CELEX: 62015CJ0134
Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio
30 päivänä kesäkuuta 2016

Ennakkoratkaisupyyntö koskee neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä
siipikarjanlihan kaupan pitämisen vaatimusten osalta 16.6.2008 annetun komission asetuksen (EY) N:o 543/2008 (EUVL 2008, L 157,
s. 46) 5 artiklan 4 kohdan b alakohdan pätevyyttä.
Tämä kysymys on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Lidl GmbH & Co. KG, joka on vähittäiskauppayritys, ja Freistaat
Sachsen (Saksin osavaltio, Saksa) ja joka koskee edellä mainitussa säännöksessä säädettyä velvollisuutta esittää valmiiksi
pakatun tuoreen siipikarjanlihan vähittäismyynnissä kokonaishinta ja painoyksikköhinta valmispakkauksessa tai siihen kiinnitetyssä
merkinnässä (jäljempänä merkintävelvollisuus).

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
SEUT 39 artiklassa määritellään yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteet. SEUT 41 artiklan johdanto-osan b alakohdan mukaan
kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi on muun muassa määrätty yhteisistä toimista joidenkin tuotteiden kulutuksen edistämiseksi.
Siipikarjanliha-alan yhteisestä markkinajärjestelystä 29.10.1975 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2777/75 (EYVL 1975,
L 282, s. 77) 2 artiklassa säädettiin, että yhteisö voi toteuttaa toimenpiteitä, joilla pyritään muun muassa edistämään tiettyjen
tuotteiden kaupan pitämistä tai parantamaan niiden laatua. Kaupan pitämisen vaatimukset voivat koskea muun muassa pakkaamista,
esillepanoa ja merkintää.
Tietyistä siipikarjan kaupan pitämisen vaatimuksista 26.6.1990 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 1906/90 (EYVL 1990,
L 173, s. 1) otettiin käyttöön erityisiä merkintöjä koskevia sääntöjä, joihin kuului velvollisuus esittää valmispakkauksessa
tai siihen kiinnitetyssä merkinnässä kokonaishinta ja painoyksikköhinta ja joita sovellettiin valmiiksi pakatun tuoreen siipikarjanlihan
vähittäismyynnissä.
Kyseisen asetuksen johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todettiin seuraavaa:
”tällaiset vaatimukset voivat osaltaan parantaa siipikarjanlihan laatua ja siten helpottaa kyseisen lihan myyntiä; tämän vuoksi
on tuottajien, alan toimijoiden ja kuluttajien edun mukaista soveltaa kaupan pitämisen vaatimuksia ihmisravinnoksi soveltuvaan
siipikarjanlihaan.”
Kyseisen asetuksen 5 artiklan 3 kohdan b alakohdassa säädettiin seuraavaa:
”Valmiiksi pakatun siipikarjanlihan pakkauksessa tai siihen kiinnitetyssä merkinnässä on esitettävä lisäksi seuraavat tiedot:
– –
b)      tuoreen siipikarjanlihan kokonaishinta ja painoyksikköhinta vähittäismyynnissä.”
Asetus N:o 2777/75 kumottiin maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä
22.10.2007 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1234/2007 (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus) (EUVL 2007, L 299,
s. 1). Viimeksi mainitussa yhdistetään yhtenäisiin puitteisiin 21 yhteistä markkinajärjestelyä, jotka kattavat eri tuotteita
tai tuoteryhmiä. Kuten asetuksen johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee, siinä tehty ”yksinkertaistaminen
ei saisi vaarantaa vuosien mittaan [yhteisen maatalouspolitiikan] yhteydessä tehtyjä poliittisia päätöksiä”. Asetuksen johdanto-osan
kymmenennessä perustelukappaleessa korotetaan markkinoiden vakauttamisen tavoitetta ja tavoitetta taata maatalousväestölle
kohtuullinen elintaso eri interventiovälinein huomioiden samalla kunkin alan erilaiset tarpeet ja eri alojen riippuvuus toisistaan.
