CELEX: 62021CJ0662
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
SESV 34 ir 36 straipsniai
Laisvas prekių judėjimas
Priemonė, turinti lygiavertį poveikį kiekybiniam apribojimui
Audiovizualinių programų įrašai
Internetinė prekyba
Valstybės narės teisės nuostatos, numatančios klasifikavimą pagal amžių ir programų ženklinimą
Nepilnamečių apsauga
Įrašai, kurie jau buvo suklasifikuoti ir paženklinti kitoje valstybėje narėje
Proporcingumas

Pašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 34 ir 36 straipsnių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Booky.fi Oy
inicijuotą bylą dėl
Kansallinen audiovisuaalinen instituutti
(KAVI) (Nacionalinis audiovizualinis institutas, Suomija) sprendimo, kuriuo
Booky.fi Oy
įpareigojama savo internetinėje parduotuvėje parduodamų audiovizualinių programų įrašų informacijoje nurodyti Suomijos teisės aktuose numatytu klasifikavimu pagrįstą amžiaus ribą, iki kurios šių programų negalima žiūrėti.
Teisinis pagrindas
Tarptautinė teisė
1989 m. lapkričio 20 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimtos ir 1990 m. rugsėjo 2 d. įsigaliojusios Vaiko teisių konvencijos (
Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys
, 1577 t., p. 3) 17 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės dalyvės pripažįsta svarbų masinės informacijos [žiniasklaidos] priemonių vaidmenį ir rūpinasi, kad vaikas galėtų naudotis įvairių nacionalinių ir tarptautinių šaltinių informacija ir medžiaga, ypač tokia informacija ir medžiaga, kuri prisideda prie vaiko socialinės, dvasinės ir dorovinės gerovės ir skatina jo fizinį bei psichinį vystymąsi. Šiam tikslui valstybės dalyvės:
<…>
e)
skatina formuoti principus, padedančius apginti vaiką nuo jo gerovei kenkiančios informacijos ir medžiagos, pagal 13 ir 18 straipsnio nuostatas.“
Sąjungos teisė
2010 m. kovo 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2010/13/ES dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų tam tikrų nuostatų, susijusių su audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų teikimu, derinimo (Audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų direktyva) (
OL L 95, 2010, p. 1
) 59 ir 104 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(59)
Žalingo audiovizualinės žiniasklaidos paslaugų turinio buvimas kelia susirūpinimą teisės aktų leidėjams, žiniasklaidos pramonei ir tėvams. Atsiras naujų iššūkių, ypač susijusių su naujomis platformomis ir naujais produktais. Todėl visoms audiovizualinės žiniasklaidos paslaugoms, įskaitant komercinius audiovizualinius pranešimus, būtina nustatyti taisykles, padedančias apsaugoti fizinį, protinį ir moralinį nepilnamečių vystymąsi, taip pat žmogaus orumą.
<…>
(104)
[K]adangi šios direktyvos tikslų, t. y. sukurti audiovizualinių žiniasklaidos paslaugų erdvę be vidaus sienų tuo pačiu užtikrinant aukšto lygio bendro intereso tikslų apsaugą, visų pirma nepilnamečių bei žmogaus orumo apsaugą ir asmenų su negalia teisių skatinimą, valstybės narės negali deramai pasiekti ir kadangi dėl šios direktyvos masto ir poveikio tų tikslų būtų geriau siekti [Europos] Sąjungos lygiu, laikydamasi [SESV] 5 straipsnyje nustatyto subsidiarumo principo Sąjunga gali patvirtinti priemones. Pagal tame straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šia direktyva neviršijama to, kas būtina nurodytiems tikslams pasiekti.“
Suomijos teisė
2011 m. birželio 17 d.
kuvaohjelmalaki
(710/2011) (Audiovizualinių programų įstatymas Nr. 710/2011) (toliau – Audiovizualinių programų įstatymas) 1 straipsnyje nustatyta, kad šiuo įstatymu siekiama apsaugoti vaikus nuo jų vystymuisi žalingų audiovizualinių programų.
Minėto įstatymo 2 straipsnio pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Šis įstatymas taikomas audiovizualinės programos pateikimui ir kontrolei Suomijoje, kai tokia programa pateikiama žiūrėti per televiziją arba kai teikiama užsakomųjų programų, kurioms taikomas
laki sähköisen viestinnän palveluista
(917/2014) (Elektroninių ryšio paslaugų įstatymas Nr. 917/2014), paslauga. Kalbant apie kitokį audiovizualinių programų pateikimą ir kontrolę Suomijoje šis įstatymas taikomas, kai:
1)
programą pateikia įmonė ar veiklos vykdytojas, kurie yra registruoti Suomijoje arba turi ten padalinį;
2)
programą pateikia asmuo, kuris yra Suomijos pilietis arba kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra Suomijoje; arba
3)
sprendimas pateikti programą buvo priimtas Suomijoje.“
Audiovizualinių programų įstatymo 3 straipsnio 3 punkte audiovizualinės programos pateikimas apibrėžiamas kaip jos pateikimas visuomenei žiūrėti.
