CELEX: 62019TJ0259
Обща външна политика и политика на сигурност
Ограничителни мерки срещу Сирия
Замразяване на средства
Грешка в преценката
Пропорционалност
Право на собственост
Свобода на стопанската инициатива
Злоупотреба с власт
Задължение за мотивиране
Право на защита
Право на справедлив съдебен процес
Право на ефективна съдебна защита

)
Обстоятелства, предхождащи спора, и факти, настъпили след подаването на жалбата
[
…
]
С Решение за изпълнение (ОВППС) 2019/87 на Съвета от 21 януари 2019 година за прилагане на Решение 2013/255 (
ОВ L 18 I, 2019 г., стр. 13
) и с Регламент за изпълнение (ЕС) 2019/85 на Съвета от 21 януари 2019 година за прилагане на Регламент № 36/2012 (
ОВ L 18 I, 2019 г., стр. 4
) (наричани по-нататък заедно „първоначалните актове“) наименованието на жалбоподателя е вписано в списъците от таблица Б, ред 73 от приложение I към Решение 2013/255 и приложение II към Регламент № 36/2012, които съдържат имената на лицата, образуванията и органите, за които се прилагат ограничителните мерки (наричани по-нататък заедно „спорните списъци“), като са посочени следните основания:
„Aman [Dimashq] е съвместно предприятие с капитал от 18,9 млн. щ.д. между Damascus Cham [Holding] и Aman [Holding]. Чрез участието си в луксозния строителен проект Marota City, ползващ се от подкрепата на режима, Aman [Dimashq] подкрепя сирийския режим и/или се облагодетелства от него“.
[…]
С писмо от 26 март 2019 г. представителите на жалбоподателя възразяват срещу включването на наименованието му в разглежданите списъци и искат от Съвета да им изпрати документите, които подкрепят посоченото включване. С писма от 2 и 12 април 2019 г. представителите на жалбоподателя представят отново искането си до Съвета, за да получат достъп до документите, които подкрепят включването на наименованието на жалбоподателя в разглежданите списъци, преди да подадат жалбата в рамките на настоящия случай.
С писмо от 13 май 2019 г., от една страна, Съветът уведомява представителите на жалбоподателя, че по същество неговото становище не може да постави под въпрос решението за включване на наименованието му в разглежданите списъци. От друга страна, Съветът им предоставя документа с референтен номер WK 54/2019 INIT от 28 февруари 2019 г., съдържащ доказателствата в подкрепа на основанията за посоченото включване.
На 17 май 2019 г. Съветът приема Решение (ОВППС) 2019/806 за изменение на Решение 2013/255 (
ОВ L 132, 2019 г., стр. 36
), с което се удължава срокът на прилагане на последно посоченото решение до 1 юни 2020 г.; същия ден Съветът приема и Регламент за изпълнение (ЕС) 2019/798 за прилагане на Регламент № 36/2012 (
ОВ L 132, 2019 г., стр. 1
) (наричани по-нататък заедно „актовете от 2019 г. за оставяне в списъците“).
[…]
Производството и исканията на страните
С жалба, постъпила в секретариата на Общия съд на 15 април 2019 г., жалбоподателят иска отмяна на първоначалните актове, в частта им, в която го засягат.
С отделен акт, подаден в секретариата на Общия съд на 30 юли 2019 г., на основание член 86 от Процедурния правилник на Общия съд жалбоподателят изменя жалбата, като включва в нея и искане за отмяна на актовете от 2019 г. за оставяне списъците, доколкото тези актове го засягат. Жалбоподателят също така представя отново съдържащите се в жалбата искания.
На 8 август 2019 г. Съветът подава в секретариата на Общия съд писмената си защита и становището си по първото изявление за изменение на жалбата.
Писмената реплика е подадена на 1 октомври 2019 г.
С решение от 17 октомври 2019 г. на основание член 27, параграф 3 от Процедурния правилник председателят на Общия съд разпределя делото на нов съдия докладчик, включен в четвърти състав.
Дупликата е подадена на 8 януари 2020 г.
Писмената фаза на производството приключва на 8 януари 2020 г.
В рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 89, параграф 3, букви а) и г) от Процедурния правилник, на 23 юли 2020 г. Общият съд иска от страните да отговорят на редица въпроси и да представят определени документи. Страните отговарят на въпросите и изпълняват искането за представяне на документи в определения срок.