Siipikarjanlihan osalta on todettava, että asetuksen N:o 1234/2007 121 artiklan johdanto-osan e kohdan iv alakohdassa annetaan
Euroopan komissiolle toimivalta antaa ”säännöt, jotka koskevat lopulliselle kuluttajalle tarkoitettua siipikarjanlihaa seuraavissa
kaupallisissa asiakirjoissa, merkinnöissä, esillepanossa ja mainonnassa esitettäviä lisämerkintöjä sekä [myytäväksi tarkoitettujen
elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.3.2000 annetun
Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2000/13/EY [(EYVL 2000, L 109, s. 29)] 3 artiklan 1 kohdan 1 kohdassa tarkoitettu
myyntinimike”.
Asetuksen N:o 543/2008 johdanto-osan ensimmäisessä, toisessa ja kolmannessa perustelukappaleessa todetaan, että koska ”eräitä
asetuksen N:o 1906/90 säännöksiä ja velvoitteita ei ole sisällytetty asetukseen N:o 1234/2007”, asetuksessa N:o 543/2008 on
annettu asianmukaisia säännöksiä, ”jotta varmistetaan yhteisen markkinajärjestelyn ja erityisesti kaupan pitämistä koskevien
vaatimusten moitteettoman toiminnan jatkuminen”.
Asetuksen N:o 543/2008 johdanto-osan kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Kuluttajalle on annettava riittävästi yksiselitteistä ja puolueetonta tietoa kaupan pidettävistä tuotteista, ja tuotteiden
vapaa liikkuvuus yhteisössä on taattava, minkä vuoksi olisi varmistettava, että siipikarjanlihan kaupan pitämisen vaatimuksissa
otetaan mahdollisimman paljon huomioon tiettyjen tuotteiden pakkaamista valmispakkauksiin painon tai tilavuuden mukaan koskevan
jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.1.1976 annetun neuvoston direktiivin 76/211/ETY [(EYVL 1976, L 46, s. 1)]
säännökset.”
Kyseisen asetuksen 5 artiklan 4 kohdan b alakohdan sanamuoto vastaa asetuksen N:o 1906/90 5 artiklan 3 kohdan b alakohdan
sanamuotoa.
Vaikka asetus N:o 1234/2007 puolestaan kumottiin maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä ja neuvoston asetusten
(ETY) N:o 992/72, (ETY) N:o 234/79, (EY) N:o 1037/2001 ja (EY) N:o 1234/2007 kumoamisesta 17.12.2013 annetulla Euroopan parlamentin
ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1308/2013 (EUVL 2013, L 347, s. 641), sen muna- ja siipikarjanliha-alan tuotteiden kaupan
pitämisen vaatimuksia koskevia säännöksiä sovelletaan siihen saakka, kunnes delegoiduilla säädöksillä vahvistetut vastaavat
kaupan pitämistä koskevat säännöt pannaan täytäntöön asetuksen N:o 1308/2013 230 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti.

Saksan oikeus
Siipikarjanlihan kaupan pitämisen vaatimuksista 22.3.2013 annetun asetuksen (Verordnung über Vermarktungsnormen für Geflügelfleisch)
(BGBl. 2013 I, s. 624) 3 §:n 2 momentin 6 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Siipikarjanlihaa ei saa pitää hallussa myyntitarkoituksessa, asettaa myyntiin, toimittaa, myydä tai saattaa muutoin markkinoille,
jollei [asetuksen N:o 543/2008] 5 §:n 4 momentissa mainittuja merkintöjä tehdä täysimääräisesti ja asianmukaisesti.”
