CELEX: 62021CJ0003
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Migrējošu darba ņēmēju sociālais nodrošinājums
Regula (EK) Nr. 883/2004
Sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinācija
Ģimenes pabalsti
Samaksa ar atpakaļejošu spēku
Saņēmēja pārcelšanās uz citu dalībvalsti
81. pants
Jēdziens “pieteikums”
76. panta 4. punkts
Savstarpējas informēšanas un sadarbības pienākums
Neievērošana
Divpadsmit mēnešu noilguma termiņš
Efektivitātes princips

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (
OV 2004, L 166, 1. lpp.
) 76. panta 4. punktu un 81. pantu.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir saistīts ar strīdu starp prasītāju pamatlietā FS un
Chief Appeals Officer
(Sociālās labklājības apelācijas biroja direktors, Īrija),
Social Welfare Appeals Office
(Sociālās labklājības apelācijas birojs, Īrija),
Minister for Employment Affairs
(nodarbinātības ministrs) un
Minister for Social Protection
(sociālās aizsardzības ministrs) par FS iesniegtā pieteikuma ar atpakaļejošu spēku izmaksāt bērnu pabalstus noraidījumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regulas Nr. 883/2004 76. panta “Sadarbība” 4. un 5. punktā ir noteikts:
“4.   Lai nodrošinātu šās regulas pareizu īstenošanu, iestādēm un personām, uz kurām attiecas šī regula, ir savstarpējas informēšanas un sadarbības pienākums.
Iestādes saskaņā ar labas pārvaldības principu atbild uz visiem pieprasījumiem [pieteikumiem] pieņemamā termiņā un šajā sakarā attiecīgajām personām sniedz visu informāciju, kas vajadzīga, lai viņas varētu izmantot tiesības, kuras tām piešķirtas ar šo regulu.
Attiecīgajām personām iespējami drīz jāinformē kompetentās dalībvalsts un dzīvesvietas valsts iestādes par visām pārmaiņām, kas saistītas ar viņām vai viņu ģimeni un ietekmē viņu tiesības saņemt pabalstus saskaņā ar šo regulu.
5.   Šā panta 4. punkta trešajā daļā minētā informēšanas pienākuma nepildīšanas dēļ var tikt piemēroti samērīgi pasākumi saskaņā ar valsts tiesību aktiem. Tomēr šie pasākumi ir līdzvērtīgi pasākumiem, ko līdzīgās situācijās piemēro saskaņā ar valsts tiesību aktiem, un to dēļ attiecīgās personas nezaudē iespēju un tām nav pārmērīgi grūti praktiski izmantot tiesības, kas tām piešķirtas ar šo regulu.”
Šīs regulas 81. pantā “Prasības [pieteikumi], deklarācijas vai pārsūdzības” ir paredzēts:
“Jebkuru prasību, deklarāciju vai pārsūdzību, kas, piemērojot kādas dalībvalsts tiesību aktus, būtu noteiktā termiņā jāiesniedz šās dalībvalsts varas iestādē, iestādē vai tiesas iestādē, pieņem, ja šāds dokuments šajā pašā termiņā ir iesniegts citas dalībvalsts atbilstīgā varas iestādē, iestādē vai tiesas iestādē. Šādā gadījumā tā varas iestāde, iestāde vai tiesas iestāde, kas saņēmusi prasību, deklarāciju vai pārsūdzību, nekavējoties nosūta to pirmās dalībvalsts kompetentajai varas iestādei, iestādei vai tiesas iestādei vai nu tieši, vai ar attiecīgās dalībvalsts kompetento iestāžu starpniecību. Dienu, kurā šādas prasības, deklarācijas vai pārsūdzības iesniegtas otrās dalībvalsts varas iestādē, iestādē vai tiesas iestādē, uzskata par to iesniegšanas dienu kompetentajā varas iestādē, iestādē vai tiesas iestādē.”
