēmas mērķis, nenoliedzami, ir nodrošināt vienlīdzības principa kā vispārēja tiesību principa ievērošanu. Šis princips ir ietverts arī Hartas 20. pantā.
Tāpēc nevar būt šaubu, ka mērķis ievērot vienlīdzības principu Savienības tiesību izpratnē ir leģitīms mērķis.
Pasākumi, kas ierobežo pamatbrīvību, var tikt pamatoti ar sabiedriskās kārtības apsvērumiem vienīgi tad, ja ar tiem var tikt sasniegti izvirzītie mērķi, kā arī tie ir nepieciešami, lai aizsargātu intereses, ko ar tiem paredzēts nodrošināt, un vienīgi tad, ja šie mērķi nevar tikt sasniegti ar mazāk ierobežojošiem līdzekļiem (skat. spriedumus, 2004. gada 14. oktobris, Omega,
C‑36/02
,
EU:C:2004:614
,
36.
punkts; 2008. gada 10. jūlijs, Jipa,
C‑33/07
,
EU:C:2008:396
,
29.
punkts, un 2010. gada 22. decembris, Sayn‑Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
,
90.
punkts).
Šajā ziņā Tiesa jau ir paskaidrojusi, ka nav nepieciešams, lai dalībvalsts iestāžu izvēlētais ierobežojošais pasākums atbilstu visu dalībvalstu viedoklim attiecībā uz pamattiesību aizsardzības kārtību vai attiecīgajām leģitīmajām interesēm, un ka, tieši pretēji, attiecīgajā jomā veikto pasākumu nepieciešamība un samērīgums nav izslēgti tikai tāpēc vien, ka dalībvalsts ir izvēlējusies aizsardzības sistēmu, kas atšķiras no citas dalībvalsts ieviestās sistēmas (spriedumi, 2004. gada 14. oktobris, Omega,
C‑36/02
,
EU:C:2004:614
,
37.
un
38.
punkts, kā arī 2010. gada 22. decembris, Sayn‑Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
,
91.
punkts). Tāpat ir jāatgādina, ka saskaņā ar LES 4. panta 2. punktu Savienība respektē tās dalībvalstu nacionālo identitāti, kas ietver arī valsts republikānisko formu (spriedums, 2010. gada 22. decembris, Sayn‑Wittgenstein,
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
,
92.
punkts).
2010. gada 22. decembra sprieduma Sayn‑Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
) 93. punktā Tiesa nosprieda, ka nešķiet nesamērīgi, ka dalībvalsts vēlas īstenot mērķi aizsargāt vienlīdzības principu, aizliedzot saviem pilsoņiem iegūt, saglabāt vai izmantot dižciltības titulus vai dižciltības apliecinājumus, kas varētu radīt iespaidu, ka personvārda lietotājs ir piederīgs šādai kārtai. Tādējādi tā nosprieda, ka nešķiet, ka civilstāvokļa aktu reģistrācijas jomā kompetentās Austrijas iestādes, atsakoties atzīt dižciltības apliecinājumus personvārdā, par kuru bija strīds lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums, būtu pārsniegušas to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu to izvirzītā konstitucionālā pamatmērķa sasniegšanu.
Iesniedzējtiesa norāda, ka, lai arī pamatlietā aplūkotās administratīvās prakses, atbilstoši kurai paziņojumi par uzvārda izvēli tiek atteikti, pamatā esošie sabiedriskās kārtības apsvērumi līdzinās tiem, uz kuriem ir balstīti iepriekšējā šā sprieduma punktā minētie Austrijas tiesību akti, Vācijas tiesību sistēmā – atšķirībā no Austrijas tiesību sistēmas – nav stingra aizlieguma saglabāt dižciltības titulus. Lai arī kopš Veimāras konstitūcijas stāšanās spēkā jauni tituli nav piešķirti, tolaik pastāvējušie tituli tika saglabāti kā personvārda sastāvdaļas. Līdz ar to ir atzīts, ka, neraugoties uz dižciltības atcelšanu, Vācijas pilsoņu personvārdi viņu izcelsmes dēļ ietver agrākajiem dižciltības tituliem atbilstošus elementus. Turklāt pašlaik spēkā esošajās Vācijas personu civilstāvokli reglamentējošajās tiesībās šādu personvārda elementu iegūšana ir vienlīdz iespējama adopcijas ceļā.
Turpretim Vācijas likumdevēja gribai pretrunā būtu, ja Vācijas pilsoņi, izmantojot kādas citas dalībvalsts tiesības, no jauna iegūtu atceltus dižciltības titulus. Taču sistemātiska tādas personvārda maiņas kā pamatlietā aplūkotā atzīšana varētu novest pie šāda iznākuma.
Ciktāl Vācijā ir pieļauts, ka atsevišķas personas drīkst savos personvārdos lietot agrākajiem dižciltības tituliem atbilstošus elementus, rodas jautājums par to, vai aizliegums brīvi izvēlēties agrākos dižciltības titulus ietverošu jaunu personvārdu un Vācijas iestāžu prakse, atbilstoši kurai šāda personvārda atzīšana tiek atteikta, ir piemēroti un vajadzīgi, lai nodrošinātu, ka tiek sasniegts mērķis aizsargāt šīs dalībvalsts sabiedrisko kārtību, kurai ir raksturīgs visu Vācijas pilsoņu līdztiesības princips.