Kyseisen asetuksen 9 §:n 3 momentin 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Se, joka [tämän] asetuksen 3 §:n vastaisesti pitää hallussa myyntitarkoituksessa, tarjoaa myyntiin, asettaa myyntiin, toimittaa,
myy tai saattaa muutoin markkinoille siipikarjan ruhoja, lihaa tai paloja, toimii kaupallisesta luokasta annetun lain (Handelsklassengesetz)
7 §:n 1 momentin 3 kohdassa tarkoitetuin tavoin lainvastaisesti.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Kantaja on vähittäiskauppayritys, jolla on elintarvikehalpakauppoja koko Saksan alueella. Se pitää tietyissä Lampertswalden
alueella sijaitsevissa myymälöissään kaupan muun muassa valmiiksi pakattua tuoretta siipikarjanlihaa. Ennakkoratkaisupyynnön
mukaan kyseisen tuotteen hintaa ei esitetä suoraan sen pakkauksessa tai siihen kiinnitetyssä merkinnässä vaan se mainitaan
hyllyriveihin kiinnitetyissä hintamerkinnöissä.
Sächsische Landesanstalt für Landwirtschaft (Saksin osavaltion maatalousvirasto, Saksa), josta on tullut Sächsisches Landesamt
für Umwelt, Landwirtschaft und Geologie (Saksin osavaltion ympäristö-, maatalous- ja geologian alan virasto) havaitsi tämän
hintamerkintäkäytännön eri tarkastusten yhteydessä. Se katsoi, että kyseinen käytäntö oli edellä mainittujen tarkastusten
suoritusajankohtana sovelletun asetuksen N:o 1906/90 5 artiklan 3 kohdan b alakohdan säännösten vastainen.
Lidl nosti 30.4.2007 Verwaltungsgericht Dresdenissä (Dresdenin hallintotuomioistuin, Saksa) kanteen, jossa se vaati kyseistä
tuomioistuinta vahvistamaan, ettei sen hintamerkintäkäytäntö ole – asetuksen N:o 1906/90 5 artiklan 3 kohdan b alakohtaa sisällöltään
vastaavaan – asetuksen N:o 543/2008 5 artiklan 4 kohdan b alakohdan säännösten vastainen. Kantaja väitti lähinnä, että kyseiset
säännökset ovat ”tehottomia”, koska niillä loukataan suhteettomasti ammatinharjoittamisen vapautta, josta määrätään Euroopan
unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 15 artiklan 1 kohdassa tarkasteltuna yhdessä SEU 6 artiklan 1 kohdan
kanssa.
Verwaltungsgericht Dresden hylkäsi 10.11.2010 antamallaan tuomiolla kyseisen vaatimuksen asiakysymyksen osalta.
Lidl valitti kyseisestä tuomiosta Sächsisches Oberverwaltungsgerichtiin (Saksin osavaltion ylin hallintotuomioistuin, Saksa).
Kyseinen tuomioistuin katsoo, että asetuksen N:o 543/2008 5 artiklan 4 kohdan b alakohtaa sovelletaan pääasian kantajaan ja
että sen käsiteltävänä olevan asian ratkaisu riippuu kyseisen säännöksen pätevyydestä. Sillä on tämän osalta epäilyjä säännöksen
pätevyydestä perusoikeuskirjan 15 artiklan 1 kohta ja 16 artikla sekä SEUT 40 artiklan 2 kohdan toinen alakohta huomioiden.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan merkintävelvollisuudella ei puututa pääasian kantajan vapauteen harjoittaa
taloudellista toimintaa eikä sen elinkeinovapauteen suhteettomasti ja tavalla, jota ei voida hyväksyä, koska näiden oikeuksien
ja vapauksien keskeiseen sisältöön ei puututa. Asetuksen N:o 543/2008 5 artiklan 4 kohdan b alakohdalla, joka sisältää säännöksiä
valmiiksi pakatun tuoreen siipikarjanlihan hintamerkinnöistä, ei nimittäin kielletä kyseisten tuotteiden kaupan pitämistä.
Tällä velvoitteella vastataan lisäksi kuluttajansuojan yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen.
Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on kuitenkin epäilyjä siitä, onko kyseiseen säännökseen perustuva merkintävelvollisuus
oikeasuhteinen, koska siitä ei yhtäältä ole säädetty muiden valmiiksi pakattujen tuotteiden, joita ovat esimerkiksi naudan-,
sian, lampaan- tai vuohenliha, osalta ja koska toisaalta se merkitsee ylimääräisiä taloudellisia kuluja ja organisatorisia
järjestelyjä, joilla rajoitetaan kilpailua.
Syrjintäkiellon periaatteen osalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii sitä, onko tuoreen siipikarjanlihan ja muiden
ihmisten käyttöön tarkoitettujen tuoreiden lihojen erilainen kohtelu perusteltua, koska vastaavaa velvollisuutta ei viimeksi
mainittujen merkintöjen alalla ole.
Tässä tilanteessa Sächsisches Oberverwaltungsgericht on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)       Onko [asetuksen N:o 543/2008] 5 artiklan 4 kohdan b alakohta SEU 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukainen, kun sitä
tarkastellaan yhdessä perusoikeuskirjan 15 artiklan 1 kohdan ja 16 artiklan kanssa?
2)       Onko asetuksen N:o 543/2008 5 artiklan 4 kohdan b alakohta SEUT 40 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukainen?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko asetuksen N:o 543/2008 5 artiklan
4 kohdan b alakohta, jossa säädetään merkintävelvollisuudesta, pätevä perusoikeuskirjan 15 artiklan 1 kohta ja 16 artikla
huomioiden.
Aluksi on todettava, että vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja pääasian asianosaiset toki katsovat, että merkintävelvollisuuden
pätevyyttä on tutkittava huomioiden perusoikeuskirjan 15 artiklan 1 kohta ja 16 artikla, joista edellinen koskee ammatillista
vapautta ja oikeutta tehdä työtä ja jälkimmäinen elinkeinovapautta, on kuitenkin todettava, että merkintävelvollisuudella
ei rajoiteta jokaisella olevaa perusoikeuskirjan 15 artiklassa määrättyä oikeutta ”harjoittaa vapaasti valitsemaansa ammattia”.
Sillä voidaan sen sijaan rajoittaa perusoikeuskirjan 16 artiklassa määrättyä elinkeinovapautta.
Oikeus elinkeinovapauteen kattaa muun muassa yrityksellä olevan oikeuden voida vapaasti määrätä sen käytettävissä olevista
taloudellisista, teknisistä ja rahoituksellisista resursseista sen vastuun rajoissa, joka sillä on omista toimistaan (tuomio
27.3.2014, UPC Telekabel Wien, C-314/12, EU:C:2014:192, 49 kohta).
Unionin tuomioistuin on myös katsonut, että perusoikeuskirjan 16 artiklalla annettu suoja käsittää samaan artiklaan liittyvien
selitysten – jotka on SEU 6 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan ja perusoikeuskirjan 52 artiklan 7 kohdan mukaan otettava
huomioon perusoikeuskirjaa tulkittaessa – perusteella vapauden harjoittaa taloudellista tai kaupallista toimintaa, sopimusvapauden
ja vapaan kilpailun (tuomio 22.1.2013, Sky Österreich, C-283/11, EU:C:2013:28, 42 kohta ja tuomio 17.10.2013, Schaible, C-101/12,
EU:C:2013:661, 25 kohta).
Asetuksen N:o 543/2008 5 artiklan 4 kohdan b alakohdassa säädetyllä merkintävelvollisuudella voidaan rajoittaa tämän elinkeinovapauden
harjoittamista, koska tällaisella velvollisuudella rajoitetaan sen adressaatin käytettävissä olevien resurssien vapaata käyttämistä,
sillä adressaatti velvoitetaan toteuttamaan toimenpiteitä, jotka voivat aiheuttaa sille kustannuksia ja joilla voi olla vaikutus
sen toimintojen järjestämiseen (ks. vastaavasti tuomio 27.3.2014, UPC Telekabel Wien, C-314/12, EU:C:2014:192, 50 kohta).
