CELEX: 62021CJ0024
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Lauksaimniecība
Ģenētiski modificēti pārtikas produkti un dzīvnieku barība
Regula (EK) Nr. 1829/2003
Ģenētiski modificētu organismu apzināta izplatīšana vidē
Direktīva 2001/18/EK
26.a pants
Iespēja dalībvalstīm veikt nepieciešamos pasākumus, lai novērstu ģenētiski modificētu organismu nejaušu klātbūtni citos produktos
Piemērošanas nosacījumi
Samērīguma princips
Pamatnostādnes, kā izstrādāt valsts līdzāspastāvēšanas pasākumus, kas vajadzīgi, lai izvairītos no netīšas ĢMO klātbūtnes parastajās un bioloģiskajās kultūrās
Valsts administratīvi teritoriālas vienības veikts pasākums, ar kuru tās teritorijā ir aizliegts audzēt ģenētiski modificētu kukurūzu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2001/18/EK (2001. gada 12. marts) par ģenētiski modificētu organismu apzinātu izplatīšanu vidē un Padomes Direktīvas 90/220/EEK atcelšanu (
OV 2001, L 106, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1829/2003 (2003. gada 22. septembris) (
OV 2003, L 268, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Direktīva 2001/18”), skatot to kopsakarā ar Regulu Nr. 1829/2003 un Komisijas Ieteikumu (2010. gada 13. jūlijs) par pamatnostādnēm, kā izstrādāt valsts līdzāspastāvēšanas pasākumus, kas vajadzīgi, lai izvairītos no netīšas ĢMO klātbūtnes parastajās un bioloģiskajās kultūrās (
OV 2010, C 200, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “2010. gada 13.jūlija ieteikums”), kā arī LESD 34., 35. un 36. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar strīdu starp PH, no vienas puses, un
Regione Autonoma Friuli Venezia Giulia
(Friuli‑Venēcijas Džūlijas autonomais reģions, Itālija, turpmāk tekstā – “
FVG
reģions”) un
Direzione centrale risorse agroalimentari, forestali e ittiche – Servizio foreste e corpo forestale della Regione Autonoma Friuli Venezia Giulia
(Lauksaimniecības pārtikas, meža un zivju resursu centrālā direkcija – Friuli‑Venēcijas Džūlijas autonomā reģiona meža dienests un mežniecība, Itālija), no otras puses, par rīkojumu, ar ko PH piemērots naudas sods par ģenētiski modificētas kukurūzas audzēšanas aizlieguma pārkāpumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2001/18
Direktīvas 2001/18 1. pantā “Mērķis” ir noteikts:
“Saskaņā ar piesardzības principu šīs direktīvas mērķis ir tuvināt dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, lai aizsargātu cilvēku veselību un vidi:
–
apzināti izplatot vidē ģenētiski modificētus organismus tādos nolūkos, kas nav laišana tirgū [Savienībā],
–
laižot tirgū [Eiropas Savienībā] produktus, kas satur ģenētiski modificētus organismus vai sastāv no tiem.”
Šīs direktīvas 4. pantā “Vispārīgi pienākumi” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis saskaņā ar piesardzības principu nodrošina atbilstīgus pasākumus, lai novērstu nelabvēlīgu iedarbību uz cilvēku veselību un vidi, ko varētu izraisīt apzināta ĢMO izplatīšana vai laišana tirgū. ĢMO var apzināti izplatīt vai laist tirgū tikai tad, ja tie atbilst attiecīgi B vai C daļai [kurās noteikts, ka šādai izplatīšanai un laišanai tirgū ir vajadzīga iepriekšēja atļauja].
[..]”
Minētās direktīvas 22. pantā “Brīva apgrozība” ir noteikts:
“Neierobežojot 23. pantu, dalībvalstis nevar aizliegt, ierobežot vai kavēt tādu produktu laišanu tirgū, kas satur ĢMO vai sastāv no tiem, ja tie atbilst šīs direktīvas prasībām.”
Šīs pašas direktīvas 23. panta “Drošības klauzula” 1. punkta pirmajā un otrajā daļā ir paredzēts:
“Ja dalībvalstij, ņemot vērā jaunu vai papildu informāciju, kas kļuvusi pieejama pēc piekrišanas došanas un ietekmē vides risku novērtējumu vai esošās informācijas pārvērtējumu, pamatojoties uz jaunu vai papildu zinātnes atzinumu, ir sīki izstrādāts pamatojums, lai uzskatītu, ka par produktu, kurš satur ĢMO vai sastāv no tiem, ir sniegts pareizs paziņojums un uz to attiecas saskaņā ar šo direktīvu dotā rakstveida piekrišana, bet tomēr produkts rada risku cilvēku veselībai vai videi, tad attiecīgā dalībvalsts uz laiku savā teritorijā var ierobežot vai aizliegt tā produkta lietošanu vai pārdošanu, kurš satur ĢMO vai sastāv no tiem.
Nopietna riska gadījumā dalībvalsts nodrošina tādu operatīvu pasākumu piemērošanu kā tirgū laišanas pārtraukšana vai izbeigšana, par to informējot sabiedrību.”
Direktīvas 2001/18 26.a pantā “Pasākumi, lai izvairītos no netīšas ĢMO klātbūtnes” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis var attiecīgi rīkoties, lai izvairītos no ĢMO netīšas klātbūtnes citos produktos.
2.   Komisija apkopo un koordinē informāciju, pamatojoties uz pētījumiem [Savienības] un valstu līmenī, novēro attīstības tendences attiecībā uz līdzāspastāvēšanu dalībvalstīs un, pamatojoties uz šo informāciju un novērojumiem, sastāda pamatnostādnes par ģenētiski modificētu, bioloģisko un parasto kultūru līdzāspastāvēšanu.”
Regula Nr. 1829/2003
Regulas Nr. 1829/2003 9. apsvērums ir izteikts šādi:
“Jaunajām atļauju izsniegšanas procedūrām, kas attiecas uz ģenētiski modificētu pārtiku un barību, jāietver Direktīvā 2001/18/EK noteiktie jaunie principi. To izveidošanā jāizmanto arī jaunā riska novērtēšanas sistēma pārtikas nekaitīguma jautājumiem, kas izveidota ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 178/2002 (2002. gada 28. janvāris), ar ko paredz pārtikas aprites tiesību aktu vispārīgus principus un prasības, izveido Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi un paredz procedūras saistībā ar pārtikas nekaitīgumu [(
OV 2002, L 31, 1. lpp.
