CELEX: 62016TJ0334
Appel
personalesag
midlertidigt ansatte
flytning af CEPOL’s hjemsted fra Bramshill (Det Forenede Kongerige) til Budapest (Ungarn)
omplacering af personalet
retsakt, der ikke kan anfægtes
afvisning af søgsmålet ved Personaleretten

Ved appel iværksat i henhold til artikel 9 i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstols har appellanterne, FN, FP og FQ, nedlagt påstand om ophævelse af dommen afsagt den 11. april 2016 af Retten for EU-Personalesager (Tredje Afdeling), FN m.fl. mod CEPOL (F-41/15 DISS II, herefter »den appellerede dom«,
EU:F:2016:70
), hvorved Personaleretten frifandt CEPOL i den sag, appellanterne havde anlagt med påstand om, for det første, at afgørelse nr. 17/2014/DIR truffet af direktøren for Det Europæiske Politiakademi (nu Agenturet for Uddannelse inden for Retshåndhævelse, CEPOL) den 23. maj 2014 om CEPOL’s flytning til Budapest (Ungarn) (herefter »den anfægtede afgørelse«) og om nødvendigt CEPOL’s afgørelser af 28. november 2014 om afslag på deres klager over den anfægtede afgørelse (herefter »afgørelserne om afslag på klagerne«) annulleres, og, for det andet, at CEPOL tilpligtes at erstatte de tab, der er angiveligt er lidt.
Sagens faktiske omstændigheder
De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for denne sag, er fremstillet i parternes indlæg for Personaleretten og i den appellerede doms præmis 7-38. De kan til brug for nærværende dom sammenfattes således.
Den 22. december 2000 vedtog Rådet for Den Europæiske Union afgørelse 2000/820/RIA om oprettelse af Det Europæiske Politiakademi (CEPOL) (
EFT 2000, L 336, s. 1
).
Ved afgørelse 2004/97/EF, Euratom truffet ved fælles aftale mellem repræsentanterne for medlemsstaterne, forsamlet på stats- og regeringschefniveau, den 13. december 2003 om fastlæggelse af hjemstedet for visse af Den Europæiske Unions kontorer og agenturer (
EUT 2004, L 29, s. 15
) blev CEPOL’s hjemsted fastsat til Bramshill (Det Forenede Kongerige).
Den 20. september 2005 vedtog Rådet afgørelse 2005/681/RIA om oprettelse af CEPOL og om ophævelse af afgørelse 2000/820 (
EUT 2005, L 256, s. 63
). Artikel 4 i afgørelse 2005/681 bestemmer, at »CEPOL har hjemsted i Bramshill, Det Forenede Kongerige«.
Mellem 2009 og 2012 ansatte CEPOL appellanterne som midlertidigt ansatte i henhold til artikel 2 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union (herefter »ansættelsesvilkårene«). I artikel 2, stk. 2, i deres respektive ansættelseskontrakter var anført, at »[t]jenestestedet [var] CEPOL’s officielle hjemsted i Bramshill, Det Forenede Kongerige«.
Den 12. december 2012 meddelte indenrigsministeren for Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland CEPOL’s direktør, at hans ministerium havde besluttet at lukke det nationale uddannelsescenter for politiet i Bramshill, som ligeledes husede CEPOL’s lokaler. Indenrigsministeren angav, at stedet ville blive solgt inden 2014, og at han var bekendt med, at Europa-Kommissionen havde til hensigt i begyndelsen af 2013 at foreslå vedtagelsen af en ny forordning vedrørende CEPOL’s funktionsmåde eller eventuelt om CEPOL’s sammenlægning med Den Europæiske Politienhed (Europol). Han præciserede, at vedtagelsen af denne nye forordning ville give medlemsstaterne lejlighed til at fastlægge et nyt hjemsted for CEPOL, hvis det fortsat skulle være et selvstændigt EU-agentur.
I tilknytning til en samling i Rådet »Retlige og Indre Anliggender« besluttede medlemsstaterne den 8. oktober 2013, at CEPOL fortsat skulle være et selvstændigt EU-agentur, og at det skulle ligge i Budapest, så snart det havde forladt Bramshill.
Den 15. maj 2014 vedtog Europa-Parlamentet og Rådet forordning (EU) nr. 543/2014 om ændring af afgørelse 2005/681 (
EUT 2014, L 163, s. 5
). I medfør af forordningens artikel 1 blev artikel 4 i afgørelse 2005/681 ændret således: »CEPOL har hjemsted i Budapest, Ungarn.«
Den 23. maj 2014 traf CEPOL’s direktør i sin egenskab af myndighed, der har kompetence til at indgå ansættelseskontrakter (herefter »ansættelsesmyndigheden«), den anfægtede afgørelse. I denne afgørelses artikel 1 med overskriften »Dato for flytningen« er anført, at »[d]et forventes, at alle ansatte […] tiltræder tjenesten i CEPOL’s nye hovedkvarter […] i Budapest den 1. oktober 2014 eller på et senere tidspunkt efter aftale mellem direktøren og den [pågældende] ansatte, [og at] [m]anglende overholdelse af denne instruks vil blive anset for en afskedigelse efter ansøgning med virkning fra den 30. september 2014«.
Den anfægtede afgørelses artikel 2 med overskriften »Personalets underretning af CEPOL« har følgende ordlyd:
»Alle ansatte opfordres til inden den 30. juni 2014 skriftligt at meddele direktøren, om de har til hensigt at følge med CEPOL til det nye [hjemsted].
Såfremt den [pågældende] ansatte inden denne frist underretter direktøren om, at han [eller] hun ikke ønsker at flytte til Budapest, kan direktøren benytte denne oplysning til at iværksatte en procedure med henblik på oprettelse af en reserveliste for denne ansattes stilling.
De ansattes opmærksomhed henledes på det varsel i tilfælde af ansøgning om afskedigelse, der er fastsat i deres kontrakt. [En] ændring af vilkårene med hensyn til varslet for ansøgning om afskedigelse kan aftales individuelt med direktøren.«
Den 30. juni 2014 meddelte appellanterne CEPOL’s direktør, at de ønskede at fortsætte deres respektive kontraktlige ansættelsesforhold på CEPOL’s nye hjemsted i Budapest, men at deres svar ikke var bindende og ikke foregreb lovligheden af proceduren.
Henholdsvis den 13. august 2014, den 18. august 2014 og den 19. august 2014 indgav appellanterne en klage over den anfægtede afgørelse i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«). FP gjorde i det væsentlige gældende, at den anfægtede afgørelse dels tilsidesatte hans ansættelseskontrakt, idet den ensidigt ændrede hans tjenestested, dels tilsidesatte hans berettigede forventninger med hensyn til løn, som var forbundet med anvendelsen af justeringskoefficienten for Det Forenede Kongerige.
FQ og FN gjorde begge gældende, at ændringen af deres tjenestested udgjorde en unormal og uforudsigelig begivenhed, som ikke kunne pålægges dem uden deres samtykke og uden passende økonomisk kompensation. FQ klagede tillige over, at justeringskoefficienten for Ungarn fremover ville blive anvendt på hans løn i stedet for den meget højere koefficient for Det Forenede Kongerige, som hun havde forventet at ville drage fordel af under hele ansættelsesforholdet. Under disse omstændigheder var FQ af den opfattelse, at hun burde modtage en passende økonomisk kompensation.
FN påberåbte sig tillige en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning med hensyn til de klare og præcise tilsagn, som var blevet givet ham, om, at han skulle arbejde i Bramshill i hele kontraktperioden. Desuden kritiserede han dels den korte frist, som han havde fået til at underrette CEPOL om, hvorvidt han havde til hensigt at følge med til CEPOL’s nye hjemsted i Budapest, dels den omstændighed, at den anfægtede afgørelse som alternativ til et nyt tjenestested kun tilbød ham en afskedigelse efter ansøgning uden økonomisk kompensation.
Den 1. oktober 2014 påbegyndte appellanterne deres arbejde på CEPOL’s nye hjemsted i Budapest.
Den 28. november 2014 afviste CEPOL’s direktør i sin egenskab af ansættelsesmyndighed appellanternes klager. Herved fremhævede CEPOL’s direktør bl.a. for det første, at afgørelsen om at flytte CEPOL’s hjemsted var blevet truffet af EU-lovgiver, som har et vidt skøn inden for området, for det andet, at der ikke er blevet givet appellanterne præcise tilsagn om at kunne drage fordel af justeringskoefficienten for Det Forenede Kongerige i hele deres ansættelsesperiode, for det tredje, at ansættelsesmyndigheden i overensstemmelse med retspraksis kunne beslutte i tjenestens interesse at forflytte de ansatte til et andet tjenestested, for det fjerde, at det ikke var i CEPOL’s tjenestes interesse at opretholde personale i Bramshill, når CEPOL’s aktiviteter og stillinger fremover befandt sig i Budapest, for det femte, i afgørelserne om afslag på de af FN og FQ indgivne klager, at CEPOL’s ansatte for længe siden var blevet informeret om ændringen af CEPOL’s hjemsted, selv om den nøjagtige tidsplan først blev annonceret i maj 2014, og at den korte svarfrist, der var fastsat i den anfægtede afgørelse, skyldtes, at det var nødvendigt hurtigt at organisere flytningen af CEPOL, da indenrigsministeren for Det Forenede Kongerige havde anmodet om, at Bramshill blev rømmet inden den 30. september 2014, og, for det sjette, hvad angår den af FQ fremsatte anmodning om økonomisk kompensation, at han var berettiget til godtgørelse af flytteudgifter, dagpenge og bosættelsespenge efter de vedtægtsmæssige betingelser.
Retsforhandlingerne i første instans og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Personalerettens Justitskontor den 9. marts 2015 og registreret under sagsnummer F-41/15, nedlagde FK, FL, FM og FO samt appellanterne bl.a. påstand om annullation af den anfægtede afgørelse og om nødvendigt af afgørelserne om afslag på klagerne samt påstand om, at CEPOL tilpligtes at betale erstatning for de tab, der angiveligt var lidt.
Ved kendelse af 16. september 2015, FK m.fl. mod CEPOL (
F-41/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:F:2015:104
), besluttede formanden for Personalerettens Tredje Afdeling, som var blevet tildelt sagen, i medfør af artikel 44, stk. 2, i Personalerettens procesreglement at adskille henholdsvis sagerne anlagt af FL, FM og FO, på den ene side, og sagerne anlagt af appellanterne, på den anden side, fra sagen anlagt af FK. Sag F-41/15 blev derfor, for så vidt som den var anlagt af appellanterne, registreret under sagsnummer F-41/15 DISS II.
Ved skrivelse af 27. oktober 2015 meddelte Personalerettens Justitskontor appellanterne, at Personaleretten i medfør af procesreglementets artikel 55, stk. 1, havde besluttet, at en yderligere skriftveksling var nødvendig. I denne forbindelse blev appellanterne i det væsentlige bedt om i deres replik at tage stilling til formaliteten med hensyn til deres annullationspåstand og erstatningspåstand.
Den 11. april 2016 afsagde Personaleretten den appellerede dom, hvorved den frifandt CEPOL og pålagde appellanterne at betale samtlige sagsomkostninger.
I den appellerede doms præmis 47-49 afviste Personaleretten for det første CEPOL’s formalitetsindsigelser om, at den anfægtede afgørelse var af bekræftende karakter, og at den alene udgjorde en gennemførelse i medfør af en bunden kompetence af EU-lovgivers afgørelse om at flytte CEPOL’s hjemsted til Budapest, som appellanterne ikke havde anlagt sag til prøvelse af, og som de ikke havde gjort gældende var ulovlig, med følgende begrundelse:
»47
Indledningsvis bemærkes, at selv om det er ubestridt, at sagsøgerne individuelt har accepteret at tiltræde tjenesten i Budapest, medfører denne accept ikke, at den anfægtede afgørelse ikke længere er bebyrdende (dom af 11.7.1996, Ortega Urretavizcaya mod Kommissionen,
T-587/93
,
EU:T:1996:100
, præmis
).
Dernæst finder Personaleretten, at i den foreliggende sag har CEPOL’s ansættelsesmyndighed ved den anfægtede afgørelse meddelt hele agenturets personale, at den i medfør af afgørelse 2005/681/RIA, som ændret ved forordning nr. 543/2014, havde truffet afgørelse om stedet og datoen for agenturets personales nye tjenestested. Det fremgår nemlig af den anfægtede afgørelse, at den i princippet fastsætter, at agenturets personale tiltræder tjenesten i Budapest den 1. oktober 2014.
Imidlertid skal en sådan meddelelse, selv om den gennemfører en almengyldig retsakt fra Rådet og Parlamentet, anses for en afgørelse, som er bebyrdende for sagsøgerne, derved at den ændrer deres tjenestested under omstændigheder, som angiveligt er ulovlige. Derfor skal den anfægtede afgørelse tillægges status som anfægtelig retsakt (jf. i denne retning dom af 24.2.1981, Carbognani og Coda Zabetta mod Kommissionen,
161/80 og 162/80
,
EU:C:1981:51
. præmis 14), og dermed skal CEPOL’s formalitetsindsigelse afvises.«
For det andet fastslog Personaleretten i den appellerede doms præmis 50 og 51, at der skulle træffes afgørelse om lovligheden både af den anfægtede afgørelse og af afgørelserne om afslag på klagerne, for så vidt som disse indeholdt nye udtalelser fra CEPOL’s ansættelsesmyndighed som svar på de påstande og argumenter, som appellanterne havde fremført i deres klager.
For det tredje afviste Personaleretten de tre anbringender, som appellanterne havde påberåbt sig til støtte for deres annullationspåstand, og hvoraf det første vedrørte en tilsidesættelse af ansættelsesvilkårenes artikel 47, det andet en tilsidesættelse af de kontraktbestemmelser, som knyttede appellanterne til CEPOL, og af deres velerhvervede rettigheder, og det tredje en tilsidesættelse af omsorgspligten samt af principperne om beskyttelse af den berettigede forventning og om god forvaltning.
Først afviste Personaleretten i den appellerede doms præmis 56 og 57 det første anbringende som uvirksomt, eftersom appellanterne i det væsentlige foreholdt CEPOL at have tilsidesat ansættelsesvilkårenes artikel 47, idet agenturet i den anfægtede afgørelses artikel 1 havde fastsat, at deres afvisning af at tiltræde tjenesten på CEPOL’s nye hjemsted ville blive anset for en afskedigelse efter ansøgning. Herved fastslog Personaleretten, at CEPOL’s ansættelsesmyndighed ikke havde anvendt denne advarsel i appellanternes tilfælde, idet disse havde accepteret at fortsætte deres respektive kontraktlige ansættelsesforhold med CEPOL og at tiltræde tjenesten i det nye hjemsted den 1. oktober 2014.
I den appellerede doms præmis 58-62 anførte Personaleretten endvidere, at det første anbringende under alle omstændigheder var ugrundet. Efter at have fremhævet, at den omstændighed, at en ansat ikke møder op på tjenestestedet, ifølge retspraksis kunne anses for afskedigelse efter ansøgning som omhandlet i ansættelsesvilkårenes artikel 47, bemærkede Personaleretten, at CEPOL’s ansættelsesmyndighed ikke havde noget råderum med hensyn til gennemførelsen af artikel 4 i afgørelse 2005/681, som ændret ved forordning nr. 543/2014, hvoraf fremgik, at EU-lovgiver stiltiende, men nødvendigvis, havde besluttet at forflytte CEPOL’s personale til Budapest.
Ifølge Personaleretten er enhver tjenestemand eller anden ansat i EU imidlertid forpligtet til dels at acceptere enhver placering, som svarer til dennes stillings ansættelsesgruppe og lønklasse, i overensstemmelse med tjenestens krav, i hele Unionen, på ethvert tjenestested for den institution eller det agentur, hvor han er ansat, dels at tage bopæl på tjenestestedet eller i en sådan afstand fra dette, at han ikke hindres i udførelsen af sit arbejde i overensstemmelse med vedtægtens artikel 20, som i medfør af ansættelsesvilkårenes artikel 11 og 81 finder tilsvarende anvendelse på midlertidigt ansatte og kontraktansatte.
Personaleretten konkluderede på den baggrund, at det ikke kunne foreholdes CEPOL’s ansættelsesmyndighed, at den havde krævet, at CEPOL’s personale tiltræder tjenesten på CEPOL’s nye hjemsted i Budapest. Henset tillige til CEPOL’s vide skønsbeføjelse i forbindelse med organiseringen og struktureringen af dens tjenestegrene fastslog Personaleretten følgelig, at CEPOL’s ansættelsesmyndighed under alle omstændigheder på grund af de i sagen særlige forhold ved udøvelsen af sin vide skønsbeføjelse kunne beslutte, at en ansats afvisning af at tiltræde tjenesten på CEPOL’s nye hjemsted i Budapest svarer til en afskedigelse efter ansøgning.
For det andet afviste Personaleretten i den appellerede doms præmis 68-74 det argument, som appellanterne havde påberåbt sig til støtte for det andet anbringende, og hvorefter CEPOL’s ansættelsesmyndighed havde tilsidesat deres respektive ansættelseskontrakter og deres velerhvervede rettigheder ved at forflytte dem uden deres samtykke.
For det tredje afviste Personaleretten i den appellerede doms præmis 81-99 det tredje anbringende, hvormed appellanterne hævdede, først at der var sket en tilsidesættelse af den berettigede forventning, som de mente at kunne have til deres tjenestesteds uforanderlighed, dernæst at princippet om god forvaltningsskik var blevet tilsidesat på grund af den korte frist, som de blev givet til at overveje, hvorvidt de ville fortsætte deres ansættelsesforhold med CEPOL i Budapest, og som følge af, at CEPOL ikke havde vedtaget en overgangsordning, og endelig at omsorgspligten var blevet tilsidesat. I forbindelse med prøvelsen af dette anbringende afviste Personaleretten ligeledes det argument, som appellanterne havde påberåbt sig til støtte for deres andet anbringende, og hvorefter CEPOL’s ansættelsesmyndighed i stedet for at ændre deres tjenestested kunne have tilbudt dem hjemmearbejdsplads fra deres hjem i Det Forenede Kongerige, hvorved de ville opretholde justeringskoefficienten for denne medlemsstat, eller tilbudt en økonomisk kompensation, eventuelt i forbindelse med en udtræden af tjenesten.
For det fjerde prøvede Personaleretten sagsøgernes erstatningspåstand. I den appellerede doms præmis 106-113 afviste Personaleretten erstatningspåstanden med følgene begrundelse:
»106
Den administrative procedure i erstatningssager er forskellig afhængigt af, om det tab, der kræves erstattet, er forvoldt ved en akt, der indeholder et klagepunkt som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, eller ved en af administrationen udvist handlemåde, som ikke har karakter af en afgørelse. I det første tilfælde skal den pågældende inden for den fastsatte frist indgive en klage til ansættelsesmyndigheden over vedkommende foranstaltning. I det andet tilfælde må den administrative procedure derimod indledes med indgivelsen af en ansøgning om erstatning i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, og skal i givet fald efterfølges af en klage over afslaget på ansøgningen (kendelse af 25.2.1992, Marcato mod Kommissionen,
T-64/91
,
EU:T:1992:22
, præmis
og
, dom af 6.11.1997, Liao mod Rådet,
T-15/96
,
EU:T:1997:169
, præmis
, og kendelse af 20.3.2014, Michel mod Kommissionen,
F-44/13
,
EU:F:2014:40
, præmis
).
Ifølge fast retspraksis tilkommer den juridiske kvalifikation af en skrivelse fra en tjenestemand som »ansøgning« som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 1, eller som »klage« som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, alene Personaleretten og er ikke undergivet parternes vilje (dom af 30.4.1998, Cordiale mod Parlamentet,
T-205/95
,
EU:T:1998:76
, præmis
, og af 15.2.2011, AH mod Kommissionen,
F-76/09
,
EU:F:2011:12
, præmis
, samt kendelse af 16.12.2015, Bärwinkel mod Rådet,
F-118/14
,
EU:F:2015:154
, præmis
).
Det er i den foreliggende sag ubestridt, at ansættelsesmyndigheden i den anfægtede afgørelse ikke har taget stilling til de vedtægtsmæssige økonomiske konsekvenser for hver enkelt sagsøger. Bl.a. er det på ingen måde nævnt i denne afgørelse, at justeringskoefficienten for Ungarn vil finde anvendelse i stedet for justeringskoefficienten for Det Forenede Kongerige.
Det fremgår således af sagsakterne, at det som anført af CEPOL først er i forbindelse med klagerne, at sagsøgerne, som allerede havde accepteret at tiltræde tjenesten i Budapest, formelt anmodede ansættelsesmyndigheden om, at deres tiltrædelse blev ledsaget af foranstaltninger, som på passende vis skulle kompensere for faldet i deres nettoindkomst, som i det foreliggende tilfælde navnlig skyldes anvendelsen af justeringskoefficienten for Ungarn. Personaleretten finder derfor, at sagsøgernes krav om en passende økonomisk kompensation i forbindelse med deres tiltrædelse i tjenesten i Budapest udgjorde en ansøgning som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 1, som ansættelsesmyndigheden afviste i forbindelse med afgørelserne om afslag på klagerne.
Da sagsøgerne ikke inden anlæggelsen af nærværende sag har indgivet en klage i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2, over ansættelsesmyndighedens afslag på at yde dem en passende økonomisk kompensation, således som dette kom til udtryk i afgørelserne om afslag på klagerne, skal sagsøgernes erstatningspåstand vedrørende deres angivelige økonomiske tab derfor afvises som følge af manglende overholdelse af kravene til den administrative procedure.
Selv hvis det antages, at erstatningspåstanden vedrørende det økonomiske tab kan anses for snævert forbundet med påstanden om annullation af den anfægtede afgørelse og af afgørelserne om afslag på klagerne, skal udfaldet af erstatningspåstanden under alle omstændigheder følge udfaldet af annullationspåstanden, og derfor skal den alligevel afvises (dom af 15.12.2015, Bonazzi mod Kommissionen,
F-88/15
,
EU:F:2015:150
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I forbindelse med, at de pågældende tjenestemænd og andre ansatte forflyttes til et andet tjenestested for den institution eller det agentur, hvor de er ansat, kompenseres – som anført i nærværende doms præmis 84 – de personlige og familiemæssige ulemper, som udførelsen af tjenesten kan medføre under disse omstændigheder, af de vedtægtsmæssige økonomiske ydelser, bl.a. udlandstillæg, bosættelsespenge, dagpenge og godtgørelse af udgifter til flytning til det nye tjenestested samt rejseudgifter til hjemstedet.
Hvad angår sagsøgernes påstand om at kunne drage fordel af justeringskoefficienten for Det Forenede Kongerige efter deres tiltrædelse af tjenesten i Budapest, må den nødvendigvis forkastes, således som det er fastslået i nærværende doms præmis 95-98.«
I den appellerede doms præmis 117 og 118 fastslog Personaleretten, at appellanternes påstand om erstatning for den ikke-økonomiske skade var snævert forbundet med annullationspåstanden, og at den derfor måtte afvises som følge af afvisningen af sidstnævnte.
Retsforhandlingerne for Retten og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 20. juni 2016 har appellanterne iværksat nærværende appel. Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor samme dag har appellanterne endvidere anmodet om anonymitet, og Retten har imødekommet denne anmodning ved afgørelse af 15. juli 2016.
CEPOL har indgivet svarskrift den 21. september 2016.
På appellanternes begrundede anmodning har Retten den 1. december 2016 tilladt en yderligere skriftveksling i overensstemmelse med artikel 201, stk. 1, i Rettens procesreglement. Parterne har indleveret disse processkrifter inden for de fastsatte frister.
Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 11. april 2017 har appellanterne fremsat en begrundet begæring om at få lejlighed til at udtale sig under den mundtlige forhandling i henhold til artikel 207, stk. 1, i Rettens procesreglement. På forslag fra den refererende dommer har Retten (Appelafdelingen) taget denne begæring til følge og følgelig indledt den mundtlige forhandling.
Ved afgørelse af 20. september 2017 har Retten i medfør af procesreglementets artikel 28, stk. 1-3, og efter forslag fra Appelafdelingen besluttet at henvise denne sag til et udvidet dommerkollegium.
Ved skrivelse af 9. november 2017 fra Rettens Justitskontor har Retten som led i foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til procesreglementets artikel 89 anmodet parterne om skriftligt at besvare to spørgsmål vedrørende formaliteten med hensyn til de i første instans fremsatte annullationspåstande. Med det første af disse spørgsmål har Retten navnlig anmodet parterne om at besvare, i hvilket omfang den anfægtede afgørelses artikel 1 var bebyrdende for appellanterne, for så vidt som det heri var bestemt, at »[d]et [forventedes], at alle ansatte […] tiltræder tjenesten i CEPOL’s nye hovedkvarter […] i Budapest den 1. oktober 2014 eller på et senere tidspunkt efter aftale mellem direktøren og den [pågældende] ansatte, [og at] [m]anglende overholdelse af denne instruks vil blive anset for en afskedigelse efter ansøgning med virkning fra den 30. september 2014«. I denne forbindelse har Retten anmodet parterne om at redegøre for, om artikel 1 i den anfægtede afgørelse skulle fortolkes således, at en ansat, som ikke har tiltrådt tjenesten den 1. oktober 2014, automatisk skulle anses for fratrådt uden en vurdering af hvert enkelt tilfælde.
Parterne har efterkommet denne anmodning inden for de fastsatte frister.
I forbindelse med foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse i præmis 38 ovenfor har Retten ligeledes anmodet parterne om under den mundtlige forhandling at besvare tre spørgsmål vedrørende sagens genstand og et spørgsmål vedrørende Personalerettens prøvelse af formaliteten vedrørende deres påstand om erstatning af det økonomiske tab, som der angiveligt er lidt. Med sidstnævnte spørgsmål har Retten navnlig spurgt parterne, om Personaleretten havde taget stilling til, hvorvidt der bestod en direkte forbindelse mellem denne påstand og påstanden om annullation af den anfægtede afgørelse og af afgørelserne om afslag på klagerne, og i givet fald hvorvidt Personaleretten i tilstrækkelig grad havde begrundet sine konklusioner i denne henseende.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret de skriftlige og mundtlige spørgsmål fra Retten i retsmødet den 16. januar 2018.
Appellanterne har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Følgelig:
–
Den anfægtede afgørelse og om fornødent afgørelsen om afslag på klagen annulleres.
–
CEPOL tilpligtes at erstatte den lidte økonomiske og ikke-økonomiske skade.
–
CEPOL tilpligtes at betale sagsomkostningerne ved begge instanser.
CEPOL har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
Den appellerede dom stadfæstes.
–
Appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne ved begge instanser.
Om appellen
Til støtte for appellen har appellanterne gjort tre anbringender gældende. Med de to første anbringender, hvoraf det første vedrører en retlig fejl ved anvendelsen af ansættelsesvilkårenes artikel 47, og det andet retlige fejl ved fortolkningen af appellanternes velerhvervede rettigheder og de kontraktbestemmelser, som knytter dem til CEPOL, og ved anvendelsen af princippet om god forvaltningsskik og omsorgspligt, samt en tilsidesættelse af princippet om ligebehandling og af begrundelsespligten og en forkert gengivelse af de faktiske omstændigheder, har appellanterne kritiseret afvisningen af deres annullationspåstand. Med det tredje appelanbringende vedrørende bl.a. en tilsidesættelse af vedtægtens artikel 90 har appellanterne kritiseret, at deres påstand om erstatning for det økonomiske tab, som angiveligt var blevet lidt, blev afvist.
Derimod har appellanterne ikke udtrykkeligt bestridt Personalerettens afvisning af deres påstand om erstatning for den ikke-økonomiske skade, som angiveligt var blevet lidt. I appellen har appellanterne blot angivet, at denne skade er direkte knyttet til deres annullationspåstand. Som det imidlertid fremgår af præmis 32 ovenfor, fastslog Personaleretten i den appellerede doms præmis 117 og 118, at appellanternes påstand om erstatning for den ikke-økonomiske skade, som angiveligt var blevet lidt, var snævert forbundet med annullationspåstanden, og at den derfor måtte afvises som følge af afvisningen af sidstnævnte.
Under disse omstændigheder skal den appellerede doms afvisning af appellanternes annullationspåstand først prøves og derefter dommens afvisning af påstanden om erstatning for det økonomiske tab, som angiveligt er blevet lidt.
Om afvisningen af annullationspåstanden i første instans
Indledningsvis bemærkes, at Personaleretten i den appellerede doms præmis 53-99 har afvist appellanternes annullationspåstand som ugrundet. Forinden havde Personaleretten i den appellerede doms præmis 47-49 fastslået, at den anfægtede afgørelse var bebyrdende for appellanterne. I dommens præmis 51 har Personaleretten fastslået, at afgørelserne om afslag på klagerne, i forhold til den anfægtede afgørelse, indeholdt nye udtalelser fra CEPOL’s ansættelsesmyndighed som svar på de krav og argumenter, som appellanterne havde fremført i deres respektive klager, og at der følgelig skulle træffes afgørelse om lovligheden af såvel den anfægtede afgørelse som afgørelserne om afslag på klagerne.
CEPOL har ikke iværksat kontraappel i henhold til procesreglementets artikel 202, stk. 1, med påstand om annullation af Personalerettens afgørelse vedrørende formaliteten med hensyn til appellanternes annullationspåstand.
Det skal imidlertid bemærkes, at når der for Retten er iværksat en appel i henhold til artikel 9 i bilag I til statutten for Den Europæiske Unions Domstol, kan Retten i medfør af procesreglementets artikel 129 til enhver tid af egen drift efterprøve, om en sag skal afvises, fordi ufravigelige procesforudsætninger ikke er opfyldt. Da betingelserne for at antage en sag til realitetsbehandling i henhold til vedtægtens artikel 90 og 91 er en ufravigelig procesforudsætning, tilkommer det i givet fald Retten at prøve dem ex officio, forudsat at den har opfordret parterne til at fremsætte deres bemærkninger. Eksistensen af en akt, der indeholder et klagepunkt som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 1, er en forudsætning for, at en sag anlagt af tjenestemænd eller ansatte i EU mod den EU-institution eller det EU-agentur, i hvilken de er ansat, kan antages til realitetsbehandling (jf. i denne retning dom af 12.7.2011, Kommissionen mod Q,
T-80/09 P
,
EU:T:2011:347
: præmis 129-131 og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag finder Retten, at det ex officio skal undersøges, om Personaleretten med rette i den appellerede doms præmis 47-49 kunne antage, at den anfægtede afgørelse var bebyrdende for appellanterne. I denne henseende skal det fremhæves, at kun de foranstaltninger, der hidrører fra den kompetente myndighed, og som indeholder en endelig stillingtagen fra administrationens side, som har retligt bindende virkninger, som kan berøre sagsøgerens interesser direkte og umiddelbart gennem en væsentlig ændring af hans retsstilling, udgør akter, der indeholder et klagepunkt (kendelse af 13.12.2011, Marcuccio mod Kommissionen,
T-311/09 P
,
EU:T:2011:734
, præmis
).
Som svar på Rettens foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse, nævnt i præmis 38 ovenfor, har CEPOL anført, at den anfægtede afgørelse ikke var bebyrdende for appellanterne derved, at det i artikel 1 var fastsat, at det forventedes af dem, at de tiltræder tjenesten på CEPOL’s nye hjemsted i Budapest den 1. oktober 2014 eller på et tidspunkt aftalt med CEPOL’s direktør. Ifølge CEPOL er artikel 1 i den anfægtede afgørelse i denne henseende rent bekræftende i forhold til EU-lovgivers afgørelse om at flytte CEPOL’s hjemsted fra Bramshill til Budapest. Da bestemmelsen vedrører datoen for CEPOL’s personales tiltrædelse i tjenesten i Budapest, begrænser den sig til at påminde dem om deres forpligtelser i henhold til vedtægtens artikel 20, som bestemmer, at tjenestemanden skal tage bopæl på tjenestestedet eller i en sådan afstand fra dette, at han ikke hindres i udførelsen af sit arbejde.
CEPOL har ligeledes gjort gældende, at den anfægtede afgørelses artikel 1, hvorefter »manglende overholdelse af denne instruks [om, at det forventes, at alle ansatte tiltræder tjenesten i CEPOL’s nye hovedkvarter i Budapest den 1. oktober 2014 eller på et senere tidspunkt efter aftale mellem direktøren,] vil[le] blive anset for en afskedigelse efter ansøgning med virkning fra den 30. september 2014«, ikke har karakter af afgørelse.
På den ene side underretter denne angivelse blot hele CEPOL’s personale om de kontraktlige konsekvenser, som en ansats afvisning af at tiltræde tjenesten i Budapest vil have. En sådan afvisning vil pr. definition ikke være en handling foretaget af CEPOL’s direktør, men kan sammenlignes med en undladelse fra den pågældende ansattes side, og afskedigelsen efter ansøgning vil være den juridiske konsekvens. Henvisningen til »instruksen« fra CEPOLs direktør ændrer ikke ved denne konklusion, da dette udtryk alene i et ikke-teknisk sprog henviser til artikel 1, første punktum, i den anfægtede afgørelse.
På den anden side ville en ansat ved CEPOL, som ikke havde fulgt denne »instruks«, ikke automatisk være blevet anset for afskediget efter ansøgning, uden at der blev foretaget en individuel prøvelse af hans særlige situation. Den i artikel 1 i den anfægtede afgørelse angivne dato for tiltrædelsen har ingen absolut karakter, da CEPOL’s personale havde mulighed for at aftale en senere dato for tiltrædelse med CEPOL’s direktør. Det fremgår ikke alene af ordlyden af artikel 1 i den anfægtede afgørelse, men er også en følge af den nye situation, som gælder for samtlige ansatte ved CEPOL, og som nødvendigvis ville munde ud i et stort antal individuelle sager. En ansat ved CEPOL havde således fået tilladelse til at telearbejde fra sit hjem i Det Forenede Kongerige fra oktober 2014 indtil kontraktens ophør den 31. december samme år.
Appellanterne har gjort gældende, at den anfægtede afgørelse er bebyrdende, idet der heri er truffet afgørelse om deres forflyttelse fra Bramshill til Budapest. Appellanterne har navnlig gjort gældende, at denne afgørelse medfører økonomiske konsekvenser for dem i form af en stor lønnedgang, som de har skullet acceptere som følge af forskellen mellem justeringskoefficienterne for henholdsvis Det Forenede Kongerige og Ungarn. Appellanternes privatliv påvirkes ligeledes. FN skal fortsat forsørge sin hustru og sine stedbørn, som er blevet i Det Forenede Kongerige, og FQ har været nødsaget til at tage to måneders orlov uden løn og en måneds ferie for så hurtigt som muligt at sælge et hus, som hun ejede i Frankrig, da hun ikke længere var i stand til at betale for vedligeholdelsen og de månedlige afdrag. Til støtte for deres argumentation har appellanterne henvist til dom af 11. juli 1996, Aubineau mod Kommissionen (
T-102/95
,
EU:T:1996:104
), som vedrørte forflyttelsen af en midlertidigt ansat, men som ikke gav anledning til spørgsmål vedrørende formaliteten.
Hvad angår deres søgsmålsinteresse har appellanterne i øvrigt fremført, at den anfægtede afgørelse var den eneste, som de kunne anfægte for at påklage deres forflyttelse til Budapest.
Appellanterne har ligeledes gjort gældende, at en ansat ved CEPOL automatisk blev anset for afskediget efter ansøgning, hvis ikke vedkommende tiltrådte tjenesten den 1. oktober 2014, medmindre en anden dato var blevet aftalt med CEPOL’s direktør. I denne forbindelse har appellanterne for det første fremhævet, at der ikke blev foretaget en undersøgelse fra sag til sag. I øvrigt blev der heller ikke truffet individuelle afgørelser i forhold til de af CEPOL’s ansatte, som ikke rettidigt påbegyndte deres arbejde i Budapest. Dels har appellanterne gjort gældende, at Personaleretten har begået en åbenbar fejl, idet den i den appellerede doms præmis 57 fastslog, at en af CEPOL’s ansattes afvisning af at tiltræde tjenesten i Budapest den 1. oktober 2014»i den foreliggende sag kunne betragtes som ensbetydende med en afskedigelse efter ansøgning«. Herved har Personaleretten ladet forstå, at en sådan afvisning ikke skal betragtes som ensbetydende med en afskedigelse efter ansøgning. Ifølge appellanterne fremgår det imidlertid af ordlyden af artikel 1 i den anfægtede afgørelse, at en sådan afvisning »vil blive anset for en afskedigelse efter ansøgning«.
I denne henseende bemærkes, at den anfægtede afgørelse og afgørelserne om afslag på klagerne i det væsentlige indeholder to led. Det første led vedrører flytningen af CEPOL’s hjemsted fra Bramshill til Budapest og de økonomiske konsekvenser, som denne flytning ville indebære for hele CEPOL’s personale. Det andet led vedrører situationen for de ansatte, som ikke ønskede at tiltræde tjenesten i CEPOL’s nye hjemsted i Budapest på det angivne tidspunkt.
Første led
I præmis 48 i den appellerede dom har Personaleretten fastslået, at CEPOL’s ansættelsesmyndighed ved den anfægtede afgørelse har besluttet såvel stedet som tidspunktet for CEPOL’s personales nye tjenestested. I præmis 49 i den appellerede dom har Personaleretten støttet sig på dom af 24. februar 1981, Carbognani og Coda Zabetta mod Kommissionen (
161/80 og 162/80
,
EU:C:1981:51
), for at konkludere, at den anfægtede afgørelse, selv om den gennemfører en almengyldig retsakt fra Rådet og Parlamentet, skulle anses for en afgørelse, som er bebyrdende for appellanterne derved, at den ændrer deres tjenestested under omstændigheder, som angiveligt er ulovlige.
Det skal imidlertid bemærkes, at den anfægtede afgørelse på ingen måde har ændret appellanternes tjenestested. I denne henseende bemærkes, at forflyttelsen af CEPOL’s hjemsted følger af en overenskomst mellem medlemsstaterne og, således som det fremgår af tredje betragtning til den anfægtede afgørelse, af en retsakt fra EU-lovgiver. Dels har medlemsstaterne den 8. oktober 2013 således i fællesskab besluttet, at så snart CEPOL forlader Bramshill, vil agenturet blive huset i Budapest. Dels har EU-lovgiver ved artikel 1 i forordning nr. 543/2014 ændret artikel 4 i afgørelse 2005/681, således at CEPOL’s hjemsted ikke længere er fastsat til Bramshill, men til Budapest. Ved således at ændre CEPOL’s hjemsted har medlemsstaterne og, som anført af Personaleretten i præmis 59 i den appellerede dom, lovgiver nødvendigvis besluttet, at CEPOL’s personale skulle forflyttes fra Bramshill til Budapest. I det omfang, hvor vedtægtens artikel 20 dels pålægger personalet at tage bopæl på tjenestestedet eller i nærheden af dette, og hvor CEPOL’s hjemsted dels udgør det eneste tjenestested, er agenturets personale i princippet ansat ved hjemstedet.
Følgelig har CEPOL’s ansættelsesmyndighed i den anfægtede afgørelses artikel 1 blot gentaget princippet om forflyttelse af personalet, således som det blev besluttet ved fælles aftale mellem medlemsstaterne den 8. oktober 2013 og ved artikel 4 i afgørelse 2005/681, som ændret ved forordning nr. 543/2014. Herved har CEPOL’s ansættelsesmyndighed ikke i væsentlig grad ændret appellanternes retsstilling, som i denne henseende fulgte af den fælles aftale mellem medlemsstaterne af 8. oktober 2013 og af artikel 4 i afgørelse 2005/681, som ændret ved forordning nr. 543/2014. Den anfægtede afgørelses artikel 1 var derfor ikke i denne henseende bebyrdende for appellanterne.
Hverken dom af 24. februar 1981, Carbognani og Coda Zabetta mod Kommissionen (
161/80 og 162/80
,
EU:C:1981:51
), som Personaleretten har henvist til i præmis 49 i den appellerede dom, eller dom af 11. juli 1996, Aubineau mod Kommissionen (
T-102/95
,
EU:T:1996:104
), som appellanterne har påberåbt sig, kan ændre ved denne konklusion. Begge domme vedrører hver især en situation, som er forskellig fra den i nærværende sag foreliggende. I ingen af disse sager var der, som i den foreliggende sag, tale om, at medlemsstaterne eller lovgiver havde besluttet en forflyttelse, og at den pågældende institution blot havde gennemført den materielt i generelle vendinger ved den anfægtede retsakt. Genstanden for begge sager var derimod individuelle retsakter, hvis vedtagelse kræver administrationens udøvelse af sit skøn. I den sag, der gav anledning til dom af 24. februar 1981, Carbognani og Coda Zabetta mod Kommissionen (
161/80 og 162/80
,
EU:C:1981:51
), var der tale om individuelle retsakter, som objektivt set kunne anses for at indebære en forflyttelse af to tjenestemænd fra en stilling i Rom (Italien) til hjemstedet for Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i Bruxelles (Belgien) i medfør af en almengyldig afgørelse om indførelse af en rotationsordning, som gav administrationen et skøn og mulighed for bl.a. at tage hensyn til tjenestens særlige problemer eller vedkommendes personlige problemer (dom af 24.2.1981, Carbognani og Coda Zabetta mod Kommissionen,
161/80 og 162/80
,
EU:C:1981:51
, præmis
-
og
-
).
I den sag, der gav anledning til dom af 11. juli 1996, Aubineau mod Kommissionen (
T-102/95
,
EU:T:1996:104
), blev der klaget over en individuel afgørelse, hvorved en midlertidigt ansat var blevet forflyttet fra Bruxelles til Ispra (Italien) uden vedkommendes samtykke, ikke som følge af en retsakt fra lovgiver, men med den begrundelse, at der ikke fandtes nogen stilling, som svarede til hans kvalifikationer i det generaldirektorat ved Kommissionen, hvor han var blevet ansat (dom af 11.7.1996, Aubineau mod Kommissionen,
T-102/95
,
EU:T:1996:104
, præmis
-
).
Hvad angår appellanternes vedtægtsmæssige økonomiske rettigheder skal der desuden henvises til ordlyden af vedtægtens artikel 64, første afsnit, som finder tilsvarende anvendelse på midlertidigt ansatte og kontraktansatte i medfør af ansættelsesvilkårenes artikel 20, stk. 1, og artikel 92: »En tjenestemands vederlag udtrykt i euro justeres efter fradrag af de beløb, der tilbageholdes i henhold til [vedtægten] eller gennemførelsesforordninger til denne, med en koefficient, der er over, under eller lig med 100%, afhængig af levevilkårene på de forskellige tjenestesteder.« Heraf følger, at fastsættelsen af den justeringskoefficient, som finder anvendelse på personalet i et agentur som CEPOL, ikke er overladt til ansættelsesmyndigheden, men er konsekvensen af levevilkårene på tjenestestedet. Som det fremgår af præmis 60 og 61 ovenfor, følger ændringen af appellanternes tjenestested af den fælles aftale mellem medlemsstaterne af 8. oktober 2013 og af artikel 1 i forordning nr. 543/2014. Det må derfor konkluderes, at anvendelsen af justeringskoefficienten for Ungarn på appellanterne i stedet for justeringskoefficienten for Det Forenede Kongerige alene er en automatisk konsekvens af den fælles aftale mellem medlemsstaterne af 8. oktober 2013 og af artikel 1 i forordning nr. 543/2014 på den ene side og af vedtægtens artikel 64, første afsnit, på den anden side, som den anfægtede afgørelse og afgørelserne om afslag på klagerne i denne henseende hverken har udvidet eller indskrænket.
Det følger heraf, at det første led af den anfægtede afgørelse og afgørelserne om afslag på klagerne ikke er bebyrdende for appellanterne, da de ikke har ændret deres retlige situation.
Det andet led
Det bemærkes, at ifølge artikel 1 i den anfægtede afgørelse forventedes det, at alle ansatte tiltrådte tjenesten i CEPOL’s nye hovedkvarter i Budapest den 1. oktober 2014 eller på et senere tidspunkt efter aftale mellem direktøren og den pågældende ansatte, og at manglende overholdelse af denne instruks ville blive anset for en afskedigelse efter ansøgning med virkning fra den 30. september 2014. Denne angivelse gav CEPOL’s ansatte to muligheder. De kunne enten tiltræde tjenesten i CEPOL’s nye hjemsted i Budapest på det angivne tidspunkt eller ikke tiltræde tjenesten dér på det angive tidspunkt. I det foreliggende tilfælde har appellanterne valgt den første mulighed. Som fastslået af Personaleretten i præmis 57 i den appellerede dom, har CEPOL’s ansættelsesmyndighed derfor ikke anvendt artikel 1 i den anfægtede afgørelse over for appellanterne.
For at ændre appellanternes retlige situation som omhandlet i den i præmis 50 ovenfor nævnte retspraksis, skulle denne angivelse ikke blot være udtryk for CEPOL’s ansættelsesmyndigheds hensigt om at følge almindelige retningslinjer, på grundlag af hvilke agenturet ville vedtage individuelle afgørelser i fremtiden, men allerede endeligt fastsætte de almindelige gennemførelsesbestemmelser, som CEPOL’s ansættelsesmyndighed i princippet ikke kunne fravige ved bedømmelsen af de individuelle situationer for de af CEPOL’s ansattes, som ikke ville indfinde sig på CEPOL’s nye hjemsted på en bestemt dato (jf. i denne retning dom af 20.11.2008, Italien mod Kommissionen,
T-185/05
,
EU:T:2008:519
, præmis
og
, og af 13.12.2016, IPSO mod ECB,
T-713/14
,
EU:T:2016:727
, præmis
-
).
I den foreliggende sag konstateres, at den anfægtede afgørelse ikke endeligt fastsætter sådanne regler. Som CEPOL med rette har fremhævet, ville den omstændighed, at en ansat ved CEPOL ikke tiltrådte tjenesten på hjemstedet i Budapest den 1. oktober 2014, ikke automatisk have medført vedkommendes afskedigelse efter ansøgning pr. 30. september, uden at der blev foretaget en individuel prøvelse af dennes særlige situation. Da der kan være forskellige årsager til fravær fra tjenestestedet, kunne den omstændighed alene, at en ansat ved CEPOL ikke mødte op på agenturets hjemsted i Budapest til det angivne tidspunkt, ikke fortolkes som en ansøgning om afskedigelse.
I denne henseende skal det for det første fremhæves, at den anfægtede afgørelse tillægger CEPOL’s direktør og de ansatte en forhandlingsmargen. Som allerede bemærket i præmis 29 i den appellerede dom, er der i denne afgørelses artikel 2, stk. 3, dels fastsat mulighed for, at varslet for ansøgning om afskedigelse forhandles individuelt mellem CEPOL’s direktør og de ansatte, som ikke ønsker at følge med til CEPOL’s nye hjemsted i Budapest.
Dels kunne CEPOL’s ansatte, som ønskede at følge med til det nye hjemsted i Budapest, ifølge den anfægtede afgørelses artikel 1 aftale en dato for tiltrædelse, der lå efter den 1. oktober 2014, med CEPOL’s direktør.
For det andet fremgår det af sagens akter i første instans, at CEPOL’s ansatte, som ikke tiltrådte tjenesten på CEPOL’s nye hjemsted i Budapest til det angivne tidspunkt, har modtaget en individuel afgørelse, hvorved CEPOL’s ansættelsesmyndighed har »besluttet at antage [deres] ansøgning om afskedigelse«, efter at have undersøgt, om der foreligger nogen lægelig grund til deres misligholdelse af kontrakten.
Det fremgår af det ovenstående, at CEPOL’s ansættelsesmyndighed med vedtagelsen af den anfægtede afgørelse har defineret almindelige retningslinjer, på grundlag af hvilke agenturet senere ville vedtage individuelle afgørelser, hvori det i givet fald fastslås, at CEPOL’s ansatte, som ikke har tiltrådt tjenesten i CEPOL’s nye hjemsted i Budapest på det angivne tidspunkt, var afskediget efter ansøgning, under hensyn til hver enkelt ansats særlige situation.
Det må derfor fastslås, at andet led af den anfægtede afgørelse heller ikke var bebyrdende for appellanterne.
Efter at have hørt parterne må det følgelig ex officio fastslås, at Personaleretten har begået en retlig fejl ved ikke at afvise annullationspåstanden, der blev fremsat i første instans, fra realitetsbehandling.
Heraf følger, at den appellerede dom skal ophæves, for så vidt som den ikke afviste denne annullationspåstand fra realitetsbehandling, uden at det er nødvendigt at undersøge appellens to første anbringender, hvorved appellanterne kritiserer frifindelsen af CEPOL i første instans.
Om afvisningen af erstatningspåstanden fremsat i første instans
Med det tredje appelanbringende har appellanterne anført, at Personaleretten begik en retlig fejl ved bedømmelsen af deres påstand om erstatning af deres økonomiske tab. Appellanterne har til støtte for deres påstande påberåbt sig to klagepunkter.
Med det første klagepunkt har appellanterne i det væsentlige gjort gældende, at Personaleretten i præmis 106-110 i den appellerede dom med urette afviste deres påstand om erstatning for det lidte økonomiske tab som følge af manglende overholdelse af kravene til den administrative procedure i vedtægtens artikel 90, stk. 2. Til støtte for dette klagepunkt har appellanterne påberåbt sig flere afgørelser fra Unionens retsinstanser, hvoraf det skulle fremgå, at en erstatningspåstand, som er direkte forbundet med annullationspåstanden, kan påkendes som et accessorium til sidstnævnte påstand, uden at der nødvendigvis forud er blevet fremsat et krav om erstatning og i givet fald indgivet en klage over afvisningen af dette krav. Som svar på Rettens skriftlige spørgsmål, beskrevet i præmis 40 ovenfor, har appellanterne imidlertid dels gjort gældende, at Personaleretten ikke reelt havde prøvet, om der forelå en direkte forbindelse mellem deres annullationspåstand og deres erstatningspåstand. Dels har appellanterne fremført, at deres erstatningspåstand fremsat i første instans netop havde til formål at opnå erstatning for et tab, som var direkte forbundet med den anfægtede afgørelse. Under disse omstændigheder skulle der ifølge appellanterne på ingen måde have været indgivet en klage forud for den nævnte påstand.
Med det andet klagepunkt har appellanterne i det væsentlige gjort gældende, at da afvisningen af annullationspåstanden fremsat i første instans er behæftet med en fejl, bør dommen ligeledes ophæves, for så vidt som Personaleretten i den appellerede doms præmis 111 har fastslået, at selv om påstanden om erstatning for deres økonomiske tab antoges at være snævert forbundet med nævnte annullationspåstand, skulle den afvises som følge af afvisningen af sidstnævnte påstand.
CEPOL har bestridt appellanternes argumentation.
I den appellerede dom har Personaleretten afvist appellanternes påstand om erstatning for det økonomiske tab af to grunde.
Dels har Personaleretten i præmis 110 i den appellerede dom afvist appellanternes påstand om erstatning for det økonomiske tab med den begrundelse, at kravene til den administrative procedure ikke var blevet overholdt. For at nå til denne konklusion har Personaleretten i præmis 108 i den appellerede dom fastslået, at CEPOL’s ansættelsesmyndighed ikke i den anfægtede afgørelse havde taget stilling til de vedtægtsmæssige økonomiske konsekvenser for hver enkelt af appellanterne. I præmis 109 i den appellerede dom har Personaleretten fastslået, at det først var i forbindelse med klagerne, at sagsøgerne formelt havde anmodet CEPOL’s ansættelsesmyndighed om, at deres tiltrædelse blev ledsaget af foranstaltninger, som på passende vis skulle kompensere for faldet i deres nettoindkomst, som i det foreliggende tilfælde navnlig skyldes anvendelsen af justeringskoefficienten for Ungarn. Heraf har Personaleretten konkluderet, at dette krav udgjorde en ansøgning som omhandlet i vedtægtens artikel 90, stk. 1, hvis afvisning i forbindelse med afgørelserne om afslag på klagerne skulle have været gjort til genstand for en klage. Ifølge Personaleretten havde appellanterne imidlertid ikke indgivet en klage over denne afvisning, inden de anlagde sag i første instans.
Dels har Personaleretten i den appellerede doms præmis 111 fastslået, at selv om påstanden om erstatning for deres økonomiske tab antoges at være snævert forbundet med annullationspåstanden, skulle den under alle omstændigheder afvises som følge af afvisningen af sidstnævnte påstand.
Herved har Personaleretten ikke begået en retlig fejl.
Som det fremgår af præmis 51-74 ovenfor, var Personaleretten forpligtet til at afvise annullationspåstanden fremsat i første instans, idet den var rettet mod en retsakt, som ikke var bebyrdende. Personaleretten kunne derfor i den appellerede doms præmis 111 fastslå, at selv om påstanden om erstatning for deres økonomiske tab antoges at være snævert forbundet med deres annullationspåstand, skulle den afvises som følge af afvisningen af sidstnævnte påstand. Selv om det antages, at appellanterne med deres første klagepunkt har ret i, at Personaleretten har begået en fejl ved ikke at fastslå, at der foreligger en direkte forbindelse mellem denne påstand og påstanden om erstatning for deres økonomiske tab, kan det derfor ikke bebrejdes Personaleretten, at den afviste erstatningspåstanden.
Følgelig skal det tredje anbringende forkastes.
Om søgsmålet i første instans
Det fremgår af artikel 4 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) 2016/1192 af 6. juli 2016 om overførsel til Retten af kompetencen til som første instans at afgøre tvister mellem Den Europæiske Union og dens ansatte (
EUT 2016, L 200, s. 137
), at såfremt Retten annullerer en afgørelse fra Personaleretten og samtidig finder, at sagen er moden til påkendelse, træffer den afdeling, der tager stilling til appellen, selv afgørelse vedrørende tvisten. Dette er tilfældet i denne sag.
Indledningsvis bemærkes, at den appellerede dom alene ophæves, for så vidt som Personaleretten ikke har afvist den i første instans fremsatte annullationspåstand. Som fastslået i præmis 76-85 ovenfor, er den appellerede dom derimod fortsat begrundet, for så vidt som den har afvist appellanternes påstand om erstatning for det økonomiske tab, som angiveligt er blevet lidt. Personalerettens afvisning af appellanternes påstand om erstatning for den hævdede ikke-økonomiske skade er ikke blevet bestridt i forbindelse med nærværende appelsag (jf. præmis 45 ovenfor).
Det tilkommer således kun Retten at træffe endelig afgørelse om den i første instans fremsatte annullationspåstand. Af de grunde, der er anført i præmis 49-75 ovenfor, må det fastslås, at denne påstand bør afvises.
Sagsomkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 211, stk. 2, træffer Retten, såfremt appellen er ugrundet, eller såfremt appellen tages til følge, og Retten selv afgør sagen, afgørelse om sagsomkostningerne. I henhold til procesreglementets artikel 134, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 211, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom.
Ifølge procesreglementets artikel 211, stk. 4, kan Retten imidlertid som en undtagelse fra artikel 134, stk. 1, i appelsager, der iværksættes af tjenestemænd eller øvrige ansatte ved en institution, fordele sagsomkostningerne mellem parterne, såfremt det findes rimeligt.
I det foreliggende tilfælde har appellanterne tabt både appelsagen og sagen i første instans, og CEPOL har nedlagt påstand om, at de tilpligtes at betaler sagsomkostningerne. Under hensyn til samtlige omstændigheder i sagen finder Retten det imidlertid rimeligt, at hver part bærer sine egne omkostninger i begge sager.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Appelafdelingen):

1)
Dommen afsagt den 11. april 2016 af Retten for EU-Personalesager (Tredje Afdeling), FN m.fl. mod CEPOL (F-41/15 DISS II), ophæves, for så vidt som Personaleretten ikke afviste den af FN, FP og FQ fremsatte annullationspåstand.

2)
Den af FN, FP og FQ for Personaleretten fremsatte annullationspåstand i sag F-41/15 DISS II afvises.

3)
I øvrigt forkastes appellen.

4)
FN, FP og FQ, på den ene side, og Den Europæiske Unions Agentur for Uddannelse inden for Retshåndhævelse (CEPOL), på den anden side, bærer hver deres egne omkostninger i appelsagen og i sagen i første instans.

Jaeger
Van der Woude
Frimodt Nielsen
Kanninen
Gratsias
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 25. oktober 2018.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.