С отделен акт, подаден в секретариата на Общия съд на 13 август 2020 г., на основание член 86 от Процедурния правилник жалбоподателят изменя за втори път жалбата, като включва в нея и искане за отмяна на актовете от 2020 г. за оставяне в списъците в частта, в която тези актове го засягат. Жалбоподателят представя отново и исканията, които се съдържат в жалбата, както и в първото изявление за изменение на жалбата, и излага нови доводи.
В рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 89, параграф 3, буква г) от Процедурния правилник, на 30 септември 2020 г. Общият съд иска от Съвета да представи един документ. Съветът изпълнява искането за представяне на документа в определения срок. Жалбоподателят не представя становище по отговора на Съвета на това процесуално-организационно действие.
Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание, проведено на 21 октомври 2020 г., в което Съветът представя и становището си по второто изявление за изменение на жалбата. По-специално Съветът препраща към основанията и доводите, съдържащи се в писмената защита и в дупликата.
Жалбоподателят иска от Общия съд:
–
да отмени първоначалните актове, актовете от 2019 г. за оставяне в списъците и актовете от 2020 г. за оставяне в списъците (наричани по-нататък заедно „обжалваните актове“) в частта, в която се отнасят до него,
–
да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
Съветът иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски,
–
при условията на евентуалност, в случай че Общият съд отмени обжалваните актове в частта, в която се отнасят до жалбоподателя, да разпореди запазване на правните последици на Решение за изпълнение 2019/87, както и на решения 2019/806 и 2020/719 в частите, които се отнасят до жалбоподателя, до момента, в който отмяната на регламенти за изпълнение 2019/85, 2019/798 и 2020/716 в частите, които се отнасят до жалбоподателя, породи действие.
От правна страна
[
…
]
По шестото основание: нарушение на правото на защита, на правото на справедлив съдебен процес и на правото на ефективна съдебна защита
Жалбоподателят поддържа по същество, че обжалваните актове нарушават правото му на защита и правото му на справедлив съдебен процес, предвидени в член 48, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“) и в член 6, параграф 3 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., доколкото Съветът не го е изслушал преди приемането на посочените актове, както и правото му на ефективна съдебна защита, предвидено в член 47 от Хартата.
Първо, жалбоподателят изтъква в това отношение, че предвид факта, че не е бил изслушан преди приемането на обжалваните актове, правото му на защита не би могло да бъде надлежно упражнено. По-конкретно жалбоподателят твърди, че правото на изслушване изисква той да може да изложи своята гледна точка относно действителното наличие и относимостта на твърдените факти, както и относно приетите срещу него доказателства, преди спорната мярка да бъде приета. Освен това според жалбоподателя не съществувала никаква неотложност или опасност той да застраши ефикасността на мярката, като бъде изслушан преди приемането на обжалваните актове, тъй като загубата на жалбоподателя, причинена от приемането на посочените актове, била сигурна и предвидима. Съветът своеволно бил отказал на жалбоподателя достъп до доказателствата по преписката в подкрепа на включването на наименованието му в разглежданите списъци и следователно е нарушил правото му на защита.
Второ, жалбоподателят поддържа по същество, че по силата на правото му на ефективна съдебна защита е поискал от Съвета да му предостави възможно най-рано достъп до цялата информация и до всички документи, на които се основава приемането на първоначалните актове спрямо него. Преди да подаде настоящата жалба, той не бил получил отнасящите се до него доказателства по преписката, въпреки че на 26 март 2019 г. е поискал това от Съвета, като е направил това искане още два пъти на 2 и 12 април 2019 г. В това отношение той твърди, че непредоставянето на отнасящите се до него доказателства по преписката доказва, че преди приемането на първоначалните актове Съветът не е разполагал с никакъв документ или с никакво фактическо доказателство в подкрепа на съдържащите се в тези актове основания, въпреки че е бил длъжен, преди да реши да наложи ограничителни мерки, да състави преписка. Той добавя, че фактът, че документ WK 54/2019 INIT му е съобщен след подаването на настоящата жалба, свидетелствал за това, че той е бил съставен специално за нуждите на посочения спор. Поради това включването на наименованието му в разглежданите списъци било необосновано и следователно незаконосъобразно. В съдебното заседание жалбоподателят поддържа, че Съветът е предоставил със закъснение документ WK 54/2019 INIT, макар и жалбата в настоящия случай вече да е била подадена.