)]. Tādejādi atļauju jāizsniedz vienīgi ģenētiski modificētas pārtikas un barības laišanai [Savienības] tirgū pēc zinātniskas izvērtēšanas augstākajā iespējamajā līmenī, par kuras veikšanu atbild Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestāde (turpmāk saukta “Iestāde”), izvērtējot visus aspektus, kādos šī pārtika vai barība apdraud cilvēku un dzīvnieku veselību un attiecīgā gadījumā – vidi. Pēc zinātniskā izvērtējuma [Savienībai] jāpieņem riska pārvaldības lēmums, ievērojot regulatīvo procedūru, kas nodrošina ciešu Komisijas un dalībvalstu sadarbību.”
Regulas Nr. 1829/2003 1. pantā “Mērķis” ir noteikts:
“Saskaņā ar Regulā (EK) Nr. 178/2002 noteiktajiem vispārējiem principiem šīs regulas mērķis ir:
a)
sniegt pamatu, lai varētu nodrošināt cilvēka dzīvības un veselības, dzīvnieku veselības un labturības, vides un patērētāju interešu augsta līmeņa aizsardzību saistībā ar ģenētiski modificētu pārtiku un barību, tajā pašā laikā nodrošinot iekšējā tirgus efektīvu darbību;
b)
noteikt Kopienas procedūras atļauju izsniegšanai un uzraudzībai attiecībā uz ģenētiski modificētu pārtiku un barību;
c)
izveidot ģenētiski modificētas pārtikas un barības marķēšanas noteikumus.”
Regulas Nr. 1829/2003 3. panta “Darbības joma” 1. punktā ir paredzēts:
“Šī iedaļa attiecas uz:
a)
ĢMO izmantošanai pārtikā;
b)
pārtiku, kas sastāv no ĢMO vai satur tos;
c)
pārtiku, kas ražota no ĢMO vai kuras sastāvā ir sastāvdaļas, kas ražotas no ĢMO.”
Šīs regulas 4. pantā “Prasības” ir noteikts:
“1.   Pārtika, kas minēta 3. panta 1. punktā, nedrīkst
a)
nelabvēlīgi ietekmēt cilvēku veselību, dzīvnieku veselību vai vidi;
[..].
2.   Nav atļauts laist tirgū ĢMO lietošanai pārtikā vai 3. panta 1. punktā minēto pārtiku, ja tai nav izsniegta atļauja saskaņā ar šo iedaļu un ja nav izpildīti attiecīgie atļaujas izsniegšanas nosacījumi.
[..]
5.   Atļauju, kā minēts 2. punktā, var izsniegt, atteikt, atjaunot, grozīt, apturēt vai atsaukt, tikai saskaņā ar šajā regulā noteiktajiem pamatiem un paredzētajām procedūrām.
[..]”
Minētās regulas 16. pantā ir noteikts:
“[..]
2.   Nav atļauts laist tirgū, izmantot vai pārstrādāt [izmantošanai dzīvnieku barībā paredzētus ĢMO, dzīvnieku barību, kas sastāv no ĢMO vai satur tos, vai barību, kas ražota no ĢMO], ja tam nav izsniegta atļauja saskaņā ar šo iedaļu un ja nav izpildīti attiecīgie atļaujas nosacījumi.
[..]
5.   Atļauju, kā minēts 2. punktā, var izsniegt, atteikt, atjaunot, grozīt, apturēt vai atsaukt, tikai saskaņā ar šajā regulā noteiktajiem pamatiem un paredzētajām procedūrām.
[..]”
Šīs pašas regulas 19. panta 5. punktā ir paredzēts:
“Atļauja, kas piešķirta saskaņā ar šajā regulā minēto procedūru, ir derīga visā [Savienībā] 10 gadus un ir atjaunojama saskaņā ar 23. pantu. [..]”
Regulas Nr. 1829/2003 20. panta 1. punktā ir noteikts, ka:
“Atkāpjoties no 16. panta 2. punkta, produkti, uz kuriem attiecas šī iedaļa un kuri likumīgi laisti [Savienības] tirgū pirms šīs regulas piemērošanas dienas, var palikt tirgū, tos var izmantot un pārstrādāt, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
a)
attiecībā uz produktiem, par kuriem saņemta atļauja saskaņā ar [Padomes Direktīvu 90/220/EEK (1990. gada 23. aprīlis) par ģenētiski modificētu organismu apzinātu izplatīšanu vidē (
OV 1990, L 117, 15. lpp.
)] vai [Direktīvu 2001/18], ieskaitot izmantošanai barībai, saskaņā ar [Padomes] Direktīvu 82/471/EEK [(1982. gada 30. jūnijs) par dažiem produktiem, ko izmanto dzīvnieku barībā (
OV 1982, L 213, 8. lpp.
)], ja tie ir ražoti no ĢMO, vai saskaņā ar [Padomes] Direktīvu 70/524/EEK [(1970. gada 23. novembris) par barības piedevām (
OV 1970, L 270, 1. lpp.
)], ja tie sastāv no ĢMO, satur tos vai ražoti no tiem, tirgus dalībnieki, kas atbild par attiecīgo produktu laišanu tirgū, sešus mēnešus pēc šīs regulas piemērošanas dienas paziņo Komisijai par datumu, kurā šie produkti pirmo reizi laisti [Savienības] tirgū;
[..].”
Šīs regulas 23. panta 1. punktā ir noteikts:
“Saskaņā ar šo regulu izsniegtās atļaujas var vairākas reizes atjaunot uz 10 gadu laika posmu, atļaujas turētājam iesniedzot Komisijai pieteikumu vēlākais vienu gadu pirms atļaujas derīguma termiņa beigām.”
Ar Regulas Nr. 1829/2003 43. pantu no šīs regulas spēkā stāšanās dienas ir grozīta Direktīva 2001/18, iekļaujot tajā 26.a pantu.