Atšķirībā no lietas, kurā tika taisīts 2010. gada 22. decembra spriedums Sayn‑Wittgenstein (
C‑208/09
,
EU:C:2010:806
), lai varētu novērtēt, vai tāda prakse kā pamatlietā aplūkotā ir samērīga, ir jāizvērtē un jāizsver dažādi attiecīgajai dalībvalstij specifiski tiesiskie un faktiskie aspekti, bet to labāk var izdarīt iesniedzējtiesa nekā Tiesa.
Konkrēti, iesniedzējtiesai ir jāizvērtē, vai civilstāvokļa aktu reģistrācijas jomā kompetentās Vācijas iestādes, atteikdamās atzīt personvārdu, ko Apvienotajā Karalistē ieguvis prasītājs pamatlietā, pamatojoties uz to, ka, lai varētu tikt sasniegts mērķis nodrošināt visu Vācijas pilsoņu līdztiesības principu, ir jāaizliedz Vācijas pilsoņiem noteiktos apstākļos iegūt un lietot dižciltības titulus vai dižciltības apliecinājumus, kas varētu radīt iespaidu, ka personvārda lietotājs ir piederīgs šādai kārtai, nepārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu izvirzītā konstitucionālā pamatmērķa sasniegšanu.
Šajā ziņā, Savienības pilsoņiem LESD 21. pantā atzītās tiesības brīvi pārvietoties liekot svaru kausos ar leģitīmajām interesēm, kuru vārdā Vācijas likumdevējs ir nospraudis robežas dižciltības titulu lietojumam un noteicis aizliegumu no jauna radīt iespaidu par dižciltīgu izcelsmi, ir jāņem vērā dažādi aspekti. Šie aspekti, lai arī tie paši par sevi nevar būt attaisnojums, ir jāņem vērā samērīguma pārbaudē.
Tādējādi, pirmkārt, ir jāņem vērā, ka prasītājs pamatlietā ir izmantojis šīs tiesības un viņam ir Vācijas un Apvienotās Karalistes dubultpilsonība, ka Apvienotajā Karalistē iegūtā personvārda sastāvdaļas, kas – Vācijas iestāžu ieskatā – ir pretrunā sabiedriskajai kārtībai, formāli nav dižciltības tituli nedz Vācijā, nedz Apvienotajā Karalistē un ka Vācijas tiesa, kas kompetentajām iestādēm uzdeva ierakstīt dižciltības apliecinājumus ietverošo prasītāja pamatlietā meitas personvārdu tādu, kādu to bija reģistrējušas Apvienotās Karalistes iestādes, neuzskatīja, ka šī ierakstīšana būtu pretrunā sabiedriskajai kārtībai.
Otrkārt, vienlīdz svarīgi ir ņemt vērā, ka aplūkotā personvārda maiņa ir veikta prasītāja pamatlietā gluži personisku apsvērumu dēļ, ka no tās izrietošās personvārdu atšķirības nav atvedināmas nedz uz viņa dzimšanas apstākļiem, nedz uz adopciju, nedz uz Apvienotās Karalistes pilsonības iegūšanu un ka Apvienotajā Karalistē izvēlētais personvārds ietver tādas sastāvdaļas, kas, lai arī formāli nebūdamas dižciltības tituli Vācijā vai Apvienotajā Karalistē, rada iespaidu par dižciltīgu izcelsmi.
Katrā ziņā ir jāuzsver, ka, lai arī ar objektīvu apsvērumu par sabiedrisko kārtību un Vācijas pilsoņu līdztiesības principu – gadījumā, ja tas tiek atzīts, – varētu tikt attaisnots atteikums atzīt prasītāja pamatlietā uzvārda maiņu, ar to nav attaisnojams atteikums atzīt viņa vārdu maiņu.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts iestādēm nav pienākuma atzīt šīs dalībvalsts pilsoņa personvārdu, ja viņam ir arī kādas citas tādas dalībvalsts pilsonība, kurā viņš ir ieguvis šo brīvi izvēlēto personvārdu, kas ietver vairākus dižciltības apliecinājumus, kuri nav pieļauti pirmās dalībvalsts tiesībās, ja ir pierādīts – un tas jānoskaidro iesniedzējtiesai –, ka šāds atzīšanas atteikums šajā kontekstā ir attaisnots ar sabiedriskās kārtības apsvērumiem, jo tas ir piemērots un vajadzīgs, lai nodrošinātu, ka tiek ievērots princips, ka visi minētās dalībvalsts pilsoņi ir līdztiesīgi.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

LESD 21. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts iestādēm nav pienākuma atzīt šīs dalībvalsts pilsoņa personvārdu, ja viņam ir arī kādas citas tādas dalībvalsts pilsonība, kurā viņš ir ieguvis šo brīvi izvēlēto personvārdu, kas ietver vairākus dižciltības apliecinājumus, kuri nav pieļauti pirmās dalībvalsts tiesībās, ja ir pierādīts – un tas jānoskaidro iesniedzējtiesai –, ka šāds atzīšanas atteikums šajā kontekstā ir attaisnots ar sabiedriskās kārtības apsvērumiem, jo tas ir piemērots un vajadzīgs, lai nodrošinātu, ka tiek ievērots princips, ka visi minētās dalībvalsts pilsoņi ir līdztiesīgi.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.