Šio įstatymo 3 straipsnio 5 punkte numatyta, kad remiantis audiovizualinės programos žiūrėjimu klasifikavimas apima tikslą nustatyti, ar ši programa gali turėti žalingą poveikį jaunesnio nei tam tikro amžiaus vaiko vystymuisi.
Minėto įstatymo 5 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodyta:
„Išskyrus atvejus, kai 9–11 straipsniuose numatyta kitaip, audiovizualinė programa gali būti pateikiama tik tuo atveju, jeigu buvo suklasifikuota pagal 16 straipsnio pirmą pastraipą ir yra paženklinta aiškiai matomomis nuorodomis apie amžiaus ribą ir turinį arba jeigu tai yra audiovizualinė programa, kaip tai suprantama pagal 16 straipsnio trečią pastraipą, ir ji yra paženklinta aiškiai matomomis nuorodomis apie amžiaus ribą ir turinį. Jeigu tai yra audiovizualinė programa, kaip tai suprantama pagal 16 straipsnio antrą pastraipą, ji gali būti pateikiama tik tuo atveju, jei yra paženklinta aiškiai matoma nuoroda apie 18 metų amžiaus ribą.“
Audiovizualinių programų įstatymo 6 straipsnio penktoje pastraipoje nustatyta:
„Audiovizualinių programų teikėjas, pateikdamas programas, turi pateikti informaciją apie amžiaus ribas ir kitas vaikų apsaugai skirtas priemones.“
Šio įstatymo 9 straipsnis suformuluotas taip:
„Audiovizualinė programa neturi būti suklasifikuota ar paženklinta, jeigu jos turinys yra:
1)
tik mokomoji arba kultūrinė medžiaga;
2)
tik muzika, sportas arba su sportu susijusios veiklos renginių, kultūros renginių, pamaldų arba panašių renginių ar įvykių įrašai;
3)
tik meistravimas, gera savijauta, diskusijos, žaidimai, mada, sodininkystė, statyba, maisto ruošimas, įrengimas, mąstymo žaidimai, viktorinos arba panašios temos bet kurio amžiaus asmenims;
4)
tik prekių ir paslaugų rinkodaros medžiaga;
5)
tik informacija apie ideologinę arba politinę veiklą;
6)
informacija apie aktualijas;
7)
tiesioginė transliacija.
Nukrypstant nuo pirmos pastraipos 4 punkto, audiovizualinė programa, kurios turinį sudaro tik audiovizualinių programų rinkodaros medžiaga, turi būti klasifikuojama.“
Minėto įstatymo 10 straipsnyje nustatyta:
„Audiovizualinė programa neturi būti suklasifikuota ir paženklinta, jeigu:
1)
ji pateikiama kaip internetinio leidinio dalis, kaip tai suprantama pagal
Laki sananvapauden käyttämisestä joukkoviestinnässä
(460/2003) (Įstatymas dėl saviraiškos laisvės įgyvendinimo žiniasklaidoje Nr. 460/2003), ir yra sukurta arba įsigyta platinant šį internetinį leidinį;
2)
ji pateikiama naudojantis paslauga, kuria siūlomos privačių asmenų sukurtos programos, ir ją sukūrė privatus asmuo pramoginiais tikslais;
3)
ji pateikiama vykdant švietimo ar kitą kultūrinę veiklą ir yra sukurta vykdant švietimo ar kitą kultūrinę veiklą;
4)
ji yra žaidimas, teikiamas naudojantis žaidimų paslauga, kurios teikėjas laikosi tokiai paslaugai pateikti nustatyto ir pagal 8 straipsnį kontroliuojamo elgesio kodekso.“
Audiovizualinių programų įstatymo 11 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta:
„Gavęs prašymą, [KAVI] gali suteikti leidimą pateikti pagal šį įstatymą nesuklasifikuotas ir nepaženklintas audiovizualines programas specialiame renginyje, kuris organizuojamas audiovizualinėms programoms pateikti.“
Minėto įstatymo 15 straipsnyje nustatyta:
„Audiovizualinė programa laikoma žalinga vaiko vystymuisi, jeigu dėl rodomo smurto ar seksualinio turinio arba sukeldama nerimą ar kitu panašiu būdu ji gali daryti žalingą poveikį vaiko vystymuisi.
Vertinant audiovizualinės programos žalingą pobūdį reikia atsižvelgti į programos kontekstą ir į tai, kaip įvykiai aprašomi programoje.“
Audiovizualinių programų įstatymo 16 straipsnis suformuluotas taip:
„Jei audiovizualinė programa laikoma žalinga vaiko vystymuisi, kaip apibrėžta 15 straipsnyje, ji, atsižvelgiant į turinį, turi būti klasifikuojama nurodant 7, 12, 16 arba 18 metų amžiaus ribą ir paženklinama programos turinį apibūdinančiu simboliu. Jei programa nėra laikoma žalinga vaiko vystymuisi, ji turi būti klasifikuojama kaip tinkama visoms amžiaus grupėms.
Jei programa aiškiai skirta tik vyresniems nei 18 metų asmenims, ji neklasifikuojama. Tokia programa gali būti pateikiama tik tuo atveju, jei yra aiškiai matoma 18 metų amžiaus ribos nuoroda arba ji yra paženklinta tokia nuoroda.
[KAVI] gali patvirtinti Europos Sąjungos teritorijoje nustatytą amžiaus ribą ir turinį apibūdinantį simbolį, kad tą programą būtų galima naudoti Suomijoje pagal šį įstatymą, nors Suomijoje ji nebuvo suklasifikuota.“
Pagal šio įstatymo 19 straipsnį KAVI yra įpareigota užtikrinti, kad būtų laikomasi minėto įstatymo.
To paties įstatymo 30 straipsnyje numatyta galimybė apskųsti KAVI priimtą sprendimą dėl klasifikavimo.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Booky.fi
yra Suomijos įmonė, kuri savo internetinėje parduotuvėje prekiauja audiovizualinėmis programomis, įrašytomis į tokias fizines laikmenas, kaip DVD ir
Blu-ray
diskai.
Per 2018 m. atliktą patikrinimą KAVI konstatavo, kad
Booky.fi
siūlė pirkti audiovizualinių programų įrašus, nepateikdama pagal Audiovizualinių programų įstatymą reikalaujamos informacijos apie leistiną amžiaus ribą ir audiovizualinės programos turinį.
2018 m. liepos 9 d. sprendimu KAVI, be kita ko, nurodė
Booky.fi
pateikti šią informaciją kaip informaciją, susijusią su jos prekiaujamų programų įrašais, o vėliau 2018 m. spalio 9 d. sprendimu atmetė
Booky.fi
pateiktą skundą dėl šio sprendimo.
Booky.fi
apskundė KAVI sprendimą
Helsingin hallinto-oikeus
(Helsinkio administracinis teismas, Suomija), šis 2019 m. gruodžio 9 d. sprendimu šį skundą teismui atmetė. Tas teismas nusprendė: kadangi internetinėje parduotuvėje audiovizualinė programa viešai pateikiama, kaip tai suprantama pagal Audiovizualinių programų įstatymo 5 straipsnio pirmą pastraipą, tuomet, kai siūloma pirkti tokios programos įrašą arba kai suteikiama galimybė jį užsakyti kitu būdu, toks įrašas turi turėti šiame įstatyme numatytą nuorodą apie amžių arba jis turi būti paženklintas tokia nuoroda.
Grįsdama dėl tokio sprendimo
Korkein hallinto-oikeus
(Vyriausiasis administracinis teismas, Suomija), kuris šioje byloje yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pateiktą apeliacinį skundą,
Booky.fi
teigia, kad reikalavimas, jog audiovizualinės programos, kuriomis ji prekiauja savo internetinėje parduotuvėje, būtų klasifikuojamos ir ženklinamos pagal Suomijoje taikytinas amžiaus ribas, nors jos jau yra suklasifikuotos kitoje valstybėje narėje ir paženklintos nuorodomis apie amžiaus ribą pagal tos kitos valstybės narės teisės aktus, yra kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonė, kaip tai suprantama pagal SESV 34 straipsnį.
Booky.fi
teigimu, Audiovizualinių programų įstatymo nuostatomis viršijama tai, kas būtina vaiko apsaugos tikslui pasiekti, kai pateikiamos audiovizualinės programos skirtos tik pilnamečiams pirkėjams. Be to, ji teigia, kad įpareigojimas pagal Suomijos teisės aktus klasifikuoti visus audiovizualinių programų įrašus, siūlomus internetinėje parduotuvėje, prieštarauja proporcingumo principui ir kad laisvas prekių judėjimas būtų mažiau ribojamas, jei šis įpareigojimas būtų taikomas tik faktiškai į Suomiją importuotiems įrašams. Šiuo klausimu
Booky.fi
nurodo, kad audiovizualinių programų įrašus, kuriuos siūlo savo internetinės prekybos svetainėje, užsako iš tarptautinių didmenininkų tik atsižvelgdama į gautus užsakymus.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, audiovizualinių programų įrašų pateikimas internetinėje parduotuvėje patenka į audiovizualinių programų pateikimo sąvoką, kaip ji suprantama pagal Audiovizualinių programų įstatymo 5 straipsnio pirmą pastraipą, todėl su įrašu susijusioje informacijoje turi būti nurodyta amžiaus riba, atitinkanti šiuo įstatymu grindžiamą klasifikavimą, kai tik tas įrašas pasiūlomas pirkti, neatsižvelgiant į tai, kad jame esančią programą kitaip klasifikavo kitos valstybės narės kompetentinga institucija.