2010. gada 13. jūlija ieteikums
2010. gada 13. jūlija ieteikuma 1. un 3. apsvērums ir formulēti šādi:
“(1)
Saskaņā ar Direktīvas 2001/18/EK 26.a pantu dalībvalstis var attiecīgi rīkoties, lai izvairītos [no] ĢMO netīšas klātbūtnes citos produktos. Tas jo īpaši attiecas uz izvairīšanos no ĢMO klātbūtnes citās kultūrās, piemēram, parastajās vai bioloģiskajās.
[..]
(3)
Dalībvalstu valsts iestādēm var būt nepieciešams noteikt attiecīgus pasākumus teritorijās, kur tiek audzēti ĢMO, lai ļautu patērētājiem un ražotājiem izvēlēties starp parasto, bioloģisko un ĢM produkciju (turpmāk tekstā – “līdzāspastāvēšanas pasākumi”).”
Šī ieteikuma 1. punktā ir paredzēts:
“Izstrādājot valsts pasākumus, kas vajadzīgi, lai izvairītos no netīšas ĢMO klātbūtnes parastajās un bioloģiskajās kultūrās, dalībvalstīm ir jāievēro šī ieteikuma pielikumā sniegtās pamatnostādnes.”
Šim ieteikumam pievienoto pamatnostādņu 1.2. punkta pēdējā daļā ir noteikts:
“[Savienībā] var audzēt tikai atļautus ĢMO, un vides un veselības aspekti jau ir ietverti ES atļaujas piešķiršanas procesa vides risku novērtēšanā, tāpēc līdzāspastāvēšanas kontekstā vēl neatrisinātie jautājumi attiecas uz ekonomiskajiem aspektiem, kas saistīti ar ĢM kultūru un ģenētiski nemodificētu kultūru sajaukšanos.”
Šo pamatnostādņu 1.4. punktā “
Pamatnostādņu mērķis un darbības joma
” ir norādīts:
“Šīs pamatnostādnes ir izstrādātas kā dalībvalstīm adresēti nesaistoši ieteikumi. Tās ir paredzētas, lai sniegtu vispārējus principus, kā izstrādāt valsts pasākumus, kas vajadzīgi, lai izvairītos no netīšas ĢMO klātbūtnes parastajās un bioloģiskajās kultūrās. Atzīts, ka daudzi šajā kontekstā svarīgi faktori ir specifiski konkrētiem valstu, reģionu un vietējiem apstākļiem.”
Minēto pamatnostādņu 2. punktā “Vispārēji principi, kā izstrādāt valsts līdzāspastāvēšanas pasākumus, kas vajadzīgi, lai izvairītos no netīšas ĢMO klātbūtnes parastajās un bioloģiskajās kultūrās” ir noteikts šādi:
“2.2.
Samērīgums
Pasākumiem, kas vajadzīgi, lai izvairītos no ĢMO netīšas klātbūtnes citās kultūrās, ir jābūt samērīgiem ar noteikto mērķi (parasto vai bioloģisko lauksaimnieku konkrētu vajadzību aizsardzība). Līdzāspastāvēšanas pasākumi nedrīkst radīt nevajadzīgu slogu lauksaimniekiem, sēklu ražotājiem, kooperatīviem un citiem tirgus dalībniekiem, kas saistīti ar jebkādu ražošanas veidu. Izvēloties pasākumus, ir jāņem vērā reģionālie un vietējie ierobežojumi un īpatnības, piemēram, lauku forma un lielums reģionā, vienai saimniecībai piederošo lauku sadrumstalotība un ģeogrāfiskā izkliede, kā arī reģionam raksturīgā saimniecību pārvaldības prakse.
2.3.
Piejaukumu līmenis, kas sasniedzams ar valsts līdzāspastāvēšanas pasākumiem, kas vajadzīgi, lai izvairītos no netīšas ĢMO klātbūtnes parastajās un bioloģiskajās kultūrās
Valsts līdzāspastāvēšanas pasākumos, kas vajadzīgi, lai izvairītos no netīšas ĢMO klātbūtnes parastajās un bioloģiskajās kultūrās, ir jāņem vērā pieejamās zināšanas par ĢM kultūru un ģenētiski nemodificētu kultūru sajaukšanās iespējamību un avotiem. Šiem pasākumiem ir jābūt samērīgiem ar piejaukumu līmeni, kas jānodrošina un kas ir atkarīgs no reģionu un valstu īpatnībām un parasto, bioloģisko un citu veidu kultūru un ražošanas metožu konkrētajām vietējām vajadzībām.
2.3.1.
Dažos gadījumos ĢMO pēdām pārtikā un barībā ir ekonomiskas sekas tikai tad, kad tās pārsniedz 0,9 % marķēšanas robežvērtību. Šajos gadījumos dalībvalstīm ir jāuzskata, ka pietiek ar pasākumiem, kas nodrošina atbilstību 0,9 % marķēšanas robežvērtībai.
2.3.2.
Gadījumos, kad, kultūru marķējot kā ĢM kultūru, nav ekonomisku seku, dalībvalstīm ir jāuzskata, ka nav jānodrošina konkrētie piejaukuma līmeņi.
2.3.3.
Vairākos citos gadījumos iespējamo ienākumu zudumu bioloģiskajiem lauksaimniekiem un daļai parasto ražotāju (piemēram, konkrētiem pārtikas ražotājiem) var izraisīt ĢMO pēdas, kas ir mazākas nekā 0,9 %. Šajos gadījumos un lai aizsargātu konkrētus ražošanas veidus, attiecīgās dalībvalstis var noteikt pasākumus, kuru mērķis ir nodrošināt tādu ĢMO klātbūtnes līmeni citās kultūrās, kas ir zemāks par 0,9 %.
Neatkarīgi no piejaukuma līmeņa, ko paredzēts sasniegt ar līdzāspastāvēšanas pasākumiem, [Savienības] tiesību aktos noteiktās robežvērtības arī turpmāk attieksies uz ĢMO piejaukuma marķēšanu pārtikai, barībai un tiešai apstrādei paredzētiem produktiem.
2.4.
Pasākumi, lai nepieļautu ĢMO audzēšanu plašās teritorijās (“no ĢMO brīvas teritorijas”)
Atšķirības reģionālos aspektos, piemēram, klimatiskos apstākļos (kas ietekmē apputeksnētāju aktivitāti un pa gaisu izplatošos putekšņu izplatību), topogrāfija, audzēšanas modeļi un augu sekas sistēmas vai saimniecību struktūras (ieskaitot apkārtējās struktūras, piemēram, dzīvžogus, mežus, neapstrādātas teritorijas un lauku telpisko struktūru) var ietekmēt sajaukšanās pakāpi starp ĢM kultūrām un parastajām un bioloģiskajām kultūrām un pasākumus, kas vajadzīgi, lai izvairītos no ĢMO netīšas klātbūtnes citās kultūrās.
Noteiktos ekonomiskajos un dabas apstākļos dalībvalstīm ir jāizskata iespēja nepieļaut ĢMO audzēšanu plašās šo dalībvalstu teritorijās, lai izvairītos no ĢMO netīšas klātbūtnes parastajās un bioloģiskajās kultūrās. Šādam aizliegumam ir jābūt atkarīgam no tā, vai dalībvalstis spēj pierādīt, ka attiecīgajās teritorijās citi pasākumi nav pietiekami, lai nodrošinātu pietiekamu tīrības līmeni. Tāpat ierobežojošajiem pasākumiem ir jābūt samērīgiem ar noteikto mērķi (t.i., aizsargāt konkrētas parasto un bioloģisko lauksaimnieku vajadzības).”
Itālijas tiesības
2011. gada 8. aprīļa
legge regionale Friuli Venezia Giulia
n. 5/2011 recante disposizioni relative all’impiego di organismi geneticamente modificati (OGM) in agricoltura
(Reģionālais likums
FVG
Nr. 5/2011 par ģenētiski modificētu organismu (ĢMO) izmantošanu lauksaimniecībā), redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem (turpmāk tekstā – “Reģionālais likums Nr. 5/2011”), 2.1. pantā ir paredzēts:
“Lai izvairītos no netīšas ĢMO klātbūtnes parastajās un bioloģiskajās kukurūzas kultūrās, Friuli‑Venēcijas Džūlijas reģiona teritorijā, kuru raksturo ražošanas modeļi un uzņēmējdarbības struktūras, kas ietekmē sajaukšanās pakāpi starp ģenētiski modificētām kultūrām un ģenētiski nemodificētām kultūrām, ģenētiski modificētas kukurūzas audzēšana ir aizliegta, piemērojot [2010. gada 13. jūlija ieteikumu]. Par ģenētiski modificētas kukurūzas audzēšanu kompetentais reģionālais mežniecības dienests uzliek administratīvu naudas sodu no 5000 EUR līdz 50000 EUR.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
PH, kam pieder lauku saimniecība
FVG
reģionā, 2015. gada 9. maijā tur audzēja ģenētiski modificētu kukurūzas šķirni MON 810.
2015. gada 11. augustā
FVG
reģiona kompetentais vides dienests uzlika PH naudas sodu 10000 EUR par šīs kukurūzas audzēšanu, pārkāpjot Reģionālā likuma Nr. 5/2011 2.1. pantu.
Pēc tam, kad PH apstrīdēja šo sodu,
FVG
reģionālā mežniecības dienesta direktora vietnieks ar 2019. gada 8. oktobra rīkojumu atkārtoti atzina pārkāpuma faktu, bet samazināja naudas soda apmēru līdz 5000 EUR.
PH pārsūdzēja šo rīkojumu
Tribunale ordinario di Pordenone
(Pordenones tiesa, Itālija), kas ir iesniedzējtiesa.
Atgādinājusi Reģionālā likuma Nr. 5/2011 2.1. panta, 2010. gada 13. jūlija ieteikumam pievienoto pamatnostādņu 2.4. punkta, Direktīvas 2001/18 26.a panta, kā arī Padomes Direktīvas 2002/53/EEK (2002. gada 13. jūnijs) par lauksaimniecības augu sugu šķirņu kopējo katalogu (
OV 2002, L 193, 1. lpp.
) 16. un 17. panta saturu, šī tiesa norāda, ka pamatlieta attiecas nevis uz faktu, ka kukurūzu MON 810 var brīvi tirgot visā Savienības teritorijā, bet gan uz to, ka šo kukurūzu atbilstoši Reģionālajam likumam Nr. 5/2011 nedrīkst audzēt visā
FVG
reģiona teritorijā. Šajā ziņā tā atgādina, pirmkārt, ka 2013. gada 8. maija rīkojumā lietā Fidenato (
C‑542/12
, nav publicēts,
EU:C:2013:298
) Tiesa nolēma, ka Direktīvas 2001/18 26.a pants jāinterpretē tādējādi, ka tas neļauj dalībvalstij iebilst pret tādu ĢMO kā MON 810 kukurūza audzēšanu tās teritorijā, pamatojoties uz to, ka valsts atļaujas saņemšana būtu līdzāspastāvēšanas pasākums, kura mērķis ir novērst ĢMO nejaušu klātbūtni citās kultūrās, un, otrkārt, ka ar Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2016/321 (2016. gada 3. marts), ar ko pielāgo ģenētiski modificētās kukurūzas (
Zea mays L
.) MON 810 (MON‑ØØ81Ø‑6) audzēšanas atļaujas ģeogrāfiskās darbības jomu (
OV 2016, L 60, 90. lpp.
), visā Itālijas teritorijā tika aizliegts audzēt ģenētiski modificētu kukurūzu MON 810.
Ņemot vērā šos apstākļus, kā arī lietas dalībnieku prasījumus un pamatus, iesniedzējtiesa vaicā, vai, pirmkārt, Reģionālā likuma Nr. 5/2011 2.1. pantā paredzētais aizliegums audzēt ģenētiski modificētu kukurūzu
FVG
reģiona teritorijā atbilst Direktīvai 2001/18, skatot to Regulas Nr. 1829/2003 un 2010. gada 13. jūlija ieteikuma kontekstā, un, otrkārt, vai šis aizliegums var būt pasākums ar līdzvērtīgu iedarbību, kas ir pretrunā LESD 34.–36. pantam.
Šādos apstākļos
Tribunale ordinario di Pordenone
(Pordenones tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Friuli‑Venēcijas Džūlijas Reģionālā likuma Nr. 5/2011 2.1. pantā paredzētais aizliegums, ar ko tiek ieviesti līdzāspastāvēšanas pasākumi, kuri izpaužas kā aizliegums audzēt kukurūzas šķirni MON 810 [
FVG
] reģiona teritorijā, atbilst vai ir pretrunā visai Direktīvas 2001/18 sistēmai, ņemot vērā arī Regulu Nr. 1829/2003 un [2010. gada 13. jūlija] ieteikumā paredzēto?
2)
Vai minētais aizliegums var veidot arī pasākumu ar līdzvērtīgu iedarbību un tātad būt pretrunā LESD 34., 35. un 36. pantam?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Par Tiesas kompetenci un pieņemamību
Itālijas valdība apstrīd pirmā jautājuma pieņemamību, pamatojoties uz to, ka, pirmkārt, iesniedzējtiesa nav paskaidrojusi, kāpēc pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums varētu būt pretrunā Direktīvai 2001/18, Regulai Nr. 1829/2003 un 2010. gada 13. jūlija ieteikumam, un, otrkārt, šajā jautājumā nav precizētas ne 2010. gada 13. jūlija ieteikuma daļas, ne Direktīvas 2001/18 un Regulas Nr. 1829/2003 normas, kas ir piemērojamas šajā lietā. Turklāt šī valdība norāda, ka pirmais jautājums ir nepieņemams, jo tas attiecas uz 2010. gada 13. jūlija ieteikumu, lai gan Tiesas kompetencē prejudiciālajos jautājumos esot tikai tādu iestāžu aktu interpretācija, kas rada saistošas tiesiskās sekas.
Pirmām kārtām, ciktāl ar pēdējo argumentu Itālijas valdība patiesībā sliecas apšaubīt Tiesas kompetenci lemt par pirmo jautājumu, jo tas ir par 2010. gada 13. jūlija ieteikuma interpretāciju, ir jāatgādina, ka LESD 267. pantā Tiesai ir piešķirta kompetence sniegt prejudiciālus nolēmumus par Savienības iestāžu pieņemtu tiesību aktu spēkā esamību un interpretāciju bez jebkādiem izņēmumiem (spriedumi, 1989. gada 13. decembris, Grimaldi,
C‑322/88
,
EU:C:1989:646
,
8.
punkts, kā arī 2017. gada 13. jūnijs, Florescu u.c.,
C‑258/14
,
EU:C:2017:448
,
30.
punkts).
No tā izriet, ka Tiesas kompetencē ir lemt par 2010. gada 13. jūlija ieteikuma interpretāciju un līdz ar to lemt par pirmo jautājumu kopumā.
Otrām kārtām, attiecībā uz Itālijas valdības iebildumu par pirmā jautājuma pieņemamību, pamatojoties uz to, ka valsts tiesa neesot pietiekami paskaidrojusi iemeslus šā jautājuma uzdošanai, jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru prasības saistībā ar lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturu ir skaidri noteiktas Tiesas Reglamenta 94. pantā un LESD 267. pantā paredzētās sadarbības ietvaros iesniedzējtiesai tām ir jābūt zināmām un tai tās ir stingri jāievēro (spriedums, 2017. gada 9. marts, Milkova,
C‑406/15
,
EU:C:2017:198
,
72.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi iesniedzējtiesai ir jānorāda precīzi iemesli, kas to ir mudinājuši uzdot jautājumus par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju un kuru dēļ tā uzskata, ka Tiesai jāuzdod prejudiciāli jautājumi (spriedums, 2017. gada 9. marts, Milkova,
C‑406/15
,
EU:C:2017:198
,
73.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pietiekami skaidri izriet, ka iesniedzējtiesa izskata strīdu par to, vai ir likumīgs sods, kas uzlikts saskaņā ar reģiona tiesību normu, ar kuru aizliegts audzēt ģenētiski modificētu kukurūzu MON 810 visā tā teritorijā, lai izvairītos no ĢMO nejaušas klātbūtnes parastajās un bioloģiskajās kultūrās, un ka šī soda uzlikšanas brīdī šo šķirni bija atļauts brīvi audzēt un tirgot Savienībā saskaņā ar Regulas Nr. 1829/2003 20. pantu; ka pamatlietā aplūkotais noteikums tika pieņemts, pamatojoties uz Direktīvas 2001/18 26.a pantu un ka šī tiesa pirmajā jautājumā apšauba minētā noteikuma spēkā esamību, ņemot vērā šo direktīvu, skatot to Regulas Nr. 1829/2003 un 2010. gada 13. jūlija ieteikuma kontekstā.
Turklāt tas, ka šajā jautājumā iesniedzējtiesa nav norādījusi nevienu konkrētu Direktīvas 2001/18 un Regulas Nr. 1829/2003 normu, ne arī kādu konkrētu 2010. gada 13. jūlija ieteikuma daļu, neietekmē šī jautājuma pieņemamību.
No tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka Tiesas uzdevums ir interpretēt visas Savienības tiesību normas, kas valsts tiesām ir vajadzīgas, lai tās varētu izskatīt attiecīgās lietas, pat ja šīs normas nav tieši norādītas jautājumos, kurus tai ir iesniegušas šīs tiesas (spriedums, 2018. gada 28. jūnijs, Crespo Rey,
C‑2/17
,
EU:C:2018:511
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā jāsecina, ka pirmais jautājums ir pieņemams.
Par lietas būtību
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, kā tas izriet no šī sprieduma 35. punkta, vai Direktīvas 2001/18 26.a pants, skatot to kopsakarā ar Regulu Nr. 1829/2003 un 2010. gada 13. jūlija ieteikumu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts pasākums, ar kuru, lai izvairītos no ĢMO nejaušas klātbūtnes citos produktos, ir aizliegts attiecīgās dalībvalsts reģionā audzēt ĢMO, kas ir atļauti saskaņā ar Regulu Nr. 1829/2003.
Vispirms jāatgādina, ka Direktīvas 2001/18 mērķis, kā tas izriet no tās 1. panta, ir tuvināt dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kā arī aizsargāt cilvēku veselību un vidi, ja ĢMO apzināti tiek izplatīti vidē, vai nu laižot ĢMO kā produktus Savienības iekšējā tirgū, vai arī citos nolūkos, kas nav tirgū laišana. Lai sasniegtu šos mērķus, šajā direktīvā attiecībā uz šiem ĢMO apzinātas izplatīšanas veidiem vidē tiek piemērotas atļaujas izsniegšanas procedūras, kas ietver risku cilvēku veselībai un videi novērtēšanu un uzraudzību atbilstoši saskaņotiem noteikumiem un principiem.
Turklāt Regulā Nr. 1829/2003, kā izriet no tās 1. panta, ir noteikts pamats, lai nodrošinātu cilvēka dzīvības un veselības, dzīvnieku veselības un labturības, vides un patērētāju interešu augsta līmeņa aizsardzību attiecībā uz ģenētiski modificētu pārtiku un barību, tajā pašā laikā nodrošinot iekšējā tirgus efektīvu darbību. Šim nolūkam minētajā regulā ir paredzētas vienveidīgas procedūras minētās pārtikas un barības atļaujām un uzraudzībai, kurās – kā izriet no tās 9. apsvēruma – ir ietverti Direktīvas 2001/18 principi. Saskaņā ar šīs regulas 19. panta 5. punktu atļauja, kas piešķirta saskaņā ar šajā regulā minētajām procedūrām, ir derīga visā Savienībā.
Attiecībā uz konkrēto ģenētiski modificētas kukurūzas gadījumu kukurūzas MON 810 laišana tirgū atļauta ar Komisijas Lēmumu 98/293/EEK (1998. gada 22.aprīlis) par ģenētiski modificētas kukurūzas (
Zea mays L
. T25) laišanu tirgū saskaņā ar Padomes Direktīvu 90/220/EEK (
OV 1998, L 131, 32. lpp.
). Lai gan Direktīva 90/220 atcelta ar Direktīvu 2001/18, atļauja laist tirgū kukurūzu MON 810 palika spēkā, piemērojot Regulas Nr. 1829/2003 20. un 23. pantu, un tā joprojām bija spēkā datumā, kad PH tika piemērots pamatlietā aplūkotais sods.
Tomēr Direktīvas 2001/18 26.a panta 1. punktā paredzēts, ka dalībvalstis var attiecīgi rīkoties, lai izvairītos ĢMO netīšas klātbūtnes citos produktos.
Pamatojoties uz šo tiesību normu,
FVG
reģions pieņēma Reģionālo likumu Nr. 5/2011, kura 2.1. pantā ir aizliegts audzēt ģenētiski modificētu kukurūzu visā tā teritorijā un kura spēkā esamību pamatlietā apstrīd PH.
Lai atbildētu uz pirmo jautājumu, kas pārformulēts šī sprieduma 39. punktā, ir jāpārbauda Direktīvas 2001/18 26.a panta 1. punkta piemērošanas nosacījumi.
Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka šī tiesību norma ir piemērojama ne tikai ĢMO šķirnēm, kas atļautas saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem, bet arī tām, kuru atļaujas ir paziņotas vai atjaunotas saskaņā ar Regulas Nr. 1829/2003 20. un 23. pantu, kā, piemēram, pamatlietā aplūkotās ģenētiski modificētas kukurūzas šķirnes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. septembris, Pioneer Hi Bred Italia,
C‑36/11
,
EU:C:2012:534
,
60.
,
67.
un
68.
punkts, kā arī rīkojumu, 2013. gada 8. maijs, Fidenato,
C‑542/12
, nav publicēts,
EU:C:2013:298
,
23.
punkts).
Turklāt preventīvajiem pasākumiem, ko dalībvalstis veic saskaņā ar Direktīvas 2001/18 26.a panta 1. punktu, jābūt vērstiem uz to, lai izvairītos no netīšas ĢMO klātbūtnes citos produktos un ļautu ražotājiem un patērētājiem izvēlēties starp bioloģisko, parasto un ĢMO produkciju. Šādu pasākumu mērķis nevar būt cilvēku veselības vai vides aizsardzība. Proti, pēdējo minēto mērķu aizsardzību nodrošina saskaņotās atļauju piešķiršanas procedūras ĢMO apzinātai izplatīšanai, kas noteiktas ar Direktīvu 2001/18/EK un Regulu Nr. 1829/2003, saskaņā ar kurām šādu atļauju piešķiršana ir atkarīga no cilvēku veselībai un videi radītā riska novērtējuma. Minētie pasākumi savukārt ir vērsti uz lielākās daļas kultūru aizsardzību un jo īpaši, cik vien iespējams, ĢMO kultūru un parasto kultūru līdzāspastāvēšanu. Tādējādi tie prasa ņemt vērā ekonomiskās sekas bioloģisko un parasto produktu ražotājiem, ko rada nejauša ĢMO klātbūtne to audzētajās kultūrās.
Attiecīgi dalībvalsts nav tiesīga noteikt, ka saskaņā ar Regulu Nr. 1829/2003 atļauto ĢMO audzēšanai ir vajadzīga valsts atļauja veselības vai vides aizsardzības apsvērumu dēļ. Turklāt Direktīvas 2001/18 26.a pants var būt pamats ierobežojumiem un,
a fortiori
, ģeogrāfiskiem aizliegumiem tikai ar līdzāspastāvēšanas pasākumu palīdzību, kas faktiski veikti, ievērojot to mērķi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 6. septembris, Pioneer Hi Bred Italia,
C‑36/11
,
EU:C:2012:534
,
69.
un
75.
punkts). Visbeidzot, šis pants nepieļauj, ka valsts atļaujas procedūra ĢMO audzēšanai var būt līdzāspastāvēšanas pasākums (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2013. gada 8. maijs, Fidenato,
C‑542/12
, nav publicēts,
EU:C:2013:298
,
33.
punkts).
Turklāt, kā izriet no Direktīvas 2001/18 26.a panta 1. punkta formulējuma, pēc pasākumiem, kas veikti, lai izvairītos no nejaušas ĢMO klātbūtnes citos produktos, ir jābūt nepieciešamībai. Šī nepieciešamības prasība, aplūkojot to saistībā ar samērīguma principu, nozīmē, ka dalībvalstīm jāveic pasākumi, kas, ļaujot efektīvi sasniegt mērķi izvairīties no netīšas ĢMO klātbūtnes citos produktos, lai saglabātu patērētāju un ražotāju izvēles iespējas, nepārsniedz nepieciešamo un vismazāk kaitē šajā direktīvā noteiktajiem mērķiem un principiem. Piemērojot Tiesas judikatūru par šo principu, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un radītās neērtības nedrīkst būt nesamērīgas ar sasniedzamajiem mērķiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 29. jūnijs, Komisija/Portugāle,
C‑126/15
,
EU:C:2017:504
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot, lai novērtētu, vai līdzāspastāvēšanas pasākums atbilst šiem Direktīvas 2001/18 26.a panta 1. punkta piemērošanas nosacījumiem, iesniedzējtiesai jāņem vērā 2010. gada 13. jūlija ieteikumam pievienotās pamatnostādnes, kuras Komisija ir pieņēmusi, pamatojoties uz šīs direktīvas 26.a panta 2. punktu.
Lai gan tāda veida pamatnostādnes kā 2010. gada 13. jūlija ieteikumam pievienotās, pašas par sevi tik tiešām nerada saistošas sekas, tomēr valsts tiesām tās ir jāņem vērā, lai atrisinātu tajās izskatāmos strīdus, it īpaši, ja tās var izskaidrot Savienības tiesību normu interpretāciju, kas īstenotas ar valsts tiesību normām, vai ja to mērķis ir precizēt saistošas Savienības tiesību normas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 3. septembris, Baltlanta,
C‑410/13
,
EU:C:2014:2134
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra).
2010. gada 13. jūlija ieteikumam pievienoto pamatnostādņu 2. punktā izklāstīti vispārīgie principi, kā dalībvalstīm izstrādāt līdzāspastāvēšanas pasākumus, un tādējādi precizēts Direktīvas 2001/18 26.a panta 1. punkts.
Šajā gadījumā iesniedzējtiesai būs jāizvērtē, vai Reģionālā likuma Nr. 5/2011 2.1. pantā paredzētā aizlieguma audzēt ģenētiski modificētu kukurūzu visā
FVG
reģiona teritorijā faktiskais mērķis ir garantēt patērētājiem un ražotājiem izvēles iespēju starp ģenētiski modificētas kukurūzas un bioloģiskās vai parastās kukurūzas produkciju.
Šai tiesai, ņemot vērā pamatlietas pušu izvirzītos argumentus, jāizvērtē arī, vai šis aizliegums ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai un ir samērīgs ar to. Šajā ziņā tai it īpaši būs jāņem vērā 2010. gada 13. jūlija ieteikumam pievienoto pamatnostādņu 2.2., 2.3. un 2.4. punktā izklāstītie vispārējie principi, kuros ir ietverti būtiski faktori, lai noteiktu to pasākumu apjomu, kas nepieciešami, lai saglabātu ražotāju un patērētāju izvēles iespēju starp ĢMO kultūrām un kultūrām bez ĢMO.
Šie faktori ietver nejaušas klātbūtnes līmeni, kas jāsasniedz ar šo pamatnostādņu 2.3. punktā minētajiem valsts līdzāspastāvēšanas pasākumiem un kas atkarīgs no reģionālajām un valsts īpatnībām un konkrētām vietējām vajadzībām attiecībā uz tradicionālo, bioloģisko un citu kultūru veidiem un ražošanu, kā arī no pieejamajām zināšanām par ĢMO un ģenētiski nemodificētu kultūru sajaukšanās iespējamību un šādas nejaušas sajaukšanās avotiem. Šajā ziņā saskaņā ar minēto pamatnostādņu 2.4. punktu šo kultūru sajaukšanās pakāpe var atšķirties atkarībā no dažādiem parametriem, piemēram, klimatiskajiem apstākļiem, topogrāfijas, audzēšanas modeļiem un augsekas sistēmām vai saimniecības struktūrām, tostarp apkārtējām struktūrām.
Tādējādi, pārbaudot pamatlietā aplūkotā aizlieguma audzēt ģenētiski modificētu kukurūzu visā
FVG
reģiona teritorijā samērīgumu, lai garantētu ražotāju un patērētāju izvēles iespējas, būs jāņem vērā sasniedzamā ģenētiski modificētas kukurūzas nejaušas klātbūtnes pakāpe un šīs ģenētiski modificētās kukurūzas sajaukšanās iespējamība ar bioloģiski vai tradicionāli audzēto kukurūzu.
Tas citastarp ietvers sasniedzamās tīrības pakāpes noteikšanu, ņemot vērā ekonomisko ietekmi, ko rada ģenētiski modificētas kukurūzas nejauša klātbūtne parastajās vai bioloģiski audzētajās kultūrās. Šajā ziņā it īpaši būs jāizvērtē marķēšanas robežvērtības pārsniegšanas ekonomiskās sekas atbilstoši 2010. gada 13. jūlija ieteikumam pievienoto pamatnostādņu 2.3.1.–2.3.3. punktam.
Turklāt ir jāņem vērā sajaukšanās riska avoti, kā arī kultūru nošķiršanas metožu efektivitāte, jo tā ir jānovērtē, ņemot vērā tostarp
FVG
reģiona ģeogrāfiskos un klimatiskos ierobežojumus un īpatnības un tajā izmantotos audzēšanas veidus. Kā norādīts šo pamatnostādņu 2.2. punktā, šīs īpatnības it īpaši ir lauku forma un lielums šajā reģionā, vienai saimniecībai piederošo lauku sadrumstalotība un ģeogrāfiskā izkliede, kā arī reģionam raksturīgā saimniecību pārvaldības prakse. Turklāt, kā paredzēts minēto pamatnostādņu 2.4. punktā, aizliegumam jābūt balstītam uz to, ka iestādes, kas to pieņēmušas, spēj pierādīt, ka
FVG
reģionā citi pasākumi nebūtu pietiekami, lai nodrošinātu pietiekamu tīrības līmeni.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2001/18 26.a pants, skatot to Regulas Nr. 1829/2003 un 2010. gada 13. jūlija ieteikuma kontekstā, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts pasākums, ar kuru, lai izvairītos no ĢMO nejaušas klātbūtnes citos produktos, saskaņā ar Regulu (EK) Nr. 1829/2003 atļauto ĢMO audzēšana attiecīgās dalībvalsts viena reģiona teritorijā ir aizliegta, ja vien šis pasākums ļauj sasniegt mērķi garantēt ražotājiem un patērētājiem izvēli starp produktiem, kas iegūti no ģenētiski modificētām kultūrām, un produktiem, kas iegūti no bioloģiski vai tradicionāli audzētām kultūrām, un ja, ņemot vērā šo kultūru īpašās iezīmes minētajā teritorijā, šis pasākums ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai un ir samērīgs ar to.
Par otro jautājumu
Ņemot vērā pirmā jautājuma saturu, otrais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka tas ir par to, vai, ja ar valsts pasākumu vienā attiecīgās dalībvalsts reģiona teritorijā atbilstoši Direktīvas 2001/18 26.a pantam, lasot to kopsakarā ar Regulu Nr. 1829/2003 un 2010. gada 13. jūlija ieteikumu, ir aizliegts audzēt saskaņā ar Regulu Nr. 1829/2003 atļautus ĢMO, ir atsevišķi jāpārbauda arī tas, vai šis pasākums atbilst LESD 34.–36. pantam.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, ja kāda joma Savienības līmenī ir tikusi pilnībā saskaņota, visi ar to saistītie valsts pasākumi ir jāizvērtē, ievērojot šī saskaņošanas pasākuma noteikumus, nevis primāro tiesību noteikumus (spriedums, 2014. gada 1. jūlijs, Ålands Vindkraft,
C‑573/12
,
EU:C:2014:2037
,
57.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā jānorāda, ka Direktīvā 2001/18/EK un Regulā Nr. 1829/2003 ir noteikts, ka ĢMO laišanai tirgū ar produktu, pārtiku vai dzīvnieku barības starpniecību ir piemērojams Savienības līmenī paredzēts iepriekšējas atļaujas režīms.
Tādējādi attiecīgi Regulas Nr. 1829/2003 4. panta 2. un 5. punktā un 16. panta 2. un 5. punktā noteikts, ka ĢMO, kas paredzēti izmantošanai pārtikā vai pārtikas ražošanā, no vienas puses, ĢMO, kas paredzēti izmantošanai dzīvnieku barībai, dzīvnieku barību, kas sastāv no ĢMO vai tos satur, vai barību, kas ražota no ĢMO, nedrīkst laist tirgū, ja nav piešķirta atļauja, un tā tiek piešķirta, atteikta, grozīta, apturēta vai atsaukta tikai šajā regulā paredzētu iemeslu dēļ un atbilstoši šajā regulā noteiktajām procedūrām.
Turklāt Direktīvas 2001/18 4. pantā ir noteikts, ka ĢMO var apzināti izplatīt vai laist tirgū tikai saskaņā ar šajā direktīvā paredzētajām atļaujas procedūrām. Minētās direktīvas 22. pantā ir skaidri paredzēts, ka dalībvalstis nevar aizliegt, ierobežot vai kavēt tādu produktu laišanu tirgū, kas satur ĢMO vai sastāv no tiem, ja tie atbilst šīs direktīvas prasībām.
Visbeidzot – šī aizlieguma izņēmumi, kurus veido Direktīvas 2001/18 23. pantā paredzētā drošības klauzula un iespēja veikt līdzāspastāvēšanas pasākumus, kas paredzēta šīs direktīvas 26.a pantā, ir precīzi ierobežoti un tādēļ tie nevar likt apšaubīt faktu, ka ĢMO laišanas tirgū nosacījumi būtībā Savienības līmenī tiek reglamentēti vienveidīgi.
Tādēļ ir jāuzskata, ka nosacījumi ĢMO laišanai tirgū produktos, pārtikā vai dzīvnieku barībā ir ar Direktīvu 2001/18 un Regulu Nr. 1829/2003 saskaņoti. Jebkurš valsts pasākums, ar ko ir aizliegta ĢMO audzēšana un laišana tirgū, tādējādi ir jāizvērtē, ņemot vērā šī tiesiskā regulējuma noteikumus, nevis LESD 34.–36. pantu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka tad, ja ar valsts pasākumu atbilstoši Direktīvas 2001/18 26.a pantam, skatot to kopsakarā ar Regulu Nr. 1829/2003 un 2010. gada 13. jūlija ieteikumu, attiecīgās dalībvalsts viena reģiona teritorijā ir aizliegts audzēt saskaņā ar Regulu Nr. 1829/2003 atļautus ĢMO, atsevišķi nav jāpārbauda, vai šis pasākums atbilst LESD 34.–36. pantam.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/18/EK (2001. gada 12. marts) par ģenētiski modificētu organismu apzinātu izplatīšanu vidē un Padomes Direktīvas 90/220/EEK atcelšanu, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1829/2003 (2003. gada 22. septembris), 26.a pants, skatot to kopsakarā ar minēto regulu un Komisijas Ieteikumu (2010. gada 13. jūlijs) par pamatnostādnēm, kā izstrādāt valsts līdzāspastāvēšanas pasākumus, kas vajadzīgi, lai izvairītos no netīšas ģenētiski modificētu organismu klātbūtnes parastajās un bioloģiskajās kultūrās, ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds valsts pasākums, ar kuru, lai izvairītos no ĢMO nejaušas klātbūtnes citos produktos, saskaņā ar Regulu Nr. 1829/2003 atļauto ģenētiski modificēto organismu audzēšana ir aizliegta viena attiecīgās dalībvalsts reģiona teritorijā, ja vien šis pasākums ļauj sasniegt mērķi garantēt ražotājiem un patērētājiem izvēli starp produktiem, kas iegūti no ģenētiski modificētām kultūrām, un produktiem, kas iegūti no bioloģiski vai tradicionāli audzētām kultūrām, un ja, ņemot vērā šo kultūru īpašās iezīmes minētajā teritorijā, šis pasākums ir nepieciešams šā mērķa sasniegšanai un ir samērīgs ar to.

2)
Ja ar valsts pasākumu atbilstoši Direktīvas 2001/18, kas grozīta ar Regulu Nr. 1829/2003, 26.a pantam, lasot to kopsakarā ar šo pašu regulu un Komisijas Ieteikumu (2010. gada 13. jūlijs) par pamatnostādnēm, kā izstrādāt valsts līdzāspastāvēšanas pasākumus, kas vajadzīgi, lai izvairītos no netīšas ĢMO klātbūtnes parastajās un bioloģiskajās kultūrās, attiecīgās dalībvalsts viena reģiona teritorijā ir aizliegts audzēt saskaņā ar Regulu Nr. 1829/2003 atļautus ģenētiski modificētus organismus, atsevišķi nav jāpārbauda, vai šis pasākums atbilst LESD 34.–36. pantam.

Paraksti
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.