CELEX: 62016TJ0334
Fellebbezés
Közszolgálat
Ideiglenes alkalmazottak
A CEPOL székhelyének Bramshillből (Egyesült Királyság) Budapestre (Magyarország) történő áthelyezése
A személyi állomány újrabeosztása
Keresettel meg nem támadható aktus
A Közszolgálati Törvényszék előtti kereset elfogadhatatlansága

Az Európai Unió Bírósága alapokmánya I. mellékletének 9. cikke alapján benyújtott fellebbezésükben a fellebbezők, FN, FP és FQ az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke (harmadik tanács) 2016. április 11‑iFN és társai kontra CEPOL ítéletének (
F‑41/15. DISS. II.
,
EU:F:2016:70
, a továbbiakban: megtámadott határozat) hatályon kívül helyezését kérik, amely ítéletben a Közszolgálati Törvényszék elutasította azon kereseteiket, amelyek először is az Európai Rendőrakadémia (CEPOL) (jelenleg Európai Unió Bűnüldözési Képzési Ügynöksége [CEPOL]) igazgatója által hozott, a CEPOL Budapestre (Magyarország) történő költözéséről szóló, 2014. május 23‑i 17/2014/DIR határozat megsemmisítésére, továbbá amennyiben ez szükséges, a CEPOL‑nak a megtámadott határozattal szemben benyújtott panaszaikat elutasító 2014. november 28‑i határozatainak (a továbbiakban: panaszokat elutasító határozatok) megsemmisítésére, másodszor a CEPOL‑nak az őket állítólagosan ért károk megtérítésére való kötelezésére irányult.
A jogvita alapját képező tényállás
A jogvita alapját képező tényállást a feleknek a Közszolgálati Törvényszékhez benyújtott beadványai és a megtámadott ítélet 7–38. pontja mutatják be. Ez a jelen ítélet érdekében a következőképpen foglalható össze.
2000. december 22‑én az Európai Unió Tanácsa elfogadta a CEPOL létrehozásáról szóló 2000/820/IB határozatot (
HL 2000. L 336., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 36. o.).
A tagállamok állam‑, illetve kormányfői szinten ülésező képviselőinek közös megállapodással hozott, az Európai Unió egyes hivatalai és ügynökségei székhelyéről szóló, 2003. december 13‑i 2004/97/EK Euratom határozata (
HL 2004. L 29., 15. o.
; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 5. kötet, 12. o.) alapján a CEPOL székhelye Bramshill (Egyesült Királyság).
2005. szeptember 20‑án a Tanács elfogadta a CEPOL létrehozásáról és a 2000/820 határozat hatályon kívül helyezéséről szóló 2005/681/IB határozatot (
HL 2005. L 256., 63. o.
). A 2005/681 határozat 4. cikke előírja, hogy „[a] CEPOL székhelye Bramshill (Egyesült Királyság)”.
2009 és 2012 között a CEPOL a fellebbezőket ideiglenes alkalmazottként alkalmazta az Európai Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek 2. cikke alapján. A vonatkozó munkaszerződésük 2. cikkének második albekezdése kimondta, hogy „[a]z alkalmazási hely Bramshill (Egyesült Királyság), a CEPOL hivatalos székhelye”.
2012. december 12‑én Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának belügyminisztere tájékoztatta a CEPOL igazgatóját minisztériumának azon határozatáról, hogy bezárja a rendőrség Bramshillben található nemzeti képzési központját, amely a CEPOL helyiségeinek is otthont adott. A belügyminiszter megállapította, hogy e terület 2014‑ig eladásra kerül, és tudomása volt az Európai Bizottság azon szándékáról, hogy 2013 elején a CEPOL működését szabályozó új rendelet elfogadására tesz javaslatot, vagy hogy esetlegesen előírja annak az Európai Rendőrségi Hivatallal (Europol) történő egyesülését. Pontosította, hogy ezen új rendelet elfogadása lehetőséget ad a tagállamok számára arra, hogy megállapodjanak a CEPOL új székhelyében, amennyiben az az Európai Unió egyik önálló ügynöksége marad.
2013. október 8‑án a Bel‑ és Igazságügyi Tanács ülésének keretében a tagállamok közös megegyezéssel úgy határoztak, hogy a CEPOL az Unió önálló ügynöksége marad, és amint Bramshillből elköltözik, Budapesten lesz a székhelye.
2014. május 15‑én az Európai Parlament és a Tanács elfogadta a 2005/681 határozat módosításáról szóló 543/2014/EU rendeletet (
HL 2014. L 163., 5. o.
). E rendelet 1. cikke szerint a 2005/681 határozat 4. cikke a következőképpen módosul: „A CEPOL székhelye Budapest (Magyarország).”
2014. május 23‑án a CEPOL igazgatója a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság (a továbbiakban: munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság) minőségében elfogadta a megtámadott határozatot. E határozat „A költözés időpontja” című 1. cikke előírja, hogy „[e]lvárás, hogy a teljes személyi állomány […] 2014. október 1‑jén vagy az [i]gazgató és a személyi állomány [érintett] tagjának megállapodása szerinti időpontban megkezdje feladatait a CEPOL új központjában […], Budapesten [és] ezen utasítás figyelmen kívül hagyása 2014. szeptember 30‑i hatállyal történő lemondásnak tekintendő”.
A megtámadott határozat „A CEPOL személyi állomány által történő tájékoztatása” című 2. cikke a következőképpen szól:
„A teljes személyi állomány 2014. június 30‑ig írásban jelzi az [i]gazgatónak a CEPOL új [székhelyén] történő alkalmazásba állásra irányuló szándékát.
Abban az esetben, ha a személyi állomány [érintett] tagja e határidőn belül arról tájékoztatja az [i]gazgatót, hogy nem kíván Budapestre költözni, az [i]gazgató felhasználhatja ezen információt arra, hogy eljárást indítson annak érdekében, hogy tartaléklistát állítson fel a személyi állomány e tagjának álláshelye vonatkozásában.
A személyi állomány tagjait figyelmeztetik a szerződésükben előírt lemondás esetében alkalmazandó lemondási időre. [A] lemondási idő feltételei az [i]gazgatóval történő egyéni megállapodás alapján módosíthatók”.
2014. június 30‑án a fellebbezők jelezték a CEPOL igazgatójának, hogy folytatni kívánják vonatkozó szerződéses munkaviszonyaikat a CEPOL új budapesti székhelyén, válaszuk viszont nem jelent kötelezettségvállalást és nem befolyásolja az eljárás jogszerűségét.
A fellebbezők 2014. augusztus 13‑án, augusztus 18‑án, illetve augusztus 19‑én panaszt nyújtottak be a megtámadott határozattal szemben az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 90. cikkének (2) bekezdése alapján. FP lényegében úgy érvelt, hogy a megtámadott határozat sértette egyrészt munkaszerződését, mivel egyoldalúan módosítja az alkalmazási helyét, másrészt pedig a jogos illetményelvárásait, amely az Egyesült Királyság vonatkozásában előírt korrekciós együttható alkalmazásától függött.
FQ és FN mindketten állították, hogy az alkalmazásuk helyének módosítása szokatlan és előre nem látható esemény volt, és arra beleegyezés és megfelelő pénzügyi ellentételezés nélkül nem voltak kötelezhetők. FQ azt is sérelmezte, hogy illetménye tekintetében ezentúl a Magyarország vonatkozásában előírt korrekciós együttható kerül alkalmazásra az Egyesült Királyságra alkalmazandó sokkal magasabb együttható helyett, amelynek alkalmazására szerződésének teljes időtartamára számított. E körülmények között FQ úgy vélte, hogy megfelelő pénzügyi ellentételezésre jogosult.