Īrijas tiesības
2005. gada 27. novembra
Social Welfare Consolidation Act 2005
(2005. gada Konsolidētais sociālās labklājības likums), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “2005. gada likums”), 220. pantā ir paredzēts, ka personai, ar kuru parasti kopā dzīvo apgādībā esošs bērns, ir tiesības uz bērnu pabalstiem par šo bērnu, un tā tiek apzīmēta ar terminu “persona, kurai ir tiesības”.
Šī likuma 241. panta 1. punktā ir noteikts, ka tiesības uz pabalstu ir atkarīgas no pienācīgi sagatavota pieteikuma iesniegšanas.
Saskaņā ar 182. panta k) punktu
Social Welfare (Consolidated Claims, Payment and Control) Regulations 2007 (S. I. N
o
142 of 2007) – Prescribed time for making claim
(2007. gada Konsolidētie noteikumi par sociālo labklājību (pieprasījumi, maksājumi un pārbaude) (2007. gada Atvasināto tiesību akts Nr. 142) – Pieteikumu iesniegšanas termiņa noilgums), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, attiecībā uz bērnu pabalstu pieteikumiem noilguma termiņš ir divpadsmit mēneši, skaitot no dienas, kad attiecīgā persona ir izpildījusi 220. pantā noteiktos atbilstības nosacījumus un kļūst par personu, kurai ir tiesības.
2005. gada likuma 241. panta 4. punktā būtībā ir precizēts, ka ikviens, kas paredzētajā termiņā nav iesniedzis bērnu pabalstu pieteikumu, zaudē jebkādas tiesības uz to pabalstu izmaksu ar atpakaļejošu spēku, kuri bija jāsaņem pirms pieteikuma iesniegšanas dienas, ja vien amatpersona, kuras kompetencē ir pieteikuma sākotnējā izskatīšana vai ar šo pieteikumu saistītās pārsūdzības izskatīšana, nekonstatē, ka pieteikuma novēlota iesniegšana ir attaisnota ar pamatotiem iemesliem. Pēdējā minētajā gadījumā bērnu pabalsti ir izmaksājami, sākot no pirmās tā mēneša dienas, kas seko tam, kurā pieteikuma iesniedzējs ir kļuvis par personu, kurai ir tiesības, šī likuma 220. panta izpratnē.
Minētā likuma 301. pantā it īpaši ir noteikts, ka amatpersona, kuras kompetencē ir pieteikuma sākotnējā izskatīšana, jebkurā brīdī var pārskatīt citas kompetentās amatpersonas lēmumu, ja pēc šī lēmuma pieņemšanas ir notikušas attiecīgas izmaiņas apstākļos.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Prasītāja pamatlietā, kas ir Rumānijas valstspiederīgā, 2012. gadā Rumānijā apprecējās, un 2015. gada decembrī viņai piedzima bērns.
Viņa iesniedza pieteikumu bērnu pabalstu saņemšanai šajā dalībvalstī, un tie viņai tikai piešķirti no 2015. gada decembra vai 2016. gada janvāra.
2016. gada oktobrī prasītājas pamatlietā vīrs pārcēlās uz Īriju, lai strādātu veselības aprūpes iestādē. Viņš neiesniedza pieteikumu bērnu pabalstu saņemšanai šajā dalībvalstī. Kad 2016. gada beigās arī prasītāja pamatlietā un viņu bērns pārcēlās uz dzīvi Īrijā, arī viņa neiesniedza šādu pieteikumu šajā dalībvalstī, bet turpināja saņemt Rumānijas bērnu pabalstus.
2018. gada 10. janvārī prasītāja pamatlietā kompetentajās Īrijas iestādēs iesniedza pieteikumu Īrijas bērnu pabalstu saņemšanai.
Saskaņā ar Īrijas sociālo tiesību normām šis pieteikums tika atzīts par novēlotu, jo bija iesniegts vairāk nekā divpadsmit mēnešus pēc dienas, kad prasītāja pamatlietā vai viņas laulātais apmetās uz dzīvi Īrijā. Saskaņā ar šīm tiesību normām pēc šāda pieteikuma iesniegšanas bērnu pabalstus ar atpakaļejošu spēku var izmaksāt tikai tad, ja pieteikuma iesniedzējs norāda iemeslus, kas pamato pieteikuma novēlotu iesniegšanu. Saskaņā ar pastāvīgo praksi šāds iemesls tomēr nav tas, ka pieteikuma iesniedzējs nav ievērojis tiesības pieprasīt bērnu pabalstus.