Iš tiesų prekyba audiovizualinių programų įrašais nurodant amžiaus ribą, atitinkančią kitos valstybės narės klasifikavimą, neleidžia pirkėjui pardavimo metu būti informuotam apie audiovizualinės programos turinį ir ženklinimą pagal Suomijoje galiojančias amžiaus ribas, o tai neleidžia pasiekti Audiovizualinių programų įstatyme numatyto vaiko apsaugos lygio.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar tokiomis aplinkybėmis, kokios susiklostė jo nagrinėjamoje byloje, šiame įstatyme numatytas įpareigojimas klasifikuoti ir ženklinti programas pagal amžių neviršija to, kas būtina šiame įstatyme numatytam vaiko apsaugos tikslui pasiekti.
Visų pirma tas teismas mano, kad šio ginčo aplinkybės skiriasi nuo bylos, kurioje priimtas 2008 m. vasario 14 d. Sprendimas Dynamic Medien (
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
), aplinkybių tuo, kad nagrinėjamu atveju negalima nukrypti nuo Audiovizualinių programų įstatyme nustatyto įpareigojimo, susijusio su amžiaus ribų nurodymu, net jei yra aišku, kad audiovizualinės programos įrašo pirkėjas yra pilnametis.
Šio įstatymo nuostatos taip pat skiriasi nuo Vokietijos teisės aktų, nagrinėtų byloje, kurioje priimtas 2008 m. vasario 14 d. Sprendimas Dynamic Medien (
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
), nes toje byloje minėti teisės aktai taikomi tiek nacionalinėje teritorijoje įsisteigusiems, tiek kitose valstybėse narėse įsisteigusiems audiovizualinių įrašų pardavėjams, bet taip nėra Audiovizualinių programų įstatymo atveju.
Šiomis aplinkybėmis
Korkein hallinto-oikeus
(Vyriausiasis administracinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar pagal SESV 34 straipsnį, atsižvelgiant į SESV 36 straipsnį, draudžiamas toks Audiovizualinių programų įstatymo 5 straipsnio pirmos pastraipos aiškinimas, pagal kurį reikalaujama klasifikuoti audiovizualinių programų įrašus pagal šį įstatymą ir pateikti šiame įstatyme numatytu klasifikavimu grindžiamas amžiaus ribos nuorodas kartu su informacija apie prekę jau tuo momentu, kai minėti įrašai siūlomi pirkti internetinėje parduotuvėje, nors tie įrašai buvo suklasifikuoti ir paženklinti kitoje valstybėje narėje, tik dar nebuvo pristatyti į Suomiją?
Ar atsakant į šį klausimą turi reikšmės tai, kad pagal Audiovizualinių programų įstatymą nenumatyta klasifikavimo ir ženklinimo išimčių, grindžiamų tuo, kad buvo įsitikinta, jog audiovizualinių programų įrašų pirkėjas yra pilnametis, ir tai, kad minėtas reikalavimas iš naujo klasifikuoti ir paženklinti siūlant audiovizualinių programų įrašą pirkti internetinėje parduotuvėje taikomas tik tuo atveju, jei programą pateikia Suomijoje registruota ar įsisteigusi įmonė ar veiklos vykdytojas arba asmuo, kuris yra Suomijos pilietis arba kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra Suomijoje, arba jei sprendimas pateikti programą priimtas Suomijoje?
2.
Jei pirmiau nurodyto reikalavimo iš naujo klasifikuoti ir paženklinti įrašus proporcingumas siejamas su galimybe atsisakyti šio reikalavimo remiantis tuo, kad audiovizualinės programos įrašo pirkėjas buvo pilnametis, ar būtina reikalauti, kad tokio įrašo užsakymo ir pirkimo atveju pirkėjas būtų pilnametis, ar pakanka, kad šio įrašo pardavėjas siektų užtikrinti, jog šis pirkėjas yra pilnametis?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 34 ir 36 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamos valstybės narės teisės nuostatos, pagal kurias, siekiant apsaugoti nepilnamečius nuo audiovizualinio turinio, galinčio pakenkti jų gerovei ir vystymuisi, reikalaujama, kad į fizinę laikmeną įrašytos ir internetinėje parduotuvėje parduodamos audiovizualinės programos pirmiausia būtų patikrintos, suklasifikuotos pagal amžiaus ribą ir atitinkamai paženklintos pagal šios valstybės narės įstatymus, net jei šioms programoms jau buvo taikyta panaši procedūra, panašus klasifikavimas ir ženklinimas pagal kitos valstybės narės įstatymus.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo patikslinti, ar atliekant šį vertinimą svarbu tai, kad, pirma, atitinkamuose nacionalinės teisės aktuose nėra numatyta tokio reikalavimo išimties, kai galima įrodyti, kad tuose teisės aktuose numatyto įrašo pirkėjas yra pilnametis, ir, antra, šie teisės aktai taikomi tik toms programoms, kurias pateikia atitinkamoje valstybėje narėje registruotos ar įsisteigusios įmonės ar veiklos vykdytojai arba asmuo, kuris yra tos valstybės narės pilietis ar turi joje nuolatinę gyvenamąją vietą, arba kai sprendimas pateikti šias programas buvo priimtas toje valstybėje narėje.
Visų pirma reikia priminti, kad laisvas prekių judėjimas tarp valstybių narių yra pagrindinis SESV principas, įtvirtintas SESV 34 straipsnyje numatytame draudime valstybių narių tarpusavio prekyboje taikyti kiekybinius importo apribojimus ir bet kokias lygiaverčio poveikio priemones (2019 m. birželio 18 d. Sprendimo Austrija / Vokietija,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 34 straipsnyje numatytas kiekybiniams importo apribojimams lygiaverčio poveikio priemonių draudimas apima bet kokią valstybių narių priemonę, galinčią tiesiogiai ar netiesiogiai, šiuo metu ar potencialiai sudaryti prekybos kliūčių Sąjungos viduje (2019 m. birželio 18 d. Sprendimo Austrija / Vokietija,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, priemonė, kurios tikslas ar poveikis nėra nepalankiau vertinti kitų valstybių narių kilmės prekių, taip pat patenka į sąvoką „kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonė“, kaip tai suprantama pagal SESV 34 straipsnį, jeigu ji trukdo kitų valstybių narių kilmės prekėms patekti į valstybės narės rinką (2019 m. birželio 18 d. Sprendimo Austrija / Vokietija,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nagrinėjamu atveju tokia priemonė, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią audiovizualinės programos, remiantis valstybės narės, kurioje jos parduodamos internetinėje parduotuvėje, teise, pirmiausia turi būti patikrintos, tada suklasifikuotos ir paženklintos pagal nepilnamečių apsaugai skirtas amžiaus ribas, apsunkina ir pabrangina audiovizualinių programų įrašų importą iš kitos valstybės narės.
Taigi tokia priemonė gali apsunkinti galimybę patekti į atitinkamos valstybės narės rinką kitų valstybių narių kilmės audiovizualinių programų įrašams, todėl, remiantis šio sprendimo 32–34 punktuose nurodyta jurisprudencija, ji yra kiekybiniams apribojimams lygiaverčio poveikio priemonė, kaip tai suprantama pagal SESV 34 straipsnį, iš principo nesuderinama su iš šio straipsnio kylančiais įpareigojimais (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 14 d. Sprendimo Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
,
ir
punktus).
Pagal suformuotą jurisprudenciją nacionalinės teisės aktai, kurie yra kiekybiniams apribojimams lygiavertė poveikio priemonė, vis dėlto gali būti pateisinami SESV 36 straipsnyje išvardytais bendrojo intereso pagrindais arba imperatyviaisiais bendrojo intereso reikalavimais. Abiem atvejais nacionalinė nuostata turi būti tinkama tam, kad būtų užtikrinamas ja siekiamas tikslas, ir neviršyti to, kas būtina jam pasiekti (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2015 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Visnapuu,
C‑198/14
,
EU:C:2015:751
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama priemone siekiama, kaip nurodyta Audiovizualinių programų įstatymo 1 straipsnyje, apsaugoti nepilnamečius nuo audiovizualinių programų, kurių turinys kenkia jų vystymuisi.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad vaiko apsauga įtvirtinta Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijoje, kurios 24 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad vaikai turi teisę į jų gerovei būtiną apsaugą ir globą. Tai taip pat pripažįstama keliuose tarptautiniuose teisės aktuose, tarp kurių, be kita ko, yra Vaiko teisių konvencija, kurią ratifikavo visos valstybės narės ir kurios 17 straipsnio e punkte nustatyta, kad valstybės, šios konvencijos šalys, skatina parengti tinkamas gaires, skirtas apsaugoti vaikus nuo jų gerovei kenkiančios informacijos ir medžiagos.
Konkrečiau kalbant apie audiovizualines programas, pažymėtina, kad Direktyvos 2010/13 59 konstatuojamojoje dalyje Sąjungos teisės aktų leidėjas pabrėžė būtinybę apsaugoti nepilnamečius nuo jiems galinčio pakenkti turinio, o šios direktyvos 104 konstatuojamojoje dalyje priminė, kad tai yra bendrojo intereso tikslas, kuriam užtikrinti reikia aukšto lygio apsaugos.
Taigi nepilnamečių apsauga nuo audiovizualinių programų, kurių turinys gali pakenkti jų gerovei ir vystymuisi, yra imperatyvus bendrojo intereso reikalavimas, iš esmės pateisinantis laisvo prekių judėjimo apribojimą (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 14 d. Sprendimo Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2020 m. lapkričio 19 d. Sprendimo ZW,
C‑454/19
,
EU:C:2020:947
,
punktą).
Kaip matyti iš šio sprendimo 37 punkto, taip pat reikia įvertinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamomis teisės nuostatomis gali būti užtikrintas šio teisėto tikslo įgyvendinimas ir ar pagal jas neviršijama tai, kas būtina šiam tikslui pasiekti.
Šiuo klausimu galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris yra vienintelis kompetentingas vertinti faktines pagrindinės bylos aplinkybes ir aiškinti nacionalinės teisės aktus, turi nustatyti, ar tos teisės nuostatos atitinka šiuos reikalavimus, ir jei taip – kiek (2022 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Cilevičs ir kt.,
C‑391/20
,
EU:C:2022:638
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Vadinasi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pasitelkdamas statistinius ir tikslius duomenis ar kitas priemones, turi objektyviai išnagrinėti tai, ar atitinkamos valstybės narės pateikti įrodymai leidžia pagrįstai manyti, kad pasirinktos priemonės yra tinkamos numatytiems tikslams pasiekti, ir galimybę juos pasiekti priemonėmis, kuriomis mažiau ribojamas laisvas prekių judėjimas (šiuo klausimu žr. 2016 m. spalio 19 d., Sprendimo Deutsche Parkinson Vereinigung,
C‑148/15
,
EU:C:2016:776
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto Teisingumo Teismas, kuris turi pateikti naudingą atsakymą tam teismui, siekdamas padėti jam priimti sprendimą, yra kompetentingas pateikti gaires, grindžiamas pagrindinės bylos medžiaga bei rašytinėmis pastabomis, kurios jam buvo pateiktos (2022 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo Cilevičs ir kt.,
C‑391/20
,
EU:C:2022:638
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Kiek tai susiję su pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės nuostatų tinkamumu nurodytiems tikslams pasiekti, reikia pažymėti, jog reikalavimas, kad valstybėje narėje parduodamos audiovizualinės programos pirmiausia būtų suklasifikuotos ir (arba) paženklintos minimalaus amžiaus, nuo kurio jas rekomenduojama žiūrėti, nuoroda, nes tai leidžia vartotojams gauti informaciją apie šių programų turinio pobūdį ir taip nustatyti, kurios iš tų programų yra tinkamos vaikų, už kuriuos jie yra atsakingi, amžiui, yra tinkamas kalbant apie nepilnamečių apsaugą nuo programų, kurių turinys gali pakenkti jų gerovei ir vystymuisi (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 14 d. Sprendimo Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
,
punktą).
Vis dėlto pažymėtina, kad tokią priemonę numatančias teisės nuostatas galima laikyti tinkamomis šiam tikslui pasiekti, tik jeigu jomis iš tikrųjų norima jį pasiekti ir jeigu jos įgyvendinamos nuosekliai ir sistemingai (šiuo klausimu žr. 2019 m. liepos 4 d. Sprendimo Komisija / Vokietija,
C‑377/17
,
EU:C:2019:562
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamose teisės nuostatose numatyta keletas įpareigojimo klasifikuoti ir ženklinti audiovizualines programas Suomijoje išimčių.
Kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, šios Audiovizualinių programų įstatymo 9 ir 10 straipsniuose numatytos išimtys grindžiamos atitinkamos programos turiniu arba jos pateikimo aplinkybėmis. Be to, šio įstatymo 11 straipsnyje numatyta, kad, esant tam tikroms sąlygoms, prašant gali būti suteikta išimtis.
Vis dėlto tokios išimtys, kiek jos yra griežtai apibrėžtos ir (arba) susijusios su audiovizualinėmis programomis, kurių turinys
a priori
negali pakenkti nepilnamečių vystymuisi, yra ribotos apimties. Taigi neatrodo, kad tai galėtų kliudyti įgyvendinti minėtu įstatymu siekiamą tikslą, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Antra, iš Audiovizualinių programų įstatymo 2 straipsnio matyti, kad šis įstatymas audiovizualinės programos įrašui taikomas tik tuo atveju, jeigu Suomijoje juo prekiauja šioje valstybėje narėje įregistruota ar joje įsteigta įmonė ar veiklos vykdytojas, Suomijos pilietis ar asmuo, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta yra Suomijoje, arba jeigu sprendimas prekiauti šiuo įrašu buvo priimtas Suomijoje.
Dėl tokios nuostatos tiek, kiek pagal ją į Audiovizualių programų įstatymo taikymo sritį neįtraukiama dalis įrašų, kuriais Suomijoje galima prekiauti iš kitos valstybės narės, ir dėl to Suomijoje leidžiama prekiauti programų įrašais, nepažymėtais ženklu, susijusiu su reikalavimu nurodyti minimalų amžių, nuo kurio galima žiūrėti įrašus, atrodo, gali būti apribotas pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės nuostatų veiksmingumas ir taip pakenkta nepilnamečių apsaugos tikslui.
Rašytinėse pastabose Suomijos vyriausybė nurodė, kad Suomijoje nebuvo įmanoma įtvirtinti teisinės tvarkos, pagal kurią nuotoliniu būdu iš kitos valstybės narės parduodamų audiovizualinių programų įrašams būtų galima taikyti Audiovizualinių programų įstatyme numatytą klasifikavimo įpareigojimą. Bet kuriuo atveju praktiškai buvo neįmanoma veiksmingai kontroliuoti, kaip laikomasi tokio įpareigojimo.
Be to, šios vyriausybės teigimu, dauguma Suomijos vartotojų įrašus perka iš Suomijoje įsteigtų internetinių parduotuvių, todėl Audiovizualinių programų įstatymu siekiamo tikslo įgyvendinimui iš esmės nebūtų pakenkta dėl to, kad šio įstatymo nuostatos netaikomos visiems užsienio audiovizualinių programų įrašų tiekėjams.
Kaip matyti iš šio sprendimo 43 punkte primintos jurisprudencijos, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis, be kita ko, atitinkamos valstybės narės institucijų pateikta informacija, turi objektyviai įvertinti, ar, atsižvelgiant visų pirma į pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės nuostatų taikymo sritį, įpareigojimas klasifikuoti ir ženklinti Suomijoje parduodamus audiovizualinių programų įrašus iš tikrųjų skirtas tikslui apsaugoti nepilnamečius nuo tokių įrašų, kurių turinys gali pakenkti jų gerovei ir vystymuisi.
Šiuo tikslu reikia atsižvelgti, be kita ko, į
ratio legis
, kuriuo grindžiamas pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės nuostatų taikymo srities apribojimas, ir į pasekmes, kurių šis apribojimas konkrečiai turi siekiamo tikslo įgyvendinimui.
Dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos priemonės būtinumo vertinimo reikia pažymėti, kad, Sąjungos lygmeniu nesuderinus audiovizualinių programų klasifikavimui ir ženklinimui taikytinų taisyklių, valstybės narės turi nustatyti lygį, kuriuo jos ketina užtikrinti nepilnamečių asmenų apsaugą nuo audiovizualinio turinio, galinčio pakenkti jų gerovei ir vystymuisi.
Taigi priemonės, kurių ėmėsi valstybė narė, siekdama apsaugoti nepilnamečius nuo tokio turinio, nebūtinai atitinka koncepciją, kurios laikosi visos valstybės narės, kiek tai susiję su šios apsaugos lygiu ir būdais. Kadangi ši koncepcija skirtingose valstybėse narėse gali skirtis visų pirma dėl moralinių ir kultūrinių aspektų, valstybėms narėms šioje srityje reikia pripažinti diskreciją (šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 19 d. Sprendimo ZW,
C‑454/19
,
EU:C:2020:947
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi aplinkybė, kad valstybė narė pasirinko nepilnamečių asmenų apsaugos nuo turinio, galinčio pakenkti jų gerovei ir vystymuisi, tvarką, kuri skiriasi nuo kitos valstybės narės priimtos tvarkos, savaime negali turėti įtakos vertinant šioje srityje priimtų nacionalinių nuostatų proporcingumą, nes jos turi būti vertinamos atsižvelgiant tik į jomis siekiamą tikslą ir apsaugos lygį, kurį atitinkama valstybė narė ketina užtikrinti (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 14 d. Sprendimo Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Iš to, be kita ko, matyti, jog valstybė narė gali teisėtai manyti, kad jos teritorijoje esantys vartotojai turi turėti galimybę remtis nuorodomis apie amžiaus ribą ir turinį, atspindinčiomis toje valstybėje narėje vyraujančias moralines ir kultūrines nuostatas, tam, kad žinodami situaciją galėtų nuspręsti, ar tam tikra audiovizualinė programa yra pritaikyta nepilnamečių, už kuriuos jie atsakingi, amžiui.
Taigi negalima reikalauti, kad valstybė narė atsisakytų įpareigojimo, susijusio su tuo, kad šioje valstybėje narėje audiovizualinės programos, kuriomis prekiaujama internetinėje parduotuvėje, iš pradžių būtų suklasifikuotos ir paženklintos nurodant amžiaus ribas nepilnamečių apsaugos tikslais, motyvuodama tuo, kad tokia programa tuo pačiu tikslu jau buvo suklasifikuota ir paženklinta kitoje valstybėje narėje.
Be to, negalima reikalauti, kad valstybė narė numatytų įpareigojimo klasifikuoti ir paženklinti audiovizualines programas nurodant amžiaus ribas išimtį tuo atveju, jei gali būti nustatyta, kad įrašo pirkėjas yra pilnametis asmuo. Jeigu audiovizualinių programų klasifikavimas ir ženklinimas nurodant amžiaus ribas būtų atliekamas prieš išsiunčiant laikmeną, kurioje jos yra įrašytos, tačiau tik po to, kai ta laikmena nuperkama, vartotojai, žinodami situaciją, negalėtų nustatyti, ar programa yra pritaikyta nepilnamečių, už kuriuos jie yra atsakingi arba kurie gali turėti prieigą prie šių įrašų, amžiui. Taigi kiltų didesnė rizika, kad nepilnametis turės prieigą prie jo amžiui nepritaikytos programos. Atsižvelgiant į šiuos argumentus, taip pat negalima reikalauti, kad valstybė narė nustatytų klasifikavimo ir ženklinimo įpareigojimą tik toms programoms, kurių įrašai iš tikrųjų pristatomi į Suomiją.
Be to, reikia pažymėti, kad neatrodo, jog tokia priemone, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, daromas laisvo audiovizualinių programų įrašų judėjimo pažeidimas viršija tai, kas būtina šia priemone siekiamam tikslui įgyvendinti, tačiau tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Šiuo klausimu visų pirma reikia nurodyti, kad, kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, Audiovizualinių programų įstatymo 2 straipsnio pirmoje pastraipoje Suomijos teisės aktų leidėjas apribojo ginčijamos priemonės taikymo sritį, o šio įstatymo 9–11 straipsniuose numatė keletą įpareigojimo klasifikuoti ir ženklinti audiovizualines programas išimčių.
Be to, Teisingumo Teismo turimoje bylos medžiagoje nėra jokios informacijos, leidžiančios manyti, kad klasifikavimo procedūra pagal minėtą įstatymą nėra lengvai taikoma, kad ji negali būti vykdoma per protingą terminą arba kad, jei atsisakoma tokios procedūros, šiuo klausimu priimtas sprendimas negali būti skundžiamas teismine tvarka. Bet tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 14 d. Sprendimo Dynamic Medien,
C‑244/06
,
EU:C:2008:85
,
ir
punktus).
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad SESV 34 ir 36 straipsniai turi būti aiškinami taip:
–
pagal juos nedraudžiamos valstybės narės teisės nuostatos, pagal kurias, siekiant apsaugoti nepilnamečius nuo audiovizualinio turinio, galinčio pakenkti jų gerovei ir vystymuisi, reikalaujama, kad į fizinę laikmeną įrašytos ir internetinėje parduotuvėje parduodamos audiovizualinės programos pirmiausia būtų patikrintos, suklasifikuotos pagal amžiaus ribą ir atitinkamai paženklintos pagal šios valstybės narės įstatymus, net jei šioms programoms jau buvo taikyta panaši procedūra, panašus klasifikavimas ir ženklinimas pagal kitos valstybės narės įstatymus, su sąlyga, kad tokios teisės nuostatos yra tinkamos šio tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti;
–
šiuo klausimu aplinkybė, kad dalis įrašų, kuriais atitinkamoje valstybėje narėje gali būti prekiaujama iš kitos valstybės narės, nepatenka į minėtų teisės nuostatų taikymo sritį, lemiamos reikšmės neturi, jei toks apribojimas netrukdo įgyvendinti siekiamo tikslo. Lemiamos reikšmės neturi ir tai, kad atitinkamose nacionalinės teisės nuostatose nėra numatyta šio reikalavimo išimties, jei galima nustatyti, kad šiose teisės nuostatose nurodyto įrašo pirkėjas yra pilnametis.
Dėl antrojo klausimo
Atsižvelgiant į atsakymą, pateiktą į pirmąjį prejudicinį klausimą, nereikia atsakyti į antrąjį klausimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (dešimtoji kolegija) nusprendžia:

SESV 34 ir 36 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiamos valstybės narės teisės nuostatos, pagal kurias, siekiant apsaugoti nepilnamečius nuo audiovizualinio turinio, galinčio pakenkti jų gerovei ir vystymuisi, reikalaujama, kad į fizinę laikmeną įrašytos ir internetinėje parduotuvėje parduodamos audiovizualinės programos pirmiausia būtų patikrintos, suklasifikuotos pagal amžiaus ribą ir atitinkamai paženklintos pagal šios valstybės narės įstatymus, net jei šioms programoms jau buvo taikyta panaši procedūra, panašus klasifikavimas ir ženklinimas pagal kitos valstybės narės įstatymus, su sąlyga, kad tokios teisės nuostatos yra tinkamos šio tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti.

Šiuo klausimu aplinkybė, kad dalis įrašų, kuriais atitinkamoje valstybėje narėje gali būti prekiaujama iš kitos valstybės narės, nepatenka į minėtų teisės nuostatų taikymo sritį, lemiamos reikšmės neturi, jei toks apribojimas netrukdo įgyvendinti siekiamo tikslo. Lemiamos reikšmės neturi ir tai, kad atitinkamose nacionalinės teisės nuostatose nėra numatyta šio reikalavimo išimties, jei galima nustatyti, kad šiose teisės nuostatose nurodyto įrašo pirkėjas yra pilnametis.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: suomių.