FN hivatkozott a bizalomvédelem elvének megsértésére is a számára nyújtott világos és pontos arra irányuló biztosítékokra tekintettel, hogy a szerződése teljes időtartama alatt Bramshillben fog dolgozni. Egyébiránt kifogásolta egyrészt a számára a CEPOL – a CEPOL új budapesti székhelyén történő alkalmazásba állásra irányuló szándékáról való – tájékoztatásához biztosított határidő rövidségét, másrészt pedig azt a tényt, hogy a megtámadott határozat az újrabeosztás egyetlen alternatívájaként a pénzügyi ellentételezés nélküli lemondást ajánlotta fel.
2014. október 1‑jén a fellebbezők munkába álltak a CEPOL új budapesti székhelyén.
2014. november 28‑án a CEPOL igazgatója a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság minőségében elutasította a fellebbezők panaszait. Ennek érdekében a CEPOL igazgatója többek között hangsúlyozta először is, hogy a CEPOL székhelyének áthelyezésére irányuló határozatot az uniós jogalkotó fogadta el, amely széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik e területen, másodszor, hogy nem adtak a fellebbezőknek pontos biztosítékot arra, hogy az alkalmazás teljes időszakában jogosultak az Egyesült Királyságban alkalmazandó korrekciós együttható alkalmazására, harmadszor, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság szolgálati érdekből dönthet úgy, hogy alkalmazottjait más alkalmazási helyre osztja be, negyedszer, hogy nem állt a CEPOL szolgálati érdekében a bramshilli személyi állomány fenntartása, amikor a CEPOL tevékenységei és álláshelyei ezentúl Budapesten voltak, ötödször, az FN és FQ panaszait elutasító határozatokban, hogy a CEPOL személyi állományát már igen korán tájékoztatták a CEPOL székhelyének megváltozásáról, jóllehet a pontos menetrendet csak 2014 májusában jelentették be, és hogy a megtámadott határozatban rögzített rövid válaszadási határidőt a CEPOL költözése gyors megszervezésének szükségessége magyarázta az Egyesült Királyság belügyminiszterének a bramshilli telephely 2014. szeptember 30‑ig történő elhagyására irányuló kérelmének kielégítése céljából, hatodszor pedig FQ pénzügyi ellentételezésére irányuló kérelmét illetően, hogy az utóbbi jogosult volt a személyzeti szabályzat feltételei alapján a költözési költségeinek megtérítésére, valamint napidíjra és letelepedési támogatásra.
Az elsőfokú eljárás és a megtámadott ítélet
A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2015. március 9‑én érkezett és az F‑41/15. számon nyilvántartásba vett keresetlevéllel FK, FL, FM és FO, valamint a fellebbezők különösen a megtámadott határozat és – amennyiben szükséges – a panaszokat elutasító határozatok megsemmisítését, valamint a CEPOL‑nak az őket állítólagosan ért károk megtérítésére való kötelezését kérik.
A 2015. szeptember 16‑iFK és társai kontra CEPOL végzésében (
F‑41/15
, nem tették közzé,
EU:F:2015:104
) a Közszolgálati Törvényszéknek a keresetet elbíráló harmadik tanácsának elnöke úgy határozott a Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzata 44. cikkének (2) bekezdése alapján, hogy elkülöníti FK ügyét egyrészt FL, FM és FO ügyétől, másrészt pedig a fellebbezők ügyétől. A fellebbezők által benyújtott F-41/15. sz. kereset az F‑41/15. DISS. II. szám alatt került nyilvántartásba vételre.
A Közszolgálati Törvényszék 2015. október 27‑i levelében a fellebbezőket tájékoztatták, hogy a Közszolgálati Törvényszék az eljárási szabályzata 55. cikkének (1) bekezdése alapján úgy határozott, hogy második beadványváltás is szükséges. Ennek keretében lényegében arra kérték a fellebbezőket, hogy foglaljanak állást a válaszukban a megsemmisítés és kártérítés iránti kérelmük elfogadhatóságáról.
2016. április 11‑én a Közszolgálati Törvényszék meghozta a megtámadott ítéletet, amelyben elutasította a fellebbezők keresetét, és az összes költség viselésére kötelezte őket.
Először is a megtámadott ítélet 47–49. pontjában a Közszolgálati Törvényszék az alábbiakra alapított indokokkal elutasította a CEPOL elfogadhatatlansági kifogásait, azaz a megtámadott határozat megerősítő jellegére, és hogy az utóbbi határozat mérlegelést nem engedő hatáskör alapján csak az uniós jogalkotónak a CEPOL székhelyének Budapestre történő áthelyezésére irányuló határozatának konkretizálódása, amellyel szemben a fellebbezők nem indítottak keresetet, és amelynek jogellenességére nem hivatkoztak.
„47
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy még ha nem is vitatott, hogy a felperesek személyesen egyeztek bele abba, hogy Budapesten álljanak munkába, e beleegyezés nem olyan jellegű, hogy megfossza a megtámadott határozatot a sérelmet okozó aktus jellegétől (1996. július 11‑iOrtega Urretavizcaya kontra Bizottság ítélet,
T‑587/93
,
EU:T:1996:100
,
28.
pont).
Ezt követően a Törvényszék megállapítja, hogy a jelen esetben a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága a megtámadott határozatban az Ügynökség teljes személyi állományával közölte azt a tényt, hogy az 543/2014 rendelettel módosított 2005/681/IB határozat alapján meghatározta az Ügynökség személyi állománya újrabeosztásának helyét és időpontját. Ugyanis kitűnik a megtámadott határozatból, hogy az rögzíti az Ügynökség személyi állománya 2014. október 1‑jei munkába állásának elvét.
Márpedig egy hasonló közleményt, akkor is, ha a Tanács és a Parlament valamely általános hatályú jogi aktusát hajtja végre, a felpereseknek sérelmet okozó aktusnak kell tekinteni annyiban, amennyiben az alkalmazás helyét állítólagosan jogellenes feltételek között módosítja. Ennélfogva a megtámadott határozat megtámadható aktusnak minősül (lásd ebben az értelemben: 1981. február 24‑iCarbognani és Coda Zabetta kontra Bizottság ítélet,
161/80 és 162/80
,
EU:C:1981:51
,
14.
pont), így a CEPOL által e tekintetben felhozott elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.”
Másodszor a megtámadott ítélet 50. és 51. pontjában a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy határozni kell mind a megtámadott határozat, mind pedig a panaszokat elutasító határozatok jogszerűségéről, amennyiben az utóbbiak a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatóságának a fellebbezők által a panaszaikban megfogalmazott kérelmekre és érvekre válaszul adott új állásfoglalásait tartalmazták.
Harmadszor a Közszolgálati Törvényszék elutasította a fellebbezők által a megsemmisítés iránti kérelmeik alátámasztására felhozott három jogalapot, amelyek közül az első az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 47. cikkének figyelmen kívül hagyásán, a második a fellebbezők és a CEPOL közötti szerződéses kikötések és a szerzett jogaik megsértésén, a harmadik pedig a gondoskodási kötelezettség, a bizalomvédelem és a megfelelő ügyintézés elvének megsértésén alapult.
Először is a megtámadott ítélet 56. és 57. pontjában a Közszolgálati Törvényszék hatástalanként elutasította az első jogalapot, amelyben a fellebbezők lényegében azt rótták fel a CEPOL‑nak, hogy az figyelmen kívül hagyta az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 47. cikkét, amikor a megtámadott határozat 1. cikkében előírta, hogy a munkavégzésüknek a CEPOL új székhelyén történő megtagadása lemondásként értelmezhető. Ennek érdekében a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága nem alkalmazta e figyelmeztetést a fellebbezők esetében, mivel azok elfogadták, hogy folytatják szerződéses jogviszonyaikat a CEPOL‑lal, és hogy annak új székhelyén munkába állnak 2014. október 1‑jén.