Šajā gadījumā, tā kā prasītāja pamatlietā nebija norādījusi nevienu pamatojošu iemeslu, Īrijas kompetentās iestādes uzskatīja, ka viņa nav konkrēti pieprasījusi samaksu ar atpakaļejošu spēku un tāpēc šāda samaksa viņai nav jāpiešķir.
Tādējādi pieteikumu par bērnu pabalstiem, ko prasītāja pamatlietā bija iesniegusi šajās iestādēs, pēdējās minētās akceptēja 2018. gada februārī, un Rumānijas bērnu pabalstu izmaksa tika pārtraukta aptuveni tajā pašā laikā.
2018. gada 13. augustā prasītāja pamatlietā lūdza pārskatīt minēto iestāžu lēmumu, pamatojoties uz 2005. gada likuma 301. pantu, norādīdama, ka viņas gadījumā esot bijis jāparedz samaksa ar atpakaļejošu spēku. Šis pārskatīšanas lūgums tika noraidīts 2018. gada 22. augustā.
Tā kā prasība, ko 2018. gada 29. augustā prasītāja pamatlietā bija iesniegusi Sociālās labklājības apelācijas birojā, 2019. gada 12. februārī tika noraidīta, 2019. gada 10. maijā viņa šo noraidošo lēmumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā.
Vispirms, kaut gan šī tiesa nepiekrīt šādai pieejai, tā norāda, ka prasītāja pamatlietā uzskata – tas, ka tiek saņemti Rumānijas bērnu pabalsti, ir uzskatāms par pieteikumu Regulas Nr. 883/2004 81. panta izpratnē, jo “aktīvs” pieteikums Rumānijā esot bijis jāuzskata par pieteikumu Īrijas bērnu pabalstu saņemšanai saskaņā ar šo 81. pantu, sākot no brīža, kad Īrija kļuva par kompetento dalībvalsti.
Minētā tiesa vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 883/2004 76. pants ir piemērojams tajā izskatāmajam strīdam, jo prasītāja pamatlietā norāda, ka šajā pantā paredzētā pienākuma neizpilde neizslēdz šīs regulas 81. panta noteikumu piemērojamību. Pienākums izskatīt pieteikumu neesot atkarīgs no šī pienākuma, jo Tiesa esot nospriedusi, ka neinformēšana nebūt nevar apdraudēt sociālās apdrošināšanas turpinātību.
Visbeidzot, iesniedzējtiesa uzskata – ciktāl prasītāja pamatlietā nav izpildījusi pienākumu paziņot par attiecīgām izmaiņām savā situācijā, ir jāpiemēro samērīgi pasākumi saskaņā ar valsts tiesībām, kas nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina attiecīgajām personām ar minēto regulu piešķirto tiesību īstenošanu.
Šādos apstākļos
High Court
(Augstā tiesa, Īrija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai jēdziens “pieteikums” Regulas Nr. 883/2004 81. panta nozīmē ietver tāda pabalsta periodisku saņemšanu, ko turpina izmaksāt pirmā dalībvalsts (situācijā, kad šo pabalstu būtu pareizāk izmaksāt otrai dalībvalstij), ikreiz, kad šāds pabalsts tiek izmaksāts, pat pēc sākotnējā pieprasījuma pirmajā dalībvalstī un pirmās dalībvalsts sākotnējā lēmuma piešķirt pabalstu?
2)
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai apstākļos, kad sociālā nodrošinājuma pieteikums tiek nepareizi iesniegts izcelsmes dalībvalstī, lai gan tas būtu bijis jāiesniedz otrā dalībvalstī, šīs otras dalībvalsts pienākums – pamatojoties uz Regulas Nr. 883/2004 81. pantu (konkrēti, pienākums uzskatīt izcelsmes dalībvalstī iesniegtu pieteikumu par pieņemamu citā dalībvalstī) – ir jāinterpretē kā pilnīgi nesaistīts ar prasītājas pienākumu sniegt patiesu informāciju par savu dzīvesvietu saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 76. panta 4. punktu, tādējādi pieteikums, kas ir ticis nepareizi iesniegts izcelsmes dalībvalstī, šai otrai dalībvalstij ir jāuzskata par pieņemamu minētā 81. panta izpratnē, neņemot vērā, ka otrās dalībvalsts tiesību aktos noteiktajā pieteikuma iesniegšanas termiņā attiecīgā persona nav sniegusi patiesu informāciju par savu dzīvesvietu saskaņā ar [šīs regulas] 76. panta 4. punktu?
3)
Vai Savienības tiesību vispārējais efektivitātes princips nozīmē, ka Savienības tiesībās garantēto tiesību izmantošana ir uzskatāma par neefektīvu tādos apstākļos kā šajā lietā (proti, situācijā, kad [Eiropas] Savienības valsts pilsone, izmantodama brīvas pārvietošanās tiesības, nav izpildījusi savu pienākumu saskaņā ar 76. panta 4. punktu paziņot izcelsmes dalībvalsts sociālās labklājības iestādēm par savas dzīvesvietas valsts maiņu) tādēļ, ka tās dalībvalsts, kurā tiek izmantotas tiesības brīvi pārvietoties, tiesībās tiek prasīts, lai ar pieteikumu par bērnu pabalsta saņemšanu ar atpakaļejošu datumu Savienības pilsonis būtu vērsies otrā dalībvalstī divpadsmit mēnešu laikā, kā tas noteikts šīs dalībvalsts normatīvajā regulējumā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 883/2004 81. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziens “pieteikums” šī panta izpratnē nozīmē tikai sākotnējo pieteikumu, ko saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem ir iesniegusi persona, kura pēc tam ir izmantojusi savas tiesības brīvi pārvietoties, vai tomēr tas nozīmē arī “turpinātu” pieteikumu, kas ir iesniegts tikmēr, kamēr šīs dalībvalsts kompetentās iestādes periodiski izmaksā pabalstu, kurš parasti šīs izmaksas brīdī būtu jāizmaksā citai dalībvalstij.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību normas interpretācijā ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts un mērķi, kas ir izvirzīti tiesiskajā regulējumā, kurā tā ir ietverta, un nozīmīgus elementus šīs tiesību normas interpretācijai var sniegt arī tās rašanās vēsture (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 8. maijs, Inspecteur van de Belastingdienst,
C‑631/17
,
EU:C:2019:381
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā Tiesa attiecībā uz Padomes Regulas Nr. 4 (1958. gada 3. decembris), ar ko nosaka Regulas Nr. 3 par migrējošu darba ņēmēju sociālo nodrošinājumu piemērošanas kārtību un papildina tās noteikumus (
OV 1958, 30, 597. lpp.
), 83. pantu, kura saturs būtībā ir līdzvērtīgs Regulas Nr. 883/2004 81. panta saturam, jau ir nospriedusi, ka no šī 83. panta formulējuma izriet, ka tas attiecas uz migrējošu darba ņēmēju pieteikumu iesniegšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1982. gada 10. jūnijs, Camera,
92/81
,
EU:C:1982:219
,
7.
punkts).
Regulas Nr. 883/2004 81. panta mērķis ir atvieglot migrējošu darba ņēmēju pārvietošanos, no administratīvā viedokļa vienkāršojot viņu veicamās darbības, ņemot vērā dažādās dalībvalstīs pastāvošās sarežģītās administratīvās procedūras, un novērst, ka tīri formālu iemeslu dēļ attiecīgajām personām var tikt liegtas viņu tiesības. Tādējādi saskaņā ar šo pantu pieteikuma iesniegšanai kādas dalībvalsts, kas nav tā, kurai ir jāmaksā pabalsts, varas iestādē, iestādē vai tiesu iestādē ir tādas pašas sekas kā tad, ja šis pieteikums būtu tieši iesniegts šīs pēdējās minētās dalībvalsts kompetentajā iestādē (šajā nozīmē attiecībā uz Regulas Nr. 4 83. pantu skat. spriedumu, 1982. gada 10. jūnijs, Camera,
92/81
,
EU:C:1982:219
,
7.
punkts, un attiecībā uz Regulas (EEK) N. 1408/71 (1971. gada 14. jūnijs) par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (
OV 1971, L 149, 2. lpp.
), 86. pantu – spriedumu, 1982. gada 27. maijs, Aubin,
227/81
,
EU:C:1982:209
,
23.
punkts).
No tā izriet, ka Regulas Nr. 883/2004 81. pants ir jāpiemēro, ja pieteikumu saņemt bērnu pabalstus migrējošs darba ņēmējs ir iesniedzis tās dalībvalsts iestādēs, kuras kompetencē nav to izskatīt saskaņā ar šajā regulā paredzētajām kolīziju normām.
Turpretim, ja pieteikums bērnu pabalstu saņemšanai ir iesniegts dalībvalsts iestādēs tikai saskaņā ar šīs valsts tiesībām un saņēmēja situācija ir saistīta tikai ar šo dalībvalsti, šis pieteikums neietilpst Regulas Nr. 883/2004 piemērošanas jomā, un tādējādi to nevar uzskatīt par “pieteikumu” šīs regulas 81. panta izpratnē.
Šajā lietā jākonstatē, ka brīdī, kad Rumānijā tika iesniegts sākotnējais bērnu pabalstu pieteikums, prasītājas pamatlietā ģimenes stāvoklim nebija raksturīgs neviens pārrobežu elements un Rumānijas iestādes bija vienīgās, kuru kompetencē bija izskatīt šo pieteikumu.
Tikai no brīža, kad prasītāja pamatlietā savu dzīvesvietu pārcēla uz Īriju, viņa ietilpa Regulas Nr. 883/2004
ratione personae
piemērošanas jomā un tādējādi tai kļuva piemērojamas tajā paredzētās kolīziju normas.
Tomēr nevar pieļaut, ka tad, ja attiecīgā persona nav veikusi nekādu administratīvu darbību, tas, ka tā turpina no dalībvalsts iestādēm saņemt periodisku pabalstu, varētu tikt pielīdzināts “pieteikumam” Regulas Nr. 883/2004 81. panta izpratnē.
Šāda interpretācija nebūtu saderīga ar Regulas Nr. 883/2004 81. panta mērķi tieši vienkāršot, kā izriet no šī sprieduma 26. punkta, attiecīgo personu administratīvo darbību, ņemot vērā dažādās dalībvalstīs pastāvošās sarežģītās procedūras.
Šajā ziņā ir svarīgi norādīt, ka pieteikumu, deklarāciju vai pārsūdzību nosūtīšanas sistēma, kas ir ieviesta ar Regulas Nr. 883/2004 81. pantu, saskaņā ar kuru tās dalībvalsts iestādes, kurai nav kompetences saskaņā ar šajā regulā paredzētajām kolīziju normām, tajās iesniegtos pieteikumus, deklarācijas vai pārsūdzības nekavējoties nosūta kompetentās dalībvalsts iestādēm, ir atkarīga no tā, vai attiecīgās iestādes un personas izpilda tām noteikto savstarpējas informēšanas un sadarbības pienākumu.
It īpaši no Regulas Nr. 883/2004 76. panta 4. punkta izriet – ja iestādēm ir pienākums laikus atbildēt uz visiem pieteikumiem un sniegt attiecīgajām personām visu informāciju, kas ir vajadzīga, lai īstenotu ar šo regulu tiem piešķirtās tiesības, šīm personām savukārt ir pienākums laikus informēt kompetentās dalībvalsts un dzīvesvietas dalībvalsts iestādes par jebkādām izmaiņām, kas saistītas ar viņu personisko vai ģimenes stāvokli un kas ietekmē viņu tiesības uz minētajā regulā paredzētajiem pabalstiem.
Turklāt jēdziena “pieteikums” interpretācija, kurā ir izdarīta abstrahēšanās no jebkādas attiecīgās personas administratīvās darbības, iestādēm, kurās tas ir iesniegts, liegtu iespēju izpildīt pienākumus, kas izriet gan no Regulas Nr. 883/2004 76. panta, gan no tās 81. panta, jo tās nevarētu noteikt ne brīdi, kad ir jānosūta informācija un attiecīgie pieteikumi, deklarācijas vai pārsūdzības, ne iestādes, kurām tie ir jānosūta.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 883/2004 81. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā pantā ietvertais jēdziens “pieteikums” nozīmē tikai pieteikumu, ko persona, kura ir izmantojusi savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, ir iesniegusi tās dalībvalsts iestādēs, kam nav kompetences saskaņā ar šajā regulā paredzētajām kolīziju normām. Tādējādi šajā jēdzienā neietilpst nedz sākotnējais pieteikums, ko saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem ir iesniegusi persona, kura vēl nav izmantojusi savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, nedz tas, ka šīs dalībvalsts iestādes periodiski izmaksā pabalstu, kas parasti šīs izmaksas brīdī ir jāmaksā citai dalībvalstij.
Par otro jautājumu
Ņemot vērā uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.
Par trešo jautājumu
Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Savienības tiesības un – konkrētāk – efektivitātes princips nepieļauj piemērot valsts tiesisko regulējumu, kas pieteikuma uz bērnu pabalstiem atpakaļejošo spēku padara atkarīgu no divpadsmit mēnešu noilguma termiņa.
Šajā ziņā jāatgādina, ka Savienības tiesības neapdraud dalībvalstu kompetenci organizēt savas sociālā nodrošinājuma sistēmas un katras dalībvalsts tiesību aktos ir jānosaka nosacījumi, saskaņā ar kuriem tiek piešķirti sociālā nodrošinājuma pabalsti, to apmērs un piešķiršanas ilgums, kā arī termiņi, kādos jāiesniedz pieteikumi šo pabalstu saņemšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 18. novembris, Xhymshiti,
C‑247/09
,
EU:C:2010:698
,
43.
punkts). Šiem nosacījumiem tomēr ir jāatbilst Savienības tiesībām, un tie nedrīkst no valsts tiesību aktu piemērošanas jomas izslēgt personas, kurām saskaņā ar Regulu Nr. 883/2004 šie tiesību akti ir piemērojami (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 4. jūnijs, Fischer‑Lintjens,
C‑543/13
,
EU:C:2015:359
,
49.
punkts).
Šajā lietā ir svarīgi norādīt, ka Īrijas tiesību aktos paredzētais noilguma termiņš nevis izslēdz attiecīgās personas no bērnu pabalstu saņemšanas, bet tikai samazina viņu tiesības uz izmaksu ar atpakaļejošu spēku, ja viņas to nepieprasa divpadsmit mēnešu termiņā no dienas, kad bija izpildīti nosacījumi, lai varētu saņemt šos pabalstus.
Tādējādi nav izslēgts, ka tad, ja prasītāja pamatlietā Rumānijas iestādēm vai Īrijas iestādēm laikus būtu paziņojusi par dzīvesvietas maiņu, viņa būtu varējusi saņemt Īrijas bērnu pabalstu samaksu ar atpakaļejošu spēku.
Kā izriet no šī sprieduma 34. punkta, saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 76. panta 4. punkta trešo daļu ikvienam sociālā pabalsta saņēmējam iespējami drīz jāinformē kompetentās dalībvalsts iestādes un dzīvesvietas dalībvalsts iestādes par visām izmaiņām, kas ir saistītas ar viņa personisko vai ģimenes stāvokli un kas var ietekmēt tā tiesības uz šajā regulā paredzētajiem pabalstiem.
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka šajā tiesību normā paredzētā informēšanas pienākuma neizpilde saskaņā ar šīs regulas 76. panta 5. punktu var izraisīt tikai tādu samērīgu pasākumu piemērošanu saskaņā ar valsts tiesībām, kuriem, pirmkārt, ir jābūt līdzvērtīgiem tiem pasākumiem, kuri piemērojami līdzīgām situācijām, kam ir piemērojama valsts tiesību sistēma (līdzvērtības princips), un kuri, otrkārt, nedrīkst padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt attiecīgajām personām ar minēto regulu piešķirto tiesību īstenošanu (efektivitātes princips) (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 4. jūnijs, Fischer‑Lintjens,
C‑543/13
,
EU:C:2015:359
,
57.
punkts).
Kā uzsver iesniedzējtiesa, tā kā prasītāja pamatlietā nav atsaukusies uz līdzvērtības principa pārkāpumu, Tiesai šajā lietā pēdējais minētais nav jāanalizē.
Runājot par efektivitātes principu, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru saprātīgu termiņu noteikšana, kuru neievērošanas gadījumā attiecīgās tiesības tiek zaudētas, principā atbilst efektivitātes prasībai, jo tādējādi tiek piemērots tiesiskās drošības pamatprincips, kas vienlaikus aizsargā ieinteresēto personu un attiecīgo administrāciju. Šādi termiņi nevar padarīt praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt Savienības tiesību sistēmā piešķirto tiesību izmantošanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 15. aprīlis, Barth,
C‑542/08
,
EU:C:2010:193
,
28.
punkts, un 2010. gada 8. jūlijs, Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
,
36.
punkts).
Turklāt Tiesa ir nospriedusi, ka valsts tiesību norma, kas ar sešiem mēnešiem ierobežo bērnu pabalstu pieteikumu atpakaļejošo spēku, nepadara neiespējamu īstenot tiesības, kas ar Savienības tiesībām ir piešķirtas migrējošiem darba ņēmējiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1995. gada 23. novembris, Alonso‑Pérez,
C‑394/93
,
EU:C:1995:400
,
30.
un
32.
punkts), tāpat kā tā ir atzinusi, ka trīs gadu noilguma termiņa noteikšana valstī ir saprātīga (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 15. aprīlis, Barth,
C‑542/08
,
EU:C:2010:193
,
28.
punkts).
No tā izriet, ka divpadsmit mēnešu noilguma termiņš pats par sevi nav tāds, kas padara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtina ar Regulu Nr. 883/2004 piešķirto tiesību īstenošanu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Savienības tiesības un – konkrētāk – efektivitātes princips pieļauj piemērot valsts tiesisko regulējumu, kas bērnu pabalsta pieteikuma atpakaļejošo spēku padara atkarīgu no divpadsmit mēnešu noilguma termiņa, jo šis termiņš nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina ar Regulu Nr. 883/2004 attiecīgajiem migrējošiem darba ņēmējiem piešķirto tiesību īstenošanu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (septītā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu 81. pants
ir jāinterpretē tādējādi, ka:
jēdziens “pieteikums” šī panta izpratnē nozīmē tikai pieteikumu, ko persona, kura ir izmantojusi savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, ir iesniegusi tās dalībvalsts iestādēs, kam nav kompetences saskaņā ar šajā regulā paredzētajām kolīziju normām. Tādējādi šajā jēdzienā neietilpst nedz sākotnējais pieteikums, ko saskaņā ar kādas dalībvalsts tiesību aktiem ir iesniegusi persona, kura vēl nav izmantojusi savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, nedz tas, ka šīs dalībvalsts iestādes periodiski izmaksā pabalstu, kas parasti šīs izmaksas brīdī ir jāmaksā citai dalībvalstij.

2)
Savienības tiesības un – konkrētāk – efektivitātes princips pieļauj piemērot valsts tiesisko regulējumu, kas bērnu pabalsta pieteikuma atpakaļejošo spēku padara atkarīgu no divpadsmit mēnešu noilguma termiņa, jo šis termiņš nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina ar Regulu Nr. 883/2004 attiecīgajiem migrējošiem darba ņēmējiem piešķirto tiesību īstenošanu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.