Съветът оспорва доводите на жалбоподателя.
Следва да се припомни, че зачитането на правото на защита, което по-специално включва правото на изслушване и правото на достъп до документите при зачитане на легитимните интереси, свързани с поверителността, са закрепени в член 41, параграф 2, букви а) и б) от Хартата (вж. решение от 18 юли 2013 г., Комисията и др./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, т.
и цитираната съдебна практика).
От друга страна, правото на ефективна съдебна защита, което е предвидено в член 47 от Хартата, изисква заинтересованото лице да може да се запознае с мотивите за взетото по отношение на него решение посредством прочита на самото решение или чрез изпращането на мотивите му по искане на това лице, без да се засяга правомощието на компетентния съд да изиска изпращането им от съответния орган, за да може то да защити правата си при възможно най-добрите условия и да реши, разполагайки с цялата необходима информация, дали е необходимо да сезира компетентния съд, както и за да се предостави на този съд пълна възможност за упражняване на контрол за законосъобразността на разглежданото решение (вж. решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, т.
и цитираната съдебна практика; решение от 21 януари 2016 г., Makhlouf/Съвет,
T‑443/13
, непубликувано,
EU:T:2016:27
, т.
).
Член 52, параграф 1 от Хартата все пак признава възможността да се ограничи упражняването на признатите от нея права, при положение че съответното ограничение зачита същността на съответното основно право, и — при спазване на принципа на пропорционалност — то е необходимо и действително отговаря на признати от Съюза цели от общ интерес (вж. решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, т.
и цитираната съдебна практика).
Накрая, наличието на нарушение на правото на защита и на правото на ефективни правни средства за защита трябва да се разглежда в зависимост от специфичните във всеки един случай обстоятелства, и по-специално от естеството на разглеждания акт, от контекста, в който е бил приет, както и от правните норми, уреждащи съответната област (решение от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, т.
и цитираната съдебна практика).
[…]
На първо място, що се отнася до първото твърдение за нарушение, изведено от това, че жалбоподателят не е бил изслушан преди приемането на обжалваните актове и че правото му на защита не е могло да бъде упражнено надлежно, следва да се припомни, че съдът на Съюза различава, от една страна, първоначалното включване на наименованието на дадено образувание в списъците, с които се налагат ограничителни мерки, и от друга страна, запазването на наименованието на това образувание в посочените списъци (решение от 30 април 2015 г., Al-Chihabi/Съвает,
T‑593/11
,
EU:T:2015:249
, т.
).
[…]
Второ, що се отнася до актовете от 2019 г. и 2020 г. за оставяне в списъците, следва да се припомни, че при актове, с които се оставя името на лице или наименованието на образувание, което вече е включено в списъците за налагане на ограничителни мерки, ефектът на изненада не е необходим, за да се осигури ефикасността на посочените мерки, поради което приемането на тези актове по принцип би трябвало да се предхожда от съобщаване на установените уличаващи факти и доказателства, както и от предоставяне на възможност за изслушване на съответното лице или образувание (вж. в този смисъл решение от 21 декември 2011 г., Франция/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, т.
).
В това отношение Съдът е подчертал, че основно значение за правото на защита имат изискването за съобщаване на уличаващите доказателства и правото да бъдат дадени обяснения преди приемането на актове, с които името на лице или наименованието на образувание се оставя в списък на лица или образувания, за които се отнасят ограничителни мерки. Това е вярно в още по-голяма степен поради обстоятелството, че такива мерки оказват значимо въздействие върху правата и свободите на посочените лица и групи (решение от 21 декември 2011 г., Франция/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, т.
).
Всъщност правилото, че на адресата на увреждащо решение трябва да бъде предоставена възможност да изложи своето становище, преди да бъде прието решението, има за цел компетентният орган да бъде в състояние да отчете надлежно всички релевантни елементи. За да осигури на посочения адресат ефективна защита, това правило цели по-конкретно последният да има възможност да поправи грешка или да изтъкне такива свързани с личното му положение елементи, които могат да насочат към това решението да бъде прието, да не бъде прието или да има едно или друго съдържание (решение от 21 декември 2011 г., Франция/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, т.
).
Когато обаче оставянето на името на съответното лице или наименованието на съответното образувание в списък на лица или образувания, по отношение на които са наложени ограничителни мерки, се основава на същите основания като тези, обосновали приемането на първоначалния акт, без срещу него да са били приети нови доказателства, Съветът не е длъжен, за да спази правото му на изслушване, да му съобщи отново уличаващите го доказателства (вж. в този смисъл решение от 7 април 2016 г., Central Bank of Iran/Съвет,
C‑266/15 P
,
EU:C:2016:208
, т.
и
и цитираната съдебна практика). За сметка на това съобщаването на уличаващите доказателства се налага, когато са налице нови доказателства, с които Съветът актуализира отново информацията относно личното положение на съответното лице или образувание или политическата ситуация и положението със сигурността в държавата, срещу която е бил приет режимът на ограничителни мерки (вж. в този смисъл решение от 12 февруари 2020 г., Kande Mupompa/Съвет,
T‑170/18
,
EU:T:2020:60
, т.
).
В случая, от една страна, що се отнася до актовете от 2019 г. за оставяне в списъците, следва да се припомни, както бе посочено в точка 67 по-горе, че приемането на тези актове по принцип трябва да се предхожда от съобщаване на установените уличаващи доказателства, както и от предоставяне на възможност за изслушване на жалбоподателя.
В това отношение следва да се отбележи, че с писмо от 26 март 2019 г. жалбоподателят прави първо искане за достъп до документа, съдържащ доказателствата в подкрепа на основанията за включване на наименованието му в разглежданите списъци. Той представя отново искането си на 2 и 12 април 2019 г. Съветът уважава това искане на 13 май 2019 г., тоест в срок от един месец и три седмици след първото искане за достъп и четири дни преди приемането на актовете от 2019 г. за оставяне в списъците.
Следва обаче да се припомни, че по искане на заинтересованото лице Съветът е длъжен да даде достъп до всички неповерителни административни документи в разумен срок (вж. в този смисъл решение от 16 септември 2013 г., Bank Kargoshaei и др./Съвет,
T‑8/11
, непубликувано,
EU:T:2013:470
, т.
и
).
Поради това следва да се приеме, че с оглед на обстоятелствата по настоящия случай Съветът не е изпратил документа WK 54/2019 INIT в разумен срок. Всъщност, като е изпратил на жалбоподателя посочения документ само четири дни преди приемането на актовете от 2019 г. за оставяне в списъците, Съветът му е предоставил твърде кратък период от време, за да му позволи евентуално да представи надлежно становището си. Така той не е гарантирал надлежно изслушване на жалбоподателя. Освен това, дори да се приеме, че жалбоподателят е разполагал с време да представи становището си на Съвета във времето, което му е оставало преди приемането на посочените актове, Съветът е имал прекалено малко време, за да анализира посоченото становище с необходимата дължима грижа. Така елементът на защита, който е от основно значение за правото на защита и който се състои в съобщаване на уличаващите доказателства и в правото да бъде изразено становище по тях преди приемането на актовете от 2019 г. за оставяне в списъците, както е припомнено в цитираната в точки 67 и 69 по-горе съдебна практика, е накърнен поради късното изпращане на преписката, в която се съдържат посочените доказателства относно жалбоподателя.
От това следва, че с оглед на датата на приемане на актовете от 2019 г. за оставяне в списъците, представянето на документа, съдържащ доказателствата в подкрепа на основанията за включване на наименованието на жалбоподателя в разглежданите списъци, е извършено твърде късно, така че правото му на защита е било нарушено в това отношение.
Все пак от всичко изложено по-горе не би могло да се направи извод, че късното съобщаване от страна на Съвета на доказателствата на жалбоподателя, припомнени в точка 74 по-горе, преди Съветът да приеме актовете от 2019 г. за оставяне в списъците, води до отмяната на последните. Всъщност, когато е налице нередовност, засягаща правото на защита, съдът на Съюза следва да провери дали в зависимост от специфичните фактически и правни обстоятелства на случая въпросното производство е можело да доведе до различен резултат, доколкото жалбоподателят е могъл да организира по-добре своята защита при липсата на тази нередовност (вж. в този смисъл решения от 22 септември 2015 г., First Islamic Investment Bank/Съвет,
T‑161/13
,
EU:T:2015:667
, т.
, от 15 юни 2017 г., Киселëв/Съвет,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
, т.
и от 13 септември 2018 г., VTB Bank/Съвет,
T‑734/14
, непубликувано,
EU:T:2018:542
, т.
и
).
В разглеждания случай жалбоподателят не е обяснил какви са доводите или доказателствата, които е щял да може да посочи, ако бе получил въпросните документи по-рано, и също така не е доказал, че тези доводи или доказателства са можели да доведат до различен резултат в неговия случай.
Ето защо при обстоятелствата в настоящия случай нарушението на правото на защита на жалбоподателя не води до отмяна на актовете от 2019 г. за оставяне в списъците.
[…]
Поради това първото твърдение за нарушение на жалбоподателя трябва да се отхвърли.
На второ място, жалбоподателят се позовава по същество на второ твърдение за нарушение, че като не му е позволил „възможно най-рано“ достъп до преписката, съдържаща информацията и доказателствата, обосноваващи включването на наименованието му в първоначалните актове и в актовете от 2019 г. за оставяне в списъците, Съветът е нарушил правото му на ефективна съдебна защита.
На първо място, жалбоподателят твърди, че липсата на своевременно съобщаване на преписката, в която се съдържат информацията и доказателствата в подкрепа на включването и оставянето на наименованието му в разглежданите списъци, доказвало, че преди приемането на първоначалните актове Съветът не е разполагал с никакъв документ или с никакво фактическо доказателство в подкрепа на мотивите на основанията за включване.
В настоящия случай на първата страница от документ WK 54/2019 INIT, която съдържа доказателства в подкрепа на основанията за включване на наименованието на жалбоподателя в разглежданите списъци, е посочена датата 28 февруари 2019 г., докато първоначалните актове, с които за първи път наименованието на жалбоподателя се включва в посочените списъци, са приети на 21 януари 2019 г. С други думи, на първата страница от документ WK 54/2019 INIT е посочена дата, по-късна от датата на приемане на първоначалните актове.
В отговор на процесуално-организационните действия, предприети от Общия съд с цел да се потвърди, че към момента на приемане на първоначалните актове е съществувала преписка с доказателства, Съветът поддържа, че в документа WK 54/2019 INIT е посочена датата 28 февруари 2019 г. поради технически проблем, свързан с факта, че посоченият документ е бил депозиран в електронните архиви на тази дата. Съветът посочва, че доказателствата, съдържащи се в документ WK 54/2019 INIT, са част от предложението за включване на наименованието на жалбоподателя в списъците, приложени към първоначалните актове. За тази цел Съветът представя документ ST 10250/20 от 15 септември 2020 г., съдържащ предложението за включване на наименованието на жалбоподателя с референтен номер COREU CFSP/0195/18 от 4 декември 2018 г., на който той се е основал при приемането на първоначалните актове. В съдебното заседание жалбоподателят оспорва твърдението, че този документ е използван, за да обоснове първоначалното включване на наименованието му в разглежданите списъци, тъй като форматът на документа и материализирането на доказателствата под формата на хипервръзки не биха могли, при липсата на каквито и да било изтъкнати съображения, да направят документа достъпен и разбираем.
Следва обаче да се констатира, от една страна, че предложението COREU CFSP/0195/18 за включване в списъка е от 4 декември 2018 г., тоест с дата преди датата на приемане на първоначалните актове. От друга страна, в предложението COREU CFSP/0195/18 за включване в списъка се посочва поредица от хипервръзки, свързани с представените в документ WK 54/2019 INIT доказателства, с изключение на частта относно статия от уебсайта „The Syria Report“, озаглавена „Samer Foz, най-влиятелният сирийски бизнесмен“, която е била публикувана на 19 април 2018 г. (вж. т. 111 по-долу). Така, противно на поддържаното от жалбоподателя, Съветът е доказал, че е разполагал със съвкупност от доказателства, преди приемането на първоначалните актове, които са в подкрепа на съдържащите се в тези актове основания за включване. Следователно доводът на жалбоподателя, че съобщаването на документ WK 54/2019 INIT след подаването на настоящата жалба свидетелствало за това, че посоченият документ е бил специално съставен за нуждите на настоящия спор, трябва да се отхвърли като неоснователен. Освен това доводът на жалбоподателя относно неразбираемия и недостъпен характер на документа не се подкрепя от фактите, тъй като хипервръзките препращат към статии, възпроизведени в документ WK 54/2019 INIT.
По-нататък, жалбоподателят поддържа, че несъобщаването на доказателства в подкрепа на включването на наименованието му в разглежданите списъци, въпреки че е поискал своевременно достъп до тях, т.е. преди да подаде настоящата жалба, водело до нарушение на правото му на ефективна съдебна защита.
Както бе припомнено в точка 73 по-горе, по искане на заинтересованото лице Съветът е длъжен да даде достъп до всички неповерителни административни документи в разумен срок.
Когато се преценява въпросът дали срокът за съобщаване е с разумна продължителност, следва да се държи сметка за обстоятелството, че доколкото лицето или образуванието не разполага с право на изслушване преди първоначалното включване на името или на фирмата му в разглежданите списъци, посоченият по-горе достъп до преписката съставлява първата възможност за него да се запознае с документите, които според Съвета подкрепят включването му в посочените списъци, поради което предоставянето на този достъп до документи е от изключителен интерес за организацията на неговата защита (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2015 г., First Islamic Investment Bank/Съвет,
T‑161/13
,
EU:T:2015:667
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, както бе припомнено в точка 72 по-горе, на 26 март 2019 г. жалбоподателят е поискал от Съвета достъп до преписката с доказателства в подкрепа на основанията за първоначалното му включване в разглежданите списъци. Жалбоподателят представя на два пъти искането си за достъп, като се позовава на необходимостта да разполага с тези документи възможно най-бързо, за да вземе решение във връзка с упражняването на правата си пред Общия съд. На 13 май 2019 г. документ WK 54/2019 INIT е изпратен на жалбоподателя, т.е. след подаването на настоящата жалба. В писмената реплика жалбоподателят потвърждава, че е получил документ WK 54/2019 INIT.
Важно е да се отбележи, че документът WK 54/2019 INIT, с който се подкрепят мотивите за включване на наименованието на жалбоподателя в разглежданите списъци, по същество представлява допълнение към мотивите, съдържащи се в първоначалните актове, но е бил съобщен едва след изтичането на един месец и три седмици на жалбоподателя, което не може да се счита за незначителен период от време. В това отношение, противно на твърденията на Съвета, изтеклият период между датата на приемане на първоначалните актове и датата на искането за достъп на жалбоподателя не може да обоснове липсата на отговор от страна на Съвета в разумен срок. Всъщност Съветът не може да се позове на времето, което е изтекло преди жалбоподателят да поиска достъп до отнасящите се до него документи, за да обоснове срока, в който самият той действително е уважил искането за достъп. Както обаче припомня Съветът в съдебното заседание, в рамките на Съвета съществуват вътрешни срокове, които са необходими за да се получи одобрение от различните инстанции при предаването на документи. Тези вътрешни срокове несъмнено трябва да са съвместими със съдебната практика, припомнена в точки 73 и 89 по-горе, за да може доказателствата, представени в подкрепа на ограничителни мерки, засягащи дадено лице или образувание, да му бъдат своевременно съобщени, така че то да може да предяви правата си пред съда на Съюза.
Следва обаче да се отбележи, че жалбоподателят е изчакал двадесет и един дни, преди да изтече срокът за подаване на настоящата жалба, за да изпрати на 26 март 2019 г. първото искане за достъп до преписката. По този начин жалбоподателят е допринесъл да бъде намален периодът от време, с който е разполагал Съветът, за да му съобщи документ WK 54/2019 INIT преди изтичането на посочения срок.
Следователно отговорността за обстоятелството, че Съветът не е бил в състояние да съобщи на жалбоподателя документ WK 54/2019 INIT преди подаването на жалбата му, не би могла да му се вмени изцяло.
Във всеки случай се налага изводът, че на 13 май 2019 г. жалбоподателят е имал достъп до документ WK 54/2019 INIT, тоест преди Съветът да подаде писмената си защита. Така той е могъл да заеме становище по доказателствата, съдържащи се в посочения документ, както в писмената реплика, така и в съдебното заседание.
Ето защо следва да се приеме, че съобщаването на 13 май 2019 г. на документ WK 54/2019 INIT е било достатъчно, за да позволи на жалбоподателя да упражни правото си на ефективна съдебна защита.
С оглед на гореизложеното второто твърдение за нарушение следва да се отхвърли, а следователно и шестото основание в неговата цялост.
[…]

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (четвърти състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Aman Dimashq JSC да заплати съдебните разноски.

Gervasoni
Madise
Martín y Pérez de Nanclares
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 24 ноември 2021 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.
(
)	Възпроизвеждат се само точките от настоящото съдебно решение, които Общият съд счита за уместно да публикува.