A megtámadott ítélet 58–62. pontjában a Közszolgálati Törvényszék hozzátette, hogy az első jogalap mindenesetre nem megalapozott. Miután hangsúlyozta, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az a tény, hogy valamely alkalmazott nem jelenik meg az alkalmazási helyén, az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 47. cikke szerinti lemondásként értelmezhető, megállapította, hogy a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága nem rendelkezett mozgástérrel az 543/2014 rendelettel módosított 2005/681 határozat 4. cikkének végrehajtása során, amiből az következik, hogy az uniós jogalkotó hallgatólagosan, de szükségképpen határozott a CEPOL személyi állományának Budapestre történő újrabeosztásáról.
Márpedig a Közszolgálati Törvényszék szerint az Unió minden tisztviselője vagy alkalmazottja köteles a szolgálat követelményeinek megfelelően az Unió egész területén elfogadni az állása szerinti feladatcsoportnak és besorolási fokozatnak megfelelő bármely beosztást, azon intézmény vagy ügynökség bármely alkalmazási helyén, amelynél szolgálatba lépett, másrészt pedig köteles az alkalmazási helyén lakni, vagy attól olyan távolságra, amely nem zavarja őt feladatai ellátásában a személyzeti szabályzat 20. cikke alapján, amely analógia útján az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 11. cikke és 81. cikke értelmében az ideiglenes alkalmazottakra és a szerződéses alkalmazottakra is vonatkozik.
A Közszolgálati Törvényszék ebből azt állapította meg, hogy nem róható fel a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatóságának, hogy kérte a CEPOL személyi állományától, hogy a CEPOL új székhelyén, Budapesten álljon munkába. Következésképpen a CEPOL‑t a szervezeti egységei szervezésének és szerkezetének meghatározása tekintetében megillető széles körű mérlegelési jogkörét figyelembe véve a Közszolgálati Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága mindenesetre a jelen eset különleges körülményei között a széles körű mérlegelési jogköre gyakorlása során határozhat úgy, hogy a CEPOL új székhelyén, Budapesten való munkába állás esetleges megtagadása valamely alkalmazottja részéről egyenértékű a lemondással.
Másodszor, a megtámadott ítélet 68–74. pontjában a Közszolgálati Törvényszék elutasította a fellebbezők által a második jogalapjuk alátámasztására hivatkozott azon érvet, amely szerint a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága megsértette a vonatkozó munkaszerződésüket és szerzett jogaikat a beleegyezésük nélkül történő újrabeosztással.
Harmadszor, a megtámadott ítélet 81–99. pontjában a Közszolgálati Törvényszék elutasította a harmadik jogalapot, amelyben a fellebbezők először is az alkalmazási helyük megváltoztathatatlan jellegébe vetett jogos bizalom megsértését, majd a CEPOL‑lal fennálló munkaviszonyaik folytatásáról történő döntéshez biztosított túl rövid gondolkodási idő okán a megfelelő ügyintézés elvének figyelmen kívül hagyását, és egy átmeneti rendszer CEPOL által történő bevezetésének hiányát, végül pedig a gondoskodási kötelezettség megsértését állították. E jogalap vizsgálata keretében a Törvényszék szintén elutasította a fellebbezők által a második jogalapjuk alá hivatkozott érvet, amely szerint a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága az alkalmazási hely megváltoztatása helyett javasolhatta volna számukra, hogy végezzenek távmunkát az Egyesült Királyságban lévő lakóhelyükről, miközben megtartják az e tagállamra vonatkozó korrekciós együttható alkalmazására való jogosultságot, vagy éppen akár a hivataluk megszűnésével, akár nélküle pénzügyi ellentételezést kínálhatott volna számukra.
Negyedszer a Közszolgálati Törvényszék vizsgálta a fellebbezők kártérítési kérelmeit. A megtámadott ítélet 106–113. cikkében a következő indokokkal utasította el azokat:
„106
A kártérítési keresetre irányuló pert megelőző eljárás eltér attól függően, hogy a kárt, amelynek megtérítésére a kereset irányul, a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése szerinti sérelmet okozó aktus okozta, vagy az adminisztráció határozati jelleget nélkülöző magatartása. Az első esetben az érdekelt feladata, hogy a megszabott határidőn belül a kinevezésre jogosult hatósághoz vagy a munkaszerződés megkötésére jogosult hatósághoz forduljon a szóban forgó aktus elleni panaszával. A második esetben ezzel szemben a közigazgatási eljárás személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése szerinti kártérítés iránti kérelem benyújtásával indul, majd – adott esetben – a kérelmet elutasító határozat elleni panasz benyújtásával kell folytatódnia (1992. február 25‑iMarcato kontra Bizottság végzés,
T‑64/91
,
EU:T:1992:22
,
32.
és
33.
pont; 1997. november 6‑iLiao kontra Tanács végzés,
T‑15/96
,
EU:T:1997:169
,
57.
pont; 2014. március 20‑iMichel kontra Bizottság végzés,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
,
43.
pont).
E tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely tisztviselő személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése szerinti »kérelmének« vagy 90. cikkének (2) bekezdése szerinti »panaszának« jogi minősítése kizárólag a bíróság mérlegelési jogkörébe tartozik, és független a felek akaratától (1998. április 30‑iCordiale kontra Parlament ítélet,
T‑205/95
,
EU:T:1998:76
,
34.
pont; 2011. február 15‑iAH kontra Bizottság ítélet,
F‑76/09
,
EU:F:2011:12
,
38.
pont; 2015. december 16‑iBärwinkel kontra Tanács végzés,
F‑118/14
,
EU:F:2015:154
,
61.
pont).
A jelen esetben egyértelmű, hogy a megtámadott határozatban a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság egyedileg az egyes felperesek vonatkozásában nem foglalt állást a személyzeti szabályzatban foglalt pénzügyi következményekről. Különösen e határozat nem említi, hogy az Egyesült Királyságra előírt helyett a Magyarországra előírt korrekciós együttható alkalmazandó.
Így kitűnik az iratokból, hogy amint azt a CEPOL állítja, a felperesek, akik már elfogadták a budapesti munkába állásukat, csak a vonatkozó panaszaik keretében kérték hivatalosan a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóságtól, hogy a munkába állásukat a nettó jövedelmük többek között a Magyarországra előírt korrekciós együttható alkalmazásából eredő csökkenésének méltányos ellentételezésére irányuló intézkedések kísérjék. Ezt követően a Törvényszék megállapítja, hogy a felperesek budapesti munkába állással összefüggő, méltányos pénzügyi ellentételezésre irányuló ezen kérelme a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése szerinti kérelemnek minősül, amely kérelmet a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság a panaszokat elutasító határozatok keretében elutasított.
Ennélfogva, mivel a jelen kereset megindítását megelőzően a felperesek nem nyújtottak be panaszt a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése szerint a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság azon elutasításával szemben, mint amely a panaszokat elutasító határozatokban szerepel annak érdekében, hogy méltányos pénzügyi ellentételezést kapjanak, a felperesek állítólagos anyagi kárral összefüggő kártérítési kérelmeit – a pert megelőző eljárásra vonatkozó követelmények figyelmen kívül hagyása okán – mint elfogadhatatlanokat el kell utasítani.
Mindenesetre még ha feltételezzük is, hogy az anyagi kárral összefüggő kártérítési kérelmek a megtámadott határozat és a panaszokat elutasító határozatok megsemmisítése iránti kérelmekkel szorosan összefüggőnek tekinthetők, e kártérítési kérelmek az említett megsemmisítés iránti kérelmek sorsát osztják, ennélfogva azokat mindenestre el kell utasítani (2015. december 15‑iBonazzi kontra Bizottság ítélet,
F‑88/15
,
EU:F:2015:150
,
105.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ugyanígy, amint arra a jelen ítélet 84. pontja emlékeztet, az érintett tisztviselőknek és alkalmazottaknak az intézmény vagy az ügynökség más alkalmazási helyére – mint amelynél szolgálatba léptek – történő újrabeosztásával összefüggésében a személyes vagy családi jellegű hátrányokat, amelyek e körülmények között a szolgálat teljesítésével járhatnak, a személyzeti szabályzatban foglalt pénzügyi ellátások, többek között a külföldi munkavégzési támogatás, a letelepedési támogatás, a napidíjak, valamint az új alkalmazási helyre történő költözési költségek és a származási helyre történő utazás útiköltség‑térítése ellensúlyozza.
113.
Ami a felpereseknek a budapesti munkába állást követően, továbbra is az Egyesült Királyságbeli korrekciós együttható alkalmazására irányuló törekvését illeti, azt csak elutasítani lehet, amint az a jelen ítélet 95–98. pontjában megállapításra került.”
A megtámadott ítélet 117. és 118. pontjában a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy a fellebbezők nem vagyoni kár megtérítésére irányuló kérelmei szorosan összefüggnek a megsemmisítés iránti kérelmekkel, és azokat következésképpen el kell utasítani az utóbbiak elutasítása okán.
A Törvényszék előtti eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2016. június 20‑án érkezett beadványukkal a fellebbezők benyújtották a jelen fellebbezést. A fellebbezők a Törvényszék Hivatalához ugyanazon a napon benyújtott levelükben anonimitást kértek, amely kérelemnek a Törvényszék a 2016. július 15‑i határozatával helyt adott.
A CEPOL a válaszbeadványát 2016. szeptember 21‑én nyújtotta be.
2016. december 1‑jén a fellebbezők indokolással ellátott kérelmére a Törvényszék a Törvényszék eljárási szabályzata 201. cikkének (1) bekezdése alapján úgy határozott, hogy engedélyezi a második beadványváltást. A felek a megszabott határidőn belül benyújtották e beadványaikat.
A Törvényszék Hivatalához 2017. április 11‑én benyújtott levelükben a fellebbezők az eljárási szabályzat 207. cikkének (1) bekezdése alapján indokolással ellátott kérelmet nyújtottak be az eljárás szóbeli szakasza keretében történő meghallgatásuk iránt. Az előadó bíró javaslatára a Törvényszék (fellebbezési tanács) helyt adott e kérelemnek, következésképpen megnyitotta az eljárás szóbeli szakaszát.
2017. szeptember 20‑i határozatával a Törvényszék az eljárási szabályzat 28. cikkének (1)–(3) bekezdése alapján és a fellebbezési tanács javaslatára a jelen ügyet kibővített ítélkező testület elé utalta.
A Törvényszék Hivatalának 2017. november 9‑i levelében a Törvényszék az eljárási szabályzatának 89. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében felhívta a feleket arra, hogy írásban válaszoljanak az elsőfokú eljárásban benyújtott megsemmisítés iránti kérelmek elfogadhatóságára vonatkozó két kérdésre. Különösen e kérdések közül az elsőben a Törvényszék arra várt választ a felektől, hogy a megtámadott határozat 1. cikke milyen mértékben okoz sérelmet a fellebbezőket, amennyiben azt írja elő egyrészt, hogy „[e]lvárás, hogy a teljes személyi állomány […] 2014. október 1‑jén vagy az [i]gazgató és a személyi állomány [érintett] tagjának megállapodása szerinti időpontban megkezdje feladatait a CEPOL új központjában […] Budapesten”, másrészt pedig, hogy „ezen utasítás figyelmen kívül hagyása 2014. szeptember 30‑i hatállyal történő lemondásnak tekintendő”. Az utóbbi tekintetében a Törvényszék felhívta a feleket annak pontosítására, hogy úgy kell‑e értelmezni a megtámadott határozat 1. cikkét, hogy a személyi állomány azon tagja, aki nem állt munkába 2014. október 1‑jén automatikusan, eseti vizsgálat nélkül úgy tekintendő, mint aki lemondott.
A felek e felhívásnak a kitűzött határidőn belül eleget tettek.
Az eljárás fenti 38. pontban foglalt pervezető intézkedései keretében a Törvényszék szintén felhívta a feleket arra, hogy szóban válaszoljanak a tárgyalás során az ügy érdemére irányuló három kérdésre és egy, az állítólagosan elszenvedett anyagi kár megtérítésére irányuló kérelmük elfogadhatóságának a Közszolgálati Törvényszék által történő vizsgálatára vonatkozó kérdésre. Különösen az utóbbi kérdésével a Törvényszék arra várt választ a felektől, hogy a Közszolgálati Törvényszék határozott‑e az e kérelmek és a megtámadott határozat és a panaszokat elutasító határozatok megsemmisítése iránti kérelmek közötti közvetlen kapcsolat fennállásáról, és adott esetben e tekintetben jogilag megkövetelt módon megindokolta‑e következtetéseit.
A Törvényszék a felek szóbeli előadásait, valamint az írásban és szóban feltett kérdésekre adott válaszaikat a 2018. január 16‑i tárgyaláson meghallgatta.
A fellebbezők azt kérik, hogy a Törvényszék:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
és ennek következtében:
–
semmisítse meg a megtámadott határozatot, valamint – amennyiben szükséges – a panaszokat elutasító határozatot;
–
kötelezze a CEPOL‑t az elszenvedett vagyoni és nem vagyoni kár megtérítésére;
–
a CEPOL‑t kötelezze mind az első‑, mind a másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
A CEPOL azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a fellebbezést;
–
hagyja helyben a megtámadott ítéletet;
–
a fellebbezőket kötelezze az első‑ és másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
A fellebbezésről
Fellebbezésük alátámasztása érdekében a fellebbezők három jogalapra hivatkoznak. Az első két jogalapjukkal, amelyek közül az első az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 47. cikkének téves alkalmazásán, a második pedig a fellebbezők szerzett jogainak és a közöttük és a CEPOL közötti szerződéses kikötések téves értelmezésén, továbbá a megfelelő ügyintézés és a gondoskodási kötelezettség elvének téves alkalmazásán, valamint az egyenlő bánásmód elvének és az indokolási kötelezettségnek a megsértésén, és a tények elferdítésén alapul, a fellebbezők vitatják a megsemmisítés iránti kérelmeik elutasítását. Harmadik jogalapjukban, amelyet többek között a személyzeti szabályzat 90. cikkének megsértésére alapítanak, vitatják az állítólagosan elszenvedett anyagi kár megsértése iránti kérelmeik elutasítását.
Ezzel szemben a fellebbezők nem vitatják kifejezetten az állítólagosan elszenvedett nem anyagi kár megsértése iránti kérelmeik Közszolgálati Törvényszék által történő elutasítását. Fellebbezésükben a fellebbezők megelégednek annak megállapításával, hogy e kár közvetlenül kapcsolódik a megsemmisítés iránti kérelmeikhez. Márpedig amint az a fenti 32. pontból kitűnik, a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 117. és 118. pontjában megállapította, hogy az állítólagosan elszenvedett nem anyagi kár megsértése iránti kérelmek szorosan összefüggnek a megsemmisítés iránti kérelmekkel, és azokat következésképpen el kell utasítani az utóbbiak elutasítása okán.
E körülmények között vizsgálni kell először is a fellebbezők megsemmisítés iránti kérelmeinek megtámadott ítéletben történő elutasítását, másodszor pedig az állítólagosan elszenvedett anyagi kár megsértése iránti kérelmek ugyanezen ítéletben történő elutasítását.
Az első fokon benyújtott megsemmisítés iránti kérelmek elutasításáról
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott ítélet 53–99. pontjában a Közszolgálati Törvényszék mint megalapozatlant elutasította a fellebbezők megsemmisítés iránti kérelmeit. Ezt megelőzően a megtámadott ítélet 47–49. pontjában a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy a megtámadott határozat sérelmet okoz a fellebbezőknek. Az említett ítélet 51. pontjában megállapította, hogy a panaszokat elutasító határozatok a megtámadott határozathoz viszonyítva a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatóságának a fellebbezők által a vonatkozó panaszokban megfogalmazott kérelmekre és érvekre válaszként adott új álláspontjait tartalmazták, következésképpen mind a megtámadott határozat, mind pedig a panaszokat elutasító határozatok jogszerűségéről határozni kell.
A CEPOL nem nyújtott be csatlakozó fellebbezést az eljárási szabályzat 202. cikkének (1) bekezdése alapján a Közszolgálati Törvényszéknek a fellebbezők megsemmisítés iránti kérelmei elfogadhatóságáról szóló határozatainak megsemmisítése érdekében.
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy az Európai Unió Bírósága alapokmánya I. mellékletének 9. cikke alapján benyújtott fellebbezést elbírálva a Törvényszék az eljárási szabályzat 129. cikke értelmében bármikor hivatalból vizsgálhatja, hogy nem elfogadhatatlan‑e a kereset eljárás gátló okok fennállása miatt. Mivel a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikkén alapuló kereset elfogadhatatlansági feltételei imperatív jellegűek, azokat adott esetben a Törvényszéknek hivatalból kell megvizsgálnia, feltéve hogy a feleket előzetesen felhívták észrevételeik megtételére. A személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése és a 91. cikk (1) bekezdése értelmében vett sérelmet okozó aktus léte az uniós tisztviselők és alkalmazottak által az intézményükkel és ügynökségükkel szemben indított kereset elfogadhatóságának elengedhetetlen feltétele (lásd ebben az értelemben: 2011. július 12‑iBizottság kontra Q ítélet,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
,
–
131.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen esetben a Törvényszék megállapítja, hogy hivatalból kell vizsgálni, hogy a Közszolgálati Törvényszék megalapozottan állapította‑e meg a megtámadott ítélet 47–49. pontjában, hogy a megtámadott határozat sérelmet okozott a fellebbezőknek. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy kizárólag a hatáskörrel rendelkező hatóságtól származó és az adminisztráció végleges álláspontját tartalmazó olyan intézkedések minősülnek sérelmet okozó aktusnak, amelyek a felperes jogi helyzetének jelentős megváltoztatásával a felperes érdekeit közvetlenül és azonnal érintő kötelező joghatást váltanak ki (2011. december 13‑iMarcuccio kontra Bizottság végzés,
T‑311/09 P
,
EU:T:2011:734
,
74.
pont).
A fenti 38. pontban foglalt törvényszéki eljárás pervezető intézkedéseire válaszul a CEPOL előadta, hogy a megtámadott határozat nem okozott sérelmet a fellebbezőknek, amennyiben az 1. cikkében előírta, hogy elvárás, hogy 2014. október 1‑jén vagy a CEPOL igazgatójával kikötött időpontban megkezdjék feladataikat a CEPOL új központjában, Budapesten. Ugyanis a CEPOL szerint a megtámadott határozat 1. cikke e tekintetben az uniós jogalkotó CEPOL székhelyének Bramshillből Budapestre történő áthelyezésére irányuló határozatának puszta megerősítése. Amennyiben e rendelkezés a CEPOL személyi állománya tagjai budapesti munkába állásának időpontját érinti, megelégszik a személyzeti szabályzat 20. cikke szerinti kötelezettségük felidézésével, amely előírja, hogy a tisztviselő köteles az alkalmazási helyén lakni, vagy attól olyan távolságra, amely nem zavarja őt feladatai ellátásában.
A CEPOL azzal is érvel, hogy a megtámadott határozat 1. cikkében szereplő rendelkezés, amely szerint „ezen utasítás [amely szerint elvárás, hogy a teljes személyi állomány 2014. október 1‑jén vagy az igazgatóval rögzített időpontban megkezdje feladatait a CEPOL új központjában, Budapesten] figyelmen kívül hagyása 2014. szeptember 30‑i hatállyal történő lemondásnak tekintendő”, semmiféle határozati jelleggel nem rendelkezik.
Ugyanis egyrészt ezen előírás arra szorítkozott, hogy tájékoztassa a CEPOL teljes személyi állományát a budapesti munkába állás személyi állomány valamely tagja által történő megtagadásának szerződéses következményeiről. Az ilyen megtagadás fogalmilag nem a CEPOL igazgatója által hozott intézkedés, hanem a személyi állomány érintett tagja részéről tett mulasztás, amelynek jogkövetkezménye a lemondás. A CEPOL igazgatójának az „utasításra” történő hivatkozása nem változtat e megállapításon, mivel a kifejezés pusztán – nem szakkifejezésként – a megtámadott határozat 1. cikkének első mondatára utal.
Másrészt a CEPOL személyi állományának valamely tagja, aki nem tesz eleget ezen utasításnak, az egyéni esetének egyedi vizsgálata nélkül nem tekinthető automatikusan lemondónak. A munkába állásnak a megtámadott határozat 1. cikke első mondatában foglalt időpontja nem abszolút jellegű, mivel a CEPOL személyi állományának tagjai megállapodhattak a CEPOL igazgatójával a munkába állás egy későbbi időpontjában. Ez nemcsak a megtámadott határozat 1. cikkének szövegéből következik, hanem a CEPOL személyi állományának összes tagjára alkalmazandó új helyzettel jár, amely szükségképpen számos egyéni esetet eredményez. Így a CEPOL személyi állományának egy tagja engedélyt kapott arra, hogy az Egyesült Királyságbeli lakóhelyéről 2014 októberétől a szerződése lejártáig, ugyanezen év december 31‑ig távmunkát végezzen.
A fellebbezők állítják, hogy a megtámadott határozat sérelmet okoz nekik annyiban, amennyiben Bramshillből Budapestre történő újrabeosztásukról határoz. A fellebbezők különösen azt állítják, hogy e határozat, a jövedelmük jelentős csökkenéséhez kapcsolódó pénzügyi hatással bír rájuk, amelyet el kellett fogadniuk az Egyesült Királyságra és a Magyarországra vonatkozó korrekciós együttható közötti különbség okán. A fellebbezők magánéletét is érintette e határozat. FN továbbra is köteles az Egyesült Királyságban maradt házastársát és mostohagyermekeit eltartani, míg FQ köteles lett volna két hónap fizetés nélküli szabadságot, valamint egy hónap éves szabadságot kivenni a Franciaországban tulajdonában álló ház – amely fenntartási költségeit és havi díjait már nem tudta fedezni – lehető leggyorsabban történő eladása érdekében. Érveik alátámasztása érdekében a fellebbezők az 1996. július 11‑iAubineau kontra Bizottság ítéletre (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
) hivatkoznak, amely egy ideiglenes alkalmazott újrabeosztását érintette, azonban nem vetett fel elfogadhatósági kérdést.
Egyébiránt a fellebbezők előadják az eljáráshoz fűződő érdeküket illetően, hogy a megtámadott határozat a budapesti újrabeosztásuk vitatása érdekében megtámadható egyetlen aktus.
A fellebbezők azzal is érvelnek, hogy más időpont a CEPOL igazgatójával történő rögzítése hiányában a CEPOL személyi állományának azon tagja, aki nem állt munkába Budapesten 2014. október 1‑jén, automatikusan lemondónak minősült. E tekintetben egyrészt a fellebbezők hangsúlyozzák, hogy nem történt egyedi vizsgálat. A CEPOL személyi állományának a Budapesten kellő időben munkába nem álló tagjai tekintetében egyetlen egyedi határozatot sem hoztak. Másrészt a fellebbezők úgy érvelnek, hogy a Közszolgálati Törvényszék nyilvánvaló hibát követett el, amikor a megtámadott ítélet 57. pontjában megállapította, hogy a CEPOL egyik alkalmazottja által a budapesti 2014. október 1‑jei munkába állás megtagadása „a jelen esetben lemondásként értelmezhető”. Így eljárva a Közszolgálati Törvényszék arra engedett következtetni, hogy az ilyen megtagadás nem lemondásként is értelmezhető. Márpedig a fellebbezők szerint kitűnik a megtámadott határozat 1. cikkéből, hogy az ilyen jellegű megtagadás „lemondásnak tekintendő”.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat és a panaszokat elutasító határozatok lényegében két részből állnak. Az első rész a CEPOL székhelyének Bramshillből Budapestre történő áthelyezését és ezen áthelyezésnek a CEPOL teljes személyi állományára gyakorolt esetleges pénzügyi következményeit érinti. A második rész a személyi állomány azon tagjainak helyzetére vonatkozik, akik nem kívánnak kellő időben munkába állni a CEPOL új budapesti székhelyén.
Az első részről
A megtámadott ítélet 48. pontjában a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy a megtámadott határozatban a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága határozott mind a CEPOL személyi állományának új alkalmazási helyéről, mind annak idejéről. A megtámadott ítélet 49. pontjában a Közszolgálati Törvényszék az 1981. február 24‑iCarbognani és Coda Zabetta kontra Bizottság ítéletre (
161/80 és 162/80
,
EU:C:1981:51
) hivatkozott annak megállapítása érdekében, hogy a megtámadott határozat, jóllehet a Tanács és a Parlament valamely általános hatályú jogi aktusát hajtotta végre, a fellebbezőknek sérelmet okozó aktusnak tekintendő, amennyiben állítólagosan jogellenes feltételekkel módosította alkalmazási helyüket.
Meg kell azonban állapítani, hogy a megtámadott határozat egyáltalán nem módosította a fellebbezők alkalmazási helyét. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a CEPOL székhelyének áthelyezése a tagállamok megállapodásnak eredménye, és amint az a megtámadott határozat harmadik preambulumbekezdéséből és a panaszokat elutasító határozatokból kitűnik, az uniós jogalkotó aktusa. Így egyrészt 2013. október 8‑án a tagállamok közös megegyezéssel határoztak arról, hogy a CEPOL székhelye, amint elhagyja Bramshillt, Budapest lesz. Másrészt az uniós jogalkotó az 543/2014 rendelet 1. cikkével módosította a 2005/681 határozat 4. cikkét, abban az értelemben, hogy a CEPOL székhelye ezentúl nem Bramshillben, hanem Budapesten található. A CEPOL székhelyének e módosításával a tagállamok, és – amint azt a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 59. pontjában megállapította – a jogalkotó szükségképpen határozott akként, hogy a CEPOL személyi állományát Bramshill helyett Budapestre osztja be. Ugyanis amennyiben egyrészt a személyzeti szabályzat 20. cikke előírja a személyi állomány számára, hogy az alkalmazási helyen vagy annak közelében köteles lakni, másrészt pedig a CEPOL székhelye az egyetlen alkalmazási helye, ezen ügynökség személyi állománya főszabály szerint a CEPOL székhelyére van beosztva.
Következésképpen a megtámadott határozat 1. cikkében a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága arra szorítkozott, hogy emlékeztessen a személyi állománya újrabeosztásának elvére, amint azt a tagállamok 2013. október 8‑i megállapodása és az 543/2014 rendelettel módosított 2005/681 határozat 4. cikke megállapította. Így eljárva a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága nem módosította jelentősen a fellebbezők jogi helyzetét, amely e tekintetben a tagállamok 2013. október 8‑i megállapodásából és az 543/2014 rendelettel módosított 2005/681/IB határozat 4. cikkéből ered. A megtámadott határozat 1. cikke e tekintetben nem okoz tehát sérelmet.
Sem az 1981. február 24‑iCarbognani és Coda Zabetta kontra Bizottság ítélet (
161/80 és 162/80
,
EU:C:1981:51
), amelyre a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 49. pontjára hivatkozott, sem pedig az 1996. július 11‑iAubineau kontra Bizottság ítélet (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), amelyre a fellebbezők hivatkoztak, nem kérdőjelezi meg e megállapítást. Ugyanis e két ítélet a jelen ügytől eltérő esetre vonatkozik. Egyik ügyben sem a tagállamok vagy a jogalkotó által elhatározott újrabeosztás volt a kérdés, mint a jelen esetben, és hogy az érintett intézmény a megtámadott aktusban megelégedett annak általánosságban történő érdemi végrehajtásával. Éppen ellenkezőleg, e két ügy tárgyai egyedi aktusok voltak, amelyek elfogadása a közigazgatás mérlegelési mozgásterének gyakorlását feltételezte. Így az 1981. február 24‑iCarbognani és Coda Zabetta kontra Bizottság ítélet (
161/80 és 162/80
,
EU:C:1981:51
) alapjául szolgáló ügy tárgya objektíven két tisztviselőnek a Rómában (Olaszország) található külső álláshelyről az Európai Közösségek Bizottságának brüsszeli (Belgium) székhelyére történő újrabeosztásának tekinthető egyedi aktusok egy rotációs rendszert bevezető általános hatályú határozat alapján, amely a közigazgatásnak mérlegelési jogkört biztosított, és többek között lehetővé tette, hogy figyelembe vegye a szervezeti egység különös problémáit vagy az érdekelteket érintő személyi jellegű problémákat (1981. február 24‑iCarbognani és Coda Zabetta kontra Bizottság ítélet,
161/80 és 162/80
,
EU:C:1981:51
,
–
9.
és
–
15.
pont).
Ugyanígy az 1996. július 11‑iAubineau kontra Bizottság ítélet (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
) alapjául szolgáló ügyben egy egyedi határozat vitatására került sor, amely határozatban egy ideiglenes alkalmazott Brüsszelből Isprára (Olaszország) annak beleegyezése nélkül történő újrabeosztására került sor, nem a jogalkotó aktusának következményeként, hanem azzal az indokkal, hogy a Bizottság azon főigazgatóságában, ahol alkalmazásra került, nem volt a minősítésének megfelelő álláshely (1996. július 11‑iAubineau kontra Bizottság ítélet,
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
,
–
4.
pont).
Egyébiránt a fellebbezők személyzeti szabályzatban foglalt pénzügyi jogosultságait illetően emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat 64. cikkének első bekezdése, amely analógia útján az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 20. cikkének első bekezdése és 92. cikke értelmében az ideiglenes alkalmazottakra és a szerződéses alkalmazottakra is vonatkozik: „[a] tisztviselő euróban kifejezett díjazását a[…] személyzeti szabályzatban vagy annak végrehajtási rendeleteiben meghatározott kötelező levonások megtörténte után a különböző alkalmazási helyeken fennálló életkörülményektől függően egy 100% fölötti, azzal egyenlő, vagy az alatti korrekciós együtthatóval kell súlyozni”. Ebből következik, hogy az olyan ügynökség, mint a CEPOL személyi állományára alkalmazandó korrekciós együttható nem tartozik a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóságának mérlegelése alá, hanem az alkalmazási hely életkörülményeinek a következménye. Márpedig, amint az a fenti 60. és 61. pontból kitűnik, a fellebbezők alkalmazási helyének módosítása a tagállamok 2013. október 8‑i megállapodásából és az 543/2014 rendeletből ered. Meg kell tehát állapítani, hogy az Egyesült Királyság vonatkozásában előírt korrekciós együttható helyett a Magyarországra előírt együttható fellebbezőkre történő alkalmazása csak automatikus következménye egyrészt a tagállamok 2013. október 8‑i megállapodásának és az 543/2014 rendelet 1. cikkének, másrészt pedig a személyzeti szabályzat 64. cikke első bekezdésének, amelyekhez a megtámadott határozat és a panaszt elutasító határozatok semmit sem tettek hozzá vagy vontak le abból.
Ebből következik, hogy mivel a megtámadott határozat első része és a panaszokat elutasító határozatok nem módosították a fellebbezők jogi helyzetét, nem okoztak számukra sérelmet.
A második jogalapról
Emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat 1. cikkében szereplő rendelkezés szerint elvárás, hogy a CEPOL teljes személyi állománya 2014. október 1‑jén vagy a CEPOL igazgatója és a személyi állomány érintett tagjának megállapodása szerinti időpontban megkezdje munkáját a CEPOL új központjában Budapesten, és ezen utasítás figyelmen kívül hagyása 2014. szeptember 30‑i hatállyal történő lemondásnak tekintendő. E rendelkezés két lehetőséget biztosított a CEPOL személyi állományának tagjai számára. E tagok vagy kellő időben munkába állhattak a CEPOL új budapesti székhelyén, vagy nem álltak kellő időben munkába. A jelen esetben a fellebbezők az első lehetőséget választották. Amint azt a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 57. pontjában megállapította, a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága nem alkalmazta tekintetükben a megtámadott határozat 1. cikkében szereplő rendelkezést.
A fellebbezők jogi helyzetének a fenti 50. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerinti módosítása érdekében e rendelkezésnek nem a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatóságának arra irányuló szándékát kell kifejeznie, hogy egy általános irányvonalat követ, amely alapján a jövőben egyedi határozatokat kíván elfogadni, hanem már most véglegesen meg kell határoznia azon általánosan alkalmazandó szabályokat, amelyektől a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága főszabály szerint nem térhet el a CEPOL személyi állományának a CEPOL új székhelyén valamely meghatározott időpontban meg nem jelenő tagjai egyéni helyzeteinek értékelésekor (lásd ebben az értelemben: 2008. november 20‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet,
T‑185/05
,
EU:T:2008:519
,
41.
és
47.
pont; 2016. december 13‑iIPSO kontra EKB ítélet,
T‑713/14
,
EU:T:2016:727
,
–
22.
pont).
A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat véglegesen nem rögzít egyetlen ilyen jellegű szabályt sem. Amint azt a CEPOL helyesen kiemeli, az a tény, hogy a CEPOL személyi állományának valamely tagja 2014. október 1‑jén nem állt munkába annak budapesti, új székhelyén, az egyéni esetének egyedi vizsgálata nélkül nem járt a 2004. szeptember 30‑i lemondásának automatikus következményével. Ugyanis, mivel különböző okok magyarázhatják az alkalmazási helyről való hiányzást, az az egyetlen körülmény, hogy a CEPOL személyi állományának valamely tagja kellő időben nem jelenik meg annak budapesti, új székhelyén, nem értelmezhető lemondásra irányuló aktusként.
E tekintetben először is ki kell emelni, hogy a megtámadott határozat tárgyalási mozgásteret biztosít a CEPOL igazgatójának és a személyi állomány tagjainak. Egyrészt, amint az a megtámadott ítélet 29. pontjában megállapításra került, e határozat 2. cikkének harmadik bekezdése előírja a CEPOL igazgatója és a CEPOL új, budapesti székhelyén alkalmazásba állni nem kívánó személyi állomány tagjai közötti egyéni megállapodás lehetőségét a lemondási idő tekintetében.
Másrészt a megtámadott határozat 1. cikke szerint a CEPOL‑nak az új budapesti székhelyén alkalmazásba állni kívánó személyi állomány tagjai megállapodhattak a CEPOL igazgatójával 2014. október 1‑jét követő munkába állási időpontban.
Másodszor a Törvényszéknek az elsőfokú eljárás irataiból kitűnik, hogy a CEPOL személyi állományának azon tagjai vonatkozásában, akik kellő időben nem álltak munkába a CEPOL új, budapesti székhelyén, egyedi határozatot bocsátottak ki, amelyben a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága „lemondás[uk] elfogadásáról határozott”, miután ellenőrizte, hogy nem állt fenn mulasztásukat igazoló egészségügyi ok.
A fentiekből következik, hogy a megtámadott határozat elfogadásával a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága általános irányvonalat határozott meg, amely alapján a vonatkozó rendelkezések alapján később egyedi – adott esetben a CEPOL‑nak a CEPOL új, budapesti székhelyén a kellő időben munkába nem álló alkalmazottainak lemondását megállapító – határozatokat kívánt elfogadni, mindegyikük egyéni helyzetére figyelemmel.
Meg kell tehát állapítani, hogy a megtámadott határozat második része szintén nem okozott sérelmet a fellebbezőknek.
Következésképpen, a felek meghallgatását követően hivatalból meg kell állapítani, hogy a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor az első fokon benyújtott megsemmisítés iránti kérelmeket nem nyilvánította elfogadhatatlannak.
Ebből következik, hogy a fellebbezés első két jogalapja vizsgálatának – amelyekben a fellebbezők vitatják az első fokon benyújtott megsemmisítés iránti kérelmeik érdemben történő elutasítását –szükségessége nélkül hatályon kívül kell helyezni a megtámadott ítéletet, amennyiben e kérelmeket nem nyilvánította elfogadhatatlannak.
Az első fokon benyújtott kártérítési kérelmek elutasításáról
Harmadik jogalapjukban a fellebbezők azt róják fel a Közszolgálati Törvényszéknek, hogy tévesen alkalmazta a jogot az anyagi káruk megtérítésére irányuló kérelmeik értékelésekor. A fellebbezők két kifogásra hivatkoznak érvük alátámasztására.
Első kifogásukban a fellebbezők lényegében azt állítják, hogy a Közszolgálati Törvényszék a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdésében foglalt pert megelőző eljárásra vonatkozó követelmények figyelmen kívül hagyása okán tévesen utasította el elfogadhatatlanként a megtámadott ítélet 106–110. pontjában az elszenvedett kár megtérítése iránti kérelmeiket. E kifogás alátámasztására a fellebbezők az uniós bíróság számos határozatára hivatkoznak, amelyekből kitűnik, hogy a megsemmisítés iránti kérelemhez közvetlenül kapcsolódó kártérítési kérelem elfogadható az utóbbi járulékos követeléseként, és nem szükséges, hogy akár kártérítésre irányuló kérelem vagy adott esetben az annak elutasításával szemben benyújtott panasz előzze meg. Márpedig egyrészt a Törvényszék fenti 40. pontban leírt kérdésére válaszolva a fellebbezők állították, hogy a Közszolgálati Törvényszék valójában nem vizsgálta a megsemmisítési iránti és a kártérítési kérelmek közötti közvetlen kapcsolat fennállását. Másrészt a fellebbezők előadják, hogy az első fokon benyújtott kártérítési kérelmeiknek éppen a megtámadott határozathoz közvetlenül kapcsolódó kár megtérítése volt a célja. E körülmények között az említett kérelmet, álláspontjuk szerint, nem kell panasznak megelőznie.