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan elinkeinovapaus ei kuitenkaan ole ehdoton, vaan sitä on arvioitava sen tehtävän
perusteella, joka sillä on yhteiskunnassa (ks. mm. tuomio 6.9.2012, Deutsches Weintor, C-544/10, EU:C:2012:526, 54 kohta ja
tuomio 22.1.2013, Sky Österreich, C-283/11, EU:C:2013:28, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kyseisen vapauden harjoittamista voidaan näin ollen rajoittaa, jos – perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaisesti – näistä
rajoituksista yhtäältä säädetään lailla ja niissä kunnioitetaan kyseisen vapauden olennaista sisältöä ja jos toisaalta ne
suhteellisuusperiaatetta noudattaen ovat tarpeellisia ja niillä vastataan tosiasiallisesti Euroopan unionin tunnustamiin yleisen
edun mukaisiin tavoitteisiin tai tarpeeseen suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että merkintävelvollisuudesta – rajoituksena perusoikeuskirjan 16 artiklassa
taatun oikeuden käyttämiseen – säädetään lailla, ja katsoo, että kyseisellä velvollisuudella kunnioitetaan kyseisen oikeuden
olennaista sisältöä ja vastataan tosiasiallisesti unionin tunnustamiin yleisen edun mukaisiin tavoitteisiin eli kuluttajien
suojaan, mutta sillä on epäilyjä tällaisen toimenpiteen oikeasuhteisuudesta.
Tästä on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan suhteellisuusperiaate edellyttää sitä, että unionin toimielinten
säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimenpiteillä ei saada ylittää niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista
niillä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa, eli silloin, kun on mahdollista valita
usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat
saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden (ks. tuomio 12.7.2001, Jippes ym., C-189/01, EU:C:2001:420, 81 kohta
ja tuomio 22.1.2013, Sky Österreich, C-283/11, EU:C:2013:28, 50 kohta).
Unionin tuomioistuin on lisäksi jo katsonut, että elinkeinovapauteen voidaan puuttua moninaisilla julkisen vallan toimilla,
joilla voidaan yleisen edun nimissä rajoittaa taloudellisen toiminnan harjoittamista (tuomio 22.1.2013, Sky Österreich, C-283/11,
EU:C:2013:28, 46 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on todettava ensinnäkin asianomaisen unionin säännöstön tavoitteista, että – kuten asetuksen N:o 1906/90
johdanto-osan toisesta perustelukappaleesta ilmenee – kaupan pitämisen vaatimukset siipikarjanliha-alalla parantavat osaltaan
kyseisen lihan laatua ja helpottavat sen myyntiä tuottajien, alan toimijoiden ja kuluttajien edun mukaisesti. Kyseisen asetuksen
johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa korostetaan lisäksi kuluttajien etua siihen, että varmistetaan näiden riittävä
tiedonsaanti muun muassa merkinnöistä, mainonnasta, käytettävää jäähdytysmenetelmää koskevista merkinnöistä ja siipikarjan
tuotantotapaa koskevista merkinnöistä.
Nämä tavoitteet toistetaan asetuksella N:o 543/2008, jonka johdanto-osan kymmenennessä perustelukappaleessa tuodaan esiin
tarve antaa kuluttajalle riittävästi yksiselitteistä ja puolueetonta tietoa kaupan pidettävistä tuotteista.
Edellä esitetystä seuraa, että asianomaisen unionin säännöstön tärkeimmät tavoitteet koskevat sekä tuottajien ja siipikarjanliha-alan
– tuore siipikarjanliha mukaan lukien – toimijoiden tulotason kohentamista että kuluttajansuojaa, ja ne ovat unionin primaarioikeudessa
tunnustettuja yleisen edun mukaisia tavoitteita.
Toiseksi on todettava siitä, voidaanko merkintävelvollisuudella taata edellä mainittujen tavoitteiden toteuttaminen, että
lainsäätäjä saattoi katsoa, että kyseisellä velvollisuudella voidaan yhtäältä taata se, että kuluttajat saavat luotettavaa
tietoa pakkauksessa olevien tietojen ansiosta, ja sillä voidaan toisaalta saada kuluttaja ostamaan siipikarjanlihaa, mikä
parantaa kyseisen tuotteen kaupan pitämisen näkymiä ja kohentaa näin ollen tuottajien tulotasoa.
