CELEX: 62015TJ0249
EU-varemærker
indsigelsessag
ansøgning om registrering af EU-figurmærket QUILAPAYÚN
relativ registreringshindring
vitterligt kendt varemærke
artikel 8, stk. 2, litra c), i forordning (EF) nr. 207/2009 [nu artikel 8, stk. 2, litra c), i forordning (EU) 2017/1001]
varemærkeindehaver

Tvistens baggrund
Den 16. september 2010 indgav Eduardo Carrasco Pirard og de andre parter i sagen for appelkammeret ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO), hvis navne er opført i bilaget (herefter »ansøgerne«), en ansøgning til EUIPO om registrering af et EU-varemærke i medfør af Rådets forordning (EF) nr. 207/2009 af 26. februar 2009 om EU-varemærker (
EUT 2009, L 78, s. 1
) med senere ændringer (erstattet af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2017/1001 af 14.6.2017 om EU-varemærker (
EUT 2017, L 154, s. 1
)).
Varemærket, der blev søgt registreret, er følgende figurmærke:
De varer og tjenesteydelser, som varemærkeansøgningen vedrørte, henhører under klasse 9, 16 og 41 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret, og svarer for hver enkelt af disse klasser til følgende beskrivelse:
–
klasse 9: »videnskabelige, nautiske, geodætiske, fotografiske, kinematografiske og optiske apparater og instrumenter samt apparater til vejning, måling, signalering, kontrol, livredning og undervisning; apparater og instrumenter til ledning, distribution, transformation, akkumulering, regulering eller styring af elektrisk strøm; apparater til optagelse, transmission og gengivelse af lyd eller billede; magnetiske databærere, lydplader; møntautomater og ‑apparater; kasseapparater, regnemaskiner og databehandlingsudstyr; ildslukningsapparater«
–
klasse 16: »papir, pap, varer heraf og ikke indeholdt i andre klasser; tryksager; bogbinderiartikler; fotografier; papirhandlervarer; klæbemidler til papirvarer og til husholdningsbrug; artikler til brug for kunstnere; pensler; skrivemaskiner og kontorartikler (dog ikke møbler); instruktions- og undervisningsmateriale (dog ikke apparater); plasticmateriale til emballeringsbrug (ikke indeholdt i andre klasser); tryktyper; klicheer«
–
klasse 41: »uddannelse; undervisningsvirksomhed; underholdningsvirksomhed; sportsarrangementer og kulturelle arrangementer«.
EU-varemærkeansøgningen blev offentliggjort i
EF-Varemærketidende
nr. 181/2010 af 27. september 2010.
Den 27. december 2010 rejste sagsøgeren, JT, i henhold til artikel 41 i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 46 i forordning 2017/1001) indsigelse mod registreringen af det ansøgte varemærke for de i præmis 3 ovenfor nævnte varer og tjenesteydelser.
Indsigelsen var støttet på følgende ældre varemærker:
–
det nedenfor gengivne varemærke, som er vitterlig kendt i Den Europæiske Union, for så vidt som det dækker tjenesteydelsen »musikgruppe«, der henhører under klasse 41:
–
det nedenfor gengivne franske varemærke, der blev registreret den 22. juni 1998 under nr. 98738516, for så vidt som det dækker varer og tjenesteydelser, der henhører under klasse 9, 16 og 41:
–
det nedenfor gengivne internationale varemærke, der blev registreret den 24. december 2002 under nr. 801761, for så vidt som det dækker varer og tjenesteydelser, der henhører under klasse 9, 16 og 41:
Til støtte for indsigelsen blev anført de grunde, der nævnes i artikel 8, stk. 1, litra a) og b), i forordning nr. 207/2009 [nu artikel 8, stk. 1, litra a) og b), i forordning 2017/1001].
Ved afgørelse af 2. december 2013 tog indsigelsesafdelingen udelukkende på grundlag af det ældre vitterlig kendte varemærke delvist indsigelsen til følge, idet den afslog ansøgningen om registrering for så vidt angår »magnetiske databærere, lydplader«, der henhører under klasse 9, og for så vidt angår »underholdningsvirksomhed; sportsarrangementer og kulturelle arrangementer«, der henhører under klasse 41. Den fandt, at de beviser, som sagsøgeren havde fremlagt, godtgjorde, at det ældre ikke-registrerede mærke var vitterlig kendt som betegnelsen for en musikgruppe, og at det havde været genstand for kontinuerlig brug i Unionen, navnlig i Spanien. Den fandt desuden dels, at »underholdningsvirksomhed«, der henhører under klasse 41, er omfattet af de kolliderende varemærker, dels, at »magnetiske databærere, lydplader«, der henhører under klasse 9, såvel som »sportsarrangementer og kulturelle arrangementer«, der henhører under klasse 41, som er omfattet af det ansøgte varemærke, ligner de tjenesteydelser, som er omfattet af det ældre varemærke. Indsigelsesafdelingen konkluderede følgelig, at der, henset til, at de kolliderende varemærker er identiske, og at de førnævnte varer og tjenesteydelser er af samme eller lignende art, foreligger en risiko for forveksling mellem varemærkerne for så vidt angår disse varer og disse tjenesteydelser.
Den 29. januar 2014 indgav ansøgerne i henhold til artikel 58-64 i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 66-71 i forordning 2017/1001) en klage til EUIPO over indsigelsesafdelingens afgørelse.
Ved afgørelse af 13. marts 2015 (herefter »den anfægtede afgørelse«) ophævede Andet Appelkammer ved EUIPO indsigelsesafdelingens afgørelse og forkastede indsigelsen i sin helhed. Det præciserede, at indsigelsen udelukkende blev behandlet på grundlag af det ældre vitterlig kendte varemærke, eftersom det franske varemærke, der var registreret under nr. 98738516, såvel som, i forlængelse heraf, det internationale varemærke, der var registreret under nr. 801761, var blevet annulleret. Det fastslog desuden, at ikke blot havde sagsøgeren ikke ført bevis for, at han var den »reelle indehaver« af det ældre vitterlig kendte varemærke, men at ansøgerne desuden også gjorde krav på at være indehavere af dette varemærke. Appelkammeret tilføjede, at forordning nr. 207/2009 ikke tillægger det kompetence til at afgøre, hvem der er indehaver af det ældre ikke-registrerede vitterlig kendte varemærke, men at dette spørgsmål henhører under den kompetente nationale rets kompetence.
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 15. maj 2015 ansøgte sagsøgeren om at få bevilget retshjælp. Ved kendelse af 29. oktober 2015 bevilgede Rettens præsident sagsøgeren retshjælp.
Ved skrivelse af 6. august 2015 erindrede Retten sagsøgeren om, at hans identitet i forbindelse med behandlingen af ansøgningen om retshjælp var blevet holdt fortrolig, og spurgte, om han ønskede at bevare sin anonymitet inden for hovedsagens rammer. Efter at sagsøgeren havde svaret bekræftende, traf formanden for Rettens Fjerde Afdeling den 28. august 2015 bestemmelse om, at sagsøgerens anonymitet skulle bevares i den foreliggende sag.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres.
–
Ansøgningen om registrering af det ansøgte varemærke for varer og tjenesteydelser, der henhører under klasse 9 og 41, afslås.
EUIPO har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse, henholdsvis afvisning.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
Parternes argumenter
Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren fremsat et enkelt anbringende om urigtig fortolkning og anvendelse af artikel 8, stk. 2, litra c), i forordning nr. 207/2009 [nu artikel 8, stk. 2, litra c), i forordning 2017/1001], sammenholdt med artikel 6a, stk. 1, i Pariserkonventionen af 20. marts 1883 om beskyttelse af industriel ejendomsret, som revideret og ændret (herefter »Pariserkonventionen«).
Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at det fremgår af artikel 8, stk. 2, litra c), sammenholdt med artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009, at to betingelser skal være opfyldt, for at der kan rejses indsigelse mod en varemærkeansøgning, nemlig for det første, at det varemærke, som ligger til grund for indsigelsen, er vitterlig kendt på det relevante område på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om registrering af varemærket, og for det andet, at der i offentlighedens bevidsthed inden for det område, hvor det ældre varemærke er beskyttet, er risiko for forveksling, fordi det yngre varemærke er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og varerne eller tjenesteydelserne er af samme eller lignende art. Ifølge sagsøgeren er begge disse betingelser opfyldt i det foreliggende tilfælde.
Sagsøgeren har endvidere henvist til afgørelse fra Oficina Española de Patentes y Marcas (det spanske patent- og varemærkekontor) med afslag på registrering af det nationale varemærke QUILAPAYÚN til fordel for sagsøgeren, afgørelse fra Instituto nacional de propiedad industrial (INAPI, nationalt institut for industriel ejendomsret, Chile) samt en erklæring fra Sociedad chilena del derecho de autor (SCD, chilensk ophavsretsorganisation) til støtte for sit argument om, at det ansøgte varemærke ikke kan registreres til fordel for ansøgerne, for så vidt som tegnet QUILAPAYÚN er knyttet til en personkreds, som både han selv og ansøgerne tilhører.
Sagsøgeren har derfor anført, at indsigelsesafdelingen anlagde en korrekt fortolkning af bestemmelserne i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009, sammenholdt med samme forordnings artikel 8, stk. 2, litra c), og Pariserkonventionens artikel 6a, idet den afslog at registrere det ansøgte varemærke alene til fordel for ansøgerne med den begrundelse, at der findes et ældre varemærke, som er vitterlig kendt i Unionen, navnlig i Spanien, og som sagsøgeren er indehaver af. I denne henseende har sagsøgeren anført, at han er den eneste, der har bevaret kontinuerlige handels-, forretnings- og kunstneriske forbindelser ved anvendelse af tegnet QUILAPAYÚN.
Sagsøgeren har tilføjet, at varemærket QUILAPAYÚN blev registreret i Frankrig i 1998, inden registreringen blev annulleret i 2003 af de franske domstole. I denne henseende har sagsøgeren gjort gældende, at de franske domstole gjorde sig skyld i et groft fejlskøn ved annullationen af det nationale varemærke, og at denne afgørelse under alle omstændigheder kun vedrører Frankrigs område.
Sagsøgeren har ligeledes anført, at han i 2002 fik varemærket QUILAPAYÚN registreret ved World Intellectual Property Organization (WIPO), og at denne registrering forblev gyldig indtil den 24. december 2012, uden at ansøgerne rejste indsigelse mod denne registrering.
Registreringen af varemærkerne QUILAPAYÚN i Frankrig og ved WIPO vidner om sagsøgerens vilje til at beskytte tegnet QUILAPAYÚN, allerede inden ansøgerne dannede en ny musikgruppe i 2003.
For så vidt som der ikke findes nogen regulering af spørgsmålet om sameje af et varemærke eller en betegnelse, og henset til den omstændighed, at den af sagsøgeren ledede musikgruppe, siden ansøgerne forlod gruppen, er fortsat med at optræde under navnet Quilapayún på grundlag af navnlig en »gentlemen’s agreement«, burde ansøgerne, der dannede en ny musikgruppe i 2003, for at undgå forveksling i offentlighedens og mediernes bevidsthed ikke have anvendt tegnet QUILAPAYÚN.
Sagsøgeren har desuden gjort gældende, at ansøgerne, inden de dannede en ny gruppe i 2003, helligede sig opgaver, der lå meget fjernt fra musikken, levede i helt andre dele af verden, primært mødtes i ferieperioder til enkeltstående koncerter, idet de drog fordel af at være sikret et publikum, der var forsamlet i anledning af andre kunstneriske begivenheder, samledes i alle mulige sammensætninger, herunder med deres børn, og ikke havde skabt noget værk af betydning under navnet Quilapayún.
Hvad derimod angår sagsøgeren godtgør de forskellige presseklip, som er fremlagt, ud over sagsøgerens eksklusive forbindelser med et pladeselskab under navnet Quilapayún og handels-, forretnings- og kunstneriske forbindelser, der er opretholdt ved anvendelse af tegnet QUILAPAYÚN, den kontinuerlige og vitterlige brug af det ældre varemærke, i det mindste i Spanien. Sagsøgeren er det eneste medlem af den oprindelige gruppe, der i næsten 40 år kontinuerligt har rejst over hele verden, primært i Europa og Chile, under navnet Quilapayún. Sagsøgeren har endvidere udgivet tre CD’er mellem 1988 og 2003 samt to opsamlingsudgivelser, som alle er blevet positivt modtaget af offentligheden og kritikerne. I alle disse år har ansøgerne ikke været en del af gruppen.
EUIPO har for det første anført, at sagsøgeren ikke anfægter den anfægtede afgørelse, for så vidt som det heri fastslås, at de ældre franske og internationale varemærker ikke kan danne grundlag for indsigelsen.
Dernæst har EUIPO gjort gældende, at det ikke blot er de betingelser, der er fastsat i artikel 8 i forordning nr. 207/2009, som skal være opfyldt, for at der kan rejses indsigelse. Den indsigende part skal også opfylde de betingelser, der er fastsat ved regel 19, stk. 2, litra b), i Kommissionens forordning (EF) nr. 2868/95 af 13. december 1995 om gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 om EF-varemærker (
EFT 1995, L 303, s. 1
) [nu artikel 7, stk. 2, litra b), i Kommissionens delegerede forordning (EU) 2017/1430 af 18.5.2017 om supplerende regler til forordning nr. 207/2009 og om ophævelse af forordning nr. 2868/95 og (EF) nr. 216/96 (
EUT 2017, L 205, s. 1
)] og ved artikel 41, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 [nu artikel 46, stk. 1, litra a), i forordning 2017/1001], hvorefter den indsigende part skal fremlægge beviser for sin ret til at rejse indsigelse. Den indsigende part burde derfor ikke blot have godtgjort, at det ældre varemærke er vitterlig kendt, men også at være indehaver af dette varemærke.
EUIPO har desuden konstateret, at ansøgerne ikke har bestridt, at det ældre varemærke er vitterlig kendt.
EUIPO har endvidere anført, at sagsøgerens argumenter med henblik på at godtgøre, at han er indehaver af det ældre varemærke, gennem henvisning til afgørelser fra nationale varemærkemyndigheder og fra nationale retter, til de handels-, forretnings- og kunstneriske forbindelser, som han har opretholdt for at sikre tegnet QUILAPAYÚN, og til de registreringer, som er foretaget med henblik på at beskytte dette tegn, fokuserer på varemærkets karakter af at være vitterlig kendt.
EUIPO har gjort gældende, at hverken sagsøgeren eller ansøgerne er eneindehavere af tegnet QUILAPAYÚN. Såvel afgørelserne fra de nationale myndigheder og de nationale retter som den retspraksis, som sagsøgeren har henvist til, viser derimod, at sagsøgeren ikke kan påberåbe sig nogen eneret til det ældre varemærke. I retsmødet anførte EUIPO som svar på et spørgsmål fra Retten, at spørgsmålet om sameje af det ældre varemærke ikke var blevet gjort gældende for EUIPO, og at det var for sent at gøre det gældende for første gang for Retten.
De af sagsøgeren fremlagte dokumenter godtgør ikke, at der foreligger et samtykke fra ansøgernes side til, at sagsøgeren tilegner sig status af eneindehaver af det ældre varemærke. De handels-, forretnings- og kunstneriske forbindelser, som sagsøgeren har opretholdt for at sikre det ældre varemærkes kontinuitet, beviser heller ikke i sig selv, at han er eneindehaver af dette varemærke. De varemærker, der svarer til tegnet QUILAPAYÚN, som har været genstand for registrering, er alle blevet annulleret, og ansøgningerne om registrering af dette tegn er alle blevet afslået.
Ifølge EUIPO var det således med rette, at appelkammeret afviste indsigelsen som grundløs i henhold til bestemmelserne i regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 (nu artikel 8, stk. 1, og artikel 7 i delegeret forordning 2017/1430).
EUIPO har endelig tilføjet, at eftersom ansøgerne kan anvende varemærket uden at have ret til at registrere det, er ethvert argument vedrørende fælles brug af varemærket irrelevant. Ifølge EUIPO var det eneste spørgsmål, som appelkammeret skulle tage stilling til, spørgsmålet, om sagsøgeren var indehaver af enerettigheder til det ældre varemærke, således at han kunne rejse indsigelse mod registreringen af det ansøgte varemærke. I benægtende fald måtte indsigelsen nødvendigvis afvises, uden at dette ville foregribe vurderingen af gyldigheden af registreringen af det af ansøgerne ansøgte varemærke. Ifølge EUIPO er det alene en domstol, der kan afgøre spørgsmålet om, hvem der er indehaver, og hvem der er berettiget til at ansøge om registrering af EU-varemærket. For så vidt som artikel 101, stk. 2, i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 129, stk. 2, i forordning 2017/1001) ikke fastsætter en adgang til at anlægge vindikationssøgsmål med henblik på at gøre krav på at være indehaver af et varemærke, er det national ret, der skal finde anvendelse.
Rettens bemærkninger
Artikel 8, stk. 1, litra a) og b), i forordning nr. 207/2009 bestemmer:
»1.   Hvis indehaveren af et ældre varemærke rejser indsigelse, er det varemærke, der søges registreret, udelukket fra registrering:
a)
såfremt det er identisk med det ældre varemærke, og de varer eller tjenesteydelser, for hvilke varemærket søges registreret, er af samme art som de varer eller tjenesteydelser, for hvilke det ældre varemærke er beskyttet
b)
såfremt der i offentlighedens bevidsthed inden for det område, hvor det ældre varemærke er beskyttet, er risiko for forveksling, fordi det yngre varemærke er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og varerne eller tjenesteydelserne er af samme eller lignende art; risikoen for forveksling indbefatter risikoen for, at der antages at være en forbindelse med det ældre varemærke.«
Ifølge artikel 8, stk. 2, litra c), i forordning nr. 207/2009 forstås ved »ældre varemærker« bl.a. varemærker, som på tidspunktet for ansøgningen om registrering som EU-varemærke eller i givet fald på tidspunktet for den prioritet, der gøres gældende til støtte for ansøgningen, er vitterlig kendt i en medlemsstat i den i artikel 6a i Pariserkonventionen angivne betydning.
Artikel 41, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 bestemmer, at der kan rejses indsigelse mod registrering af et EU-varemærke i de i samme forordnings artikel 8, stk. 1, nævnte tilfælde »af indehavere af ældre varemærker som omhandlet i artikel 8, stk. 2«.
Regel 19, stk. 2, i forordning nr. 2868/95 bestemmer:
»Den indsigende part skal […] indgive dokumentation for sit ældre varemærkes eller sin ældre rettigheds eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang samt beviser for sin ret til at gøre indsigelse. Den indsigende part skal navnlig forelægge følgende beviser:
[…]
b)
hvis indsigelsen støttes på et vitterlig kendt varemærke, jf. […] artikel 8, stk. 2, litra c), [i forordning nr. 207/2009], bevis for, at varemærket er vitterlig kendt på det pågældende område.«
I medfør af regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 afvises indsigelsen som grundløs, hvis den indsigende part ikke godtgør sit ældre varemærkes eller sin ældre rettigheds eksistens, gyldighed og beskyttelsesomfang og sin ret til at gøre indsigelse.
Det fremgår af de i præmis 33-37 ovenfor gengivne bestemmelser, at en indsigende part for at kunne rejse indsigelse som omhandlet i artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 207/2009 på grundlag af et vitterlig kendt varemærke som omhandlet i samme forordnings artikel 8, stk. 2, litra c), skal godtgøre, at varemærket er vitterlig kendt i en medlemsstat som omhandlet i Pariserkonventionens artikel 6a, og at den pågældende er dets indehaver.
I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren rejst indsigelse mod registreringen af det ansøgte varemærke på grundlag af tre ældre varemærker (jf. præmis 6 ovenfor). Indsigelsesafdelingen og appelkammeret har kun behandlet indsigelsen, for så vidt som den er støttet på det ikke-registrerede vitterlig kendte varemærke, hvilket ikke anfægtes af parterne og, henset til annullationen af det franske varemærke og det heraf følgende bortfald af virkningerne af det internationale varemærke, skal tiltrædes.
Hvad angår betingelsen om, at det ældre varemærke skal være vitterlig kendt, henviste appelkammeret til indsigelsesafdelingens vurdering, hvorefter det ældre varemærke er vitterlig kendt i Unionen, navnlig i Spanien, hvilket ikke bestrides af ansøgerne.
Appelkammerets prøvelse vedrørte udelukkende spørgsmålet, om sagsøgeren var indehaver af det ældre varemærke, og dermed, om han var berettiget til at rejse indsigelse mod registreringen af det ansøgte varemærke. Appelkammeret fandt, at sagsøgeren ikke havde ført bevis for, at han var den »reelle« indehaver af det ældre varemærke, så meget desto mindre som ansøgerne også gjorde krav på at være indehavere af dette varemærke. Sammenfattende foreholdt appelkammeret sagsøgeren, at han ikke havde godtgjort at være »ene«-indehaver af det ældre varemærke, hvilket EUIPO har bekræftet i svarskriftet såvel som i retsmødet.
I denne henseende skal der for det første henvises til, at beviset for at være indehaver af et ikke-registreret varemærke, således som der er tale om i det foreliggende tilfælde for så vidt angår det ældre varemærke, skal opfylde særlige betingelser. Sagsøgeren kan antagelig ikke fremlægge et bevis for at have indgivet en ansøgning om registrering af det varemærke, som ligger til grund for indsigelsen, eller for, at varemærket er registreret, med henblik på at godtgøre, at han er indehaver af dette varemærke. Sagsøgeren må føre bevis for at have erhvervet rettigheder til det ikke-registrerede ældre varemærke ved at have gjort brug af det (jf. i denne retning dom af 18.1.2012, Tilda Riceland Private mod KHIM – Siam Grains (BASmALI),
T-304/09
,
EU:T:2012:13
, præmis
).
Endvidere anførte sagsøgeren efter et spørgsmål fra Retten under retsmødet, at reglerne vedrørende indsigelsesproceduren ikke foreskriver, at ejerskabet til et vitterlig kendt ældre varemærke skal godtgøres ved fremlæggelse af et officielt dokument, hvoraf fremgår, at denne eller hin person er indehaver af dette varemærke, eftersom dette varemærke ikke er blevet registreret. Derimod hævdede sagsøgeren, at han havde fremlagt beviser for, at han havde anvendt det ældre vitterlig kendte varemærke, således at der kunne fastslås en forbindelse mellem ham og dette varemærke.
Det må konstateres, at appelkammeret ikke undersøgte disse beviser for sagsøgerens anvendelse eller brug af det ældre varemærke. Det begrænsede sig til at bemærke, at sagsøgeren ikke havde ført bevis for at være indehaver af varemærket, og at ansøgerne desuden også gjorde krav på at være indehavere af dette varemærke.
Appelkammeret fandt således, at sagsøgeren, for så vidt som han ikke var i stand til at godtgøre at være eneindehaver af det ældre varemærke, henset til de fremlagte beviser og den omstændighed, at ansøgerne også gjorde krav på at være indehavere af varemærket, ikke kunne være berettiget til at rejse indsigelse som omhandlet i artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 207/2009.
Det fremgår imidlertid ikke af nogen af de i præmis 33-37 ovenfor gengivne bestemmelser, at en indsigende part, der rejser indsigelse, i medfør af artikel 8, stk. 2, litra c), i forordning nr. 207/2009 skal bevise at være »ene«-indehaver af det ældre ikke-registrerede vitterlig kendte varemærke, der ligger til grund for indsigelsen. Det kan udledes af bestemmelserne i artikel 41 i forordning nr. 207/2009, regel 19, stk. 2, og regel 20, stk. 1, i forordning nr. 2868/95, at den indsigende part skal bevise at have erhvervet tilstrækkelige rettigheder til det ældre ikke-registrerede vitterlig kendte varemærke som omhandlet i artikel 8, stk. 2, litra c), i forordning nr. 207/2009 til at kunne anses for at være indehaver af dette varemærke, hvilket ikke indebærer et krav om at godtgøre at være eneindehaver af varemærket.
Regel 15, stk. 1, i forordning nr. 2868/95 (nu artikel 2, stk. 1, i delegeret forordning 2017/1430) bestemmer i øvrigt, at »[h]ar et ældre varemærke og/eller en ældre rettighed mere end én indehaver (sameje), kan enhver indehaver eller alle indehavere gøre indsigelse«, hvilket, således som EUIPO bekræftede under retsmødet, betyder, at hver enkelt af medindehaverne af et ældre varemærke kan rejse indsigelse mod registreringen af et ansøgt varemærke.
Det bemærkes i denne henseende, at såfremt det var en betingelse at være eneindehaver af det ældre varemærke, ville hverken sagsøgeren eller ansøgerne kunne rejse indsigelse mod tredjemands registrering af tegnet QUILAPAYÚN, medmindre de alle sammen rejste indsigelse mod denne registrering, eftersom de alle gør krav på at være indehavere af dette tegn.
Sagsøgerens erhvervelse af rettigheder til det ældre ikke-registrerede varemærke indebærer imidlertid, at han kan rejse indsigelse mod registreringen af det ansøgte varemærke uafhængigt af, om andre, herunder ansøgerne, også har erhvervet rettigheder til dette varemærke på grund af den brug, som de også har kunnet gøre af varemærket.
Appelkammeret skal derfor anses for at have begået en retlig fejl ved at kræve af sagsøgeren, at han beviste, at han var eneindehaver af det ældre varemærke, uden at undersøge, om det ikke var tilstrækkeligt, at han var medindehaver af dette varemærke.
Denne konklusion afkræftes ikke af EUIPO’s argument om, at sagsøgeren gjorde gældende for første gang for Retten, at han var medindehaver af det ældre varemærke. Det erindres, at indsigelsesafdelingen tog sagsøgerens indsigelse til følge uden at behandle spørgsmålet om ejerskabet til det ældre varemærke. Eftersom indsigelsesafdelingens afgørelse var til hans fordel, påklagede sagsøgeren i øvrigt ikke denne afgørelse. Ganske vist havde ansøgerne, som anført i retsmødet af EUIPO, i deres klage til appelkammeret over indsigelsesafdelingens afgørelse bestridt, at sagsøgeren var indehaver af det ældre varemærke. Selv om det er korrekt, at sagsøgeren i sine bemærkninger for appelkammeret ikke påberåbte sig regel 15 i forordning nr. 2868/95, udelukkede han imidlertid ikke, at det ældre varemærke kunne have flere indehavere. Sagsøgeren anførte i denne henseende, at i mangel af en udtrykkelig afgørelse vedrørende »sameje af varemærket« var to grupper blevet dannet parallelt, som begge gjorde krav på tegnet QUILAPAYÚN. Under disse omstændigheder kan EUIPO ikke hævde, at begrebet sameje blev påberåbt for første gang for Retten (jf. i denne retning dom af 6.4.2017, Nanu-Nana Joachim Hoepp mod EUIPO – Fink (NANA FINK),
T-39/16
,
EU:T:2017:263
, præmis
og
).
Heraf følger, at sagsøgerens eneste anbringende skal tages til følge, og at den anfægtede afgørelse skal annulleres. Hvad i øvrigt angår sagsøgerens påstand om, at ansøgningen om registrering af det ansøgte varemærke for varer og tjenesteydelser, der henhører under klasse 9 og 41, afslås, skal der henvises til, at den beføjelse til at omgøre en afgørelse, som er tillagt Retten i medfør af artikel 65, stk. 3, i forordning nr. 207/2009 (nu artikel 72, stk. 3, i forordning 2017/1001), ikke bevirker, at Retten tillægges en beføjelse til at foretage en bedømmelse af et forhold, som det pågældende kammer endnu ikke har taget stilling til. Udøvelsen af beføjelsen til at omgøre en afgørelse bør således principielt begrænses til tilfælde, hvor Retten efter at have prøvet appelkammerets vurdering er i stand til på baggrund af de fastslåede faktiske og retlige omstændigheder at fastlægge den afgørelse, som appelkammeret var forpligtet til at træffe (dom af 5.7.2011, Edwin mod KHIM,
C-263/09 P
,
EU:C:2011:452
, præmis
). Det bemærkes herved, at appelkammeret udelukkende støttede den anfægtede afgørelse på den omstændighed, at sagsøgeren ikke havde bevist, at han var eneindehaver af det ældre varemærke, uden at undersøge, om det ikke var tilstrækkeligt, at han var medindehaver af dette varemærke. Under disse omstændigheder tilkommer det ikke Retten i det foreliggende tilfælde at behandle argumentationen vedrørende sagsøgerens erhvervelse af rettigheder til det ældre ikke-registrerede varemærke. Sagsøgerens påstand om omgørelse af den anfægtede afgørelse på grundlag af denne argumentation skal derfor afvises.
Sagsomkostninger
Ifølge artikel 134, stk. 1, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren, som har vundet sagen, imidlertid ikke nedlagt nogen omkostningspåstand.
Hver part bør derfor bære sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Fjerde Afdeling):

1)
Afgørelsen truffet den 13. marts 2015 af Andet Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (sag R 354/2014-2) annulleres.

2)
I øvrigt afvises sagen.

3)
Hver part bærer sine egne omkostninger.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 11. december 2017.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: spansk.
(
) – Listen over de andre parter i sagen for appelkammeret ved EUIPO vedlægges alene som bilag til den version, der meddeles parterne.