Második kifogásukban a fellebbezők lényegében úgy érvelnek, hogy mivel az első fokon benyújtott megsemmisítés iránti kérelmek elutasítása hibás, hatályon kívül kell helyezni a Közszolgálati Törvényszék ítéletét azért is, mivel annak 111. pontjában úgy ítélte meg, hogy az anyagi károk megtérítésére irányuló kérelmeket, amennyiben azok szorosan kapcsolódnak az említett megsemmisítés iránti kérelmekhez, az utóbbiak elutasítása okán el kell utasítani.
A CEPOL vitatja a fellebbezők érvelését.
A megtámadott ítéletben a Közszolgálati Törvényszék két indokot állapított meg a fellebbezők anyagi kárának megtérítése iránti kérelmek elutasítása érdekében.
Egyrészt a megtámadott ítélet 110. pontjában a Közszolgálati Törvényszék, mivel figyelmen kívül hagyták a pert megelőző eljárásra vonatkozó követelményeket, mint elfogadhatatlant elutasította a fellebbezők anyagi kárának megtérítése iránti kérelmeket. E következtetés levonásához a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 108. pontjában megállapította, hogy a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága a megtámadott határozatban nem foglalt állást az egyes fellebbezőkre vonatkozó, a személyzeti szabályzatban foglalt pénzügyi következményekről. A megtámadott ítélet 109. pontjában a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy a fellebbezők csak a vonatkozó panaszokban kérték hivatalosan a CEPOL munkaszerződés megkötésére jogosult hatóságától, hogy munkába állásukat a nettó jövedelmüknek a jelen esetben a Magyarországra előírt korrekciós együttható alkalmazásából eredő csökkenése méltányos ellentételezésére irányuló intézkedések kísérjék. A Közszolgálati Törvényszék ebből arra a következtetésre jutott, hogy e szándék a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése szerinti kérelemnek minősült, amelynek a panaszokat elutasító határozatok keretében történő elutasítása panasz tárgyát kellett volna, hogy képezze. Márpedig a Közszolgálati Törvényszék szerint a fellebbezők az elsőfokú kereset megindítását megelőzően nem nyújtottak be panaszt ezen elutasítással szemben.
Másrészt a megtámadott ítélet 111. pontjában a Közszolgálati Törvényszék úgy ítélte meg, hogy mindenesetre az anyagi káruk megtérítésére irányuló kérelmeket – még ha feltételezzük is, hogy azok szorosan kapcsolódnak a megsemmisítés iránti kérelmekhez –, az utóbbiak elutasítása következtében el kell utasítani.
Ennek során a Közszolgálati Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot.
Amint az a fenti 51–74. pontból kitűnik, a Közszolgálati Törvényszék köteles lett volna mint elfogadhatatlanokat elutasítani az első fokon benyújtott megsemmisítés iránti kérelmeket, amennyiben sérelmet nem okozó aktus ellen irányultak. A Közszolgálati Törvényszék megállapíthatta tehát a megtámadott ítélet 111. pontjában, hogy a fellebbezők anyagi kárának megtérítésére irányuló kérelmeket, amennyiben szorosan kapcsolódnak a megsemmisítés iránti kérelmeikhez, az utóbbiak elutasítása következtében el kell utasítani. Ennélfogva, még ha feltételezzük is, hogy a fellebbezők megalapozottan állítják az első kifogásuk keretében, hogy a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem állapította meg közvetlen kapcsolat fennállását e kérelmek és az anyagi káraik megtérítési iránti kérelmek között, nem róható fel a Közszolgálati Törvényszéknek az utóbbi kérelmek elutasítása.
Következésképpen a harmadik jogalapot el kell utasítani.
Az első fokon előterjesztett keresetről
Az Európai Unió és alkalmazottai közötti jogviták elsőfokú elbírálásával kapcsolatos hatáskörnek a Törvényszékre történő átruházásáról szóló, 2016. július 6‑i (EU, Euratom) 2016/1192 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2016. L 200., 137. o.
) 4. cikke értelmében, amennyiben a Törvényszék hatályon kívül helyezi a Közszolgálati Törvényszék valamely határozatát, ugyanakkor úgy ítéli meg, hogy a per állása az érdemi döntést lehetővé teszi, a fellebbezést elbíráló tanács maga határoz a jogvitáról. A jelen ügyben ez a helyzet.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott ítélet csak annyiban kerül hatályon kívül helyezésre, amennyiben a Közszolgálati Törvényszék nem nyilvánította elfogadhatatlannak az első fokon előterjesztett megsemmisítés iránti kérelmeket. Ezzel szemben, amint az a fenti 76–85. pontban megállapításra került, a megtámadott ítélet megalapozott marad, amennyiben elutasította a fellebbezőknek az állítólagosan elszenvedett kár megtérítése iránti kérelmeit. Ami a fellebbezőknek az állítólagosan elszenvedett nem vagyoni kár megtérítése iránti kérelmeinek Közszolgálati Törvényszék által történő elutasítását illeti, az a jelen fellebbezésben nem képezi vita tárgyát (lásd a fenti 45. pontot).
Így a Törvényszék feladata, hogy csak az első fokon előterjesztett megsemmisítés iránti kérelmekről határozzon érdemben. A fenti 49–75. pontban megállapított indokok alapján meg kell állapítani, hogy e kérelmeket elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 211. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés nem megalapozott, vagy ha a fellebbezés megalapozott és a Törvényszék maga hoz a jogvita kapcsán határozatot, a Törvényszék határoz a költségekről. Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 211. cikke (1) bekezdésének értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
Mindazonáltal az eljárási szabályzat 211. cikkének (4) bekezdése szerint a Törvényszék valamely intézmény tisztviselője vagy egyéb alkalmazottja által előterjesztett fellebbezés esetén az ugyanezen szabályzat 134. cikkének (1) bekezdésétől eltérve – amennyiben a méltányosság azt megköveteli – elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását.
A jelen esetben a fellebbezők mind a fellebbezésben, mind az elsőfokú eljárásban előterjesztett kérelmeikkel pervesztesek lettek, és a CEPOL kérte a költségek viselésére kötelezésüket. Mindazonáltal méltányosságból a Törvényszék megállapítja, hogy a jelen eset összes körülményére tekintettel az ügy igazságos értékelésének az felel meg, ha mindegyik fél maga viseli az e két eljárás során felmerült saját költségeit.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (fellebbezési tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék hatályon kívül helyezi az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke (harmadik tanács) 2016. április 11‑i FN és társai kontra CEPOL ítéletét (F‑41/15. DISS. II.) annyiban, amennyiben az FN, FP és FQ által benyújtott megsemmisítés iránti kérelmeket nem nyilvánította elfogadhatatlannak.

2)
A Törvényszék az FN, FP és FQ által a Közszolgálati Törvényszék előtt az F‑41/15. DISS. II. számú ügyben benyújtott megsemmisítés iránti kérelmeket elutasítja.

3)
A Törvényszék a fellebbezést az ezt meghaladó részében elutasítja.

4)
Egyrészt FN, FP és FQ, másrészt pedig az Európai Unió Bűnüldözési Képzési Ügynöksége (CEPOL) maga viseli a fellebbezési eljárással és az elsőfokú eljárással kapcsolatos saját költségeit.

Jaeger
Van der Woude
Frimodt Nielsen
Kanninen
Gratsias
Kihirdetve Luxembourgban, a 2018. október 25‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.