Tällaisen säännöstön tarpeellisuudesta on todettava, että unionin lainsäätäjä saattoi oikeutetusti katsoa, että säännöstöllä,
jossa säädetään yksinomaan hinnan merkitsemisestä hyllyriveihin, ei voida saavuttaa määriteltyjä tavoitteita yhtä tehokkaasti
kuin asetuksen N:o 543/2008 5 artiklan 4 kohdan b alakohdalla, koska yksinomaan mainitsemalla kokonaishinta ja painoyksikköhinta
sellaisten tuotteiden tapauksessa, joiden pakkausyksiköt eivät voi olla samanpainoisia, voidaan taata se, että kuluttaja saa
riittävät tiedot. Tavoitellut päämäärät huomioiden tällainen velvollisuus ei lisäksi vaikuta kohtuuttomalta varsinkaan, kun
asetuksen N:o 543/2008 5 artiklan 4 kohdassa säädetty velvollisuus mainita kokonaishinta ja painoyksikköhinta on vain yksi
seikoista, jotka on kyseisen säännöksen mukaan mainittava valmispakkauksessa tai siihen kiinnitetyssä merkinnässä.
Pääasian kantajan elinkeinovapauteen puuttuminen on käsiteltävässä asiassa näin ollen oikeassa suhteessa tavoiteltuihin päämääriin
nähden.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että ensimmäisen kysymyksen tarkastelussa ei ole ilmennyt seikkoja, jotka vaikuttaisivat
asetuksen N:o 543/2008 5 artiklan 4 kohdan b alakohdan pätevyyteen, kun otetaan huomioon perusoikeuskirjan 16 artiklassa määrätty
elinkeinovapaus.

Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko asetuksen N:o 543/2008 5 artiklan 4 kohdan
b alakohta pätevä, kun otetaan huomioon SEUT 40 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa määrätty syrjintäkiellon periaate.
Tämä kysymys esitetään siitä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämästä syystä, että ihmisten käyttöön tarkoitettujen
muiden tuoreen lihan luokkien, joita ovat esimerkiksi naudan-, sian-, lampaan- ja vuohenliha, osalta ei ole olemassa samankaltaista
velvollisuutta hintamerkintöjen alalla.
Tästä on muistutettava, että syrjintäkiellon periaate kuuluu unionin oikeuden yleisiin periaatteisiin ja se on ilmaistu maatalouden
alalla SEUT 40 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa (ks. tuomio 14.3.2013, Agrargenossenschaft Neuzelle, C-545/11, EU:C:2013:169,
41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kyseisen artiklan sanamuodosta ilmenee, että tässä määräyksessä kielletään kaikenlainen
unionin tuottajien ja kuluttajien välinen syrjintä.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kyseistä periaatetta ei sovelleta vain tuottajiin ja kuluttajiin vaan
myös kaikkiin muihin talouden toimijoiden ryhmiin, joita yhteinen markkinajärjestely koskee ja joita ovat esimerkiksi ne,
jotka pitävät kaupan tuoretta siipikarjanlihaa tai muun tyyppistä tuoretta lihaa (ks. vastaavasti tuomio 5.10.1994, Saksa
v. neuvosto, C-280/93, EU:C:1994:367, 68 kohta).
Syrjintäkiellon periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavalla ja että erilaisia tilanteita
ei kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella (ks. vastaavasti tuomio 6.12.2005,
ABNA ym., C-453/03, C‑11/04, C-12/04 ja C-194/04, EU:C:2005:741, 63 kohta sekä tuomio 14.3.2013, Agrargenossenschaft Neuzelle,
C-545/11, EU:C:2013:169, 42 kohta).
Tämän periaatteen noudattamista koskevan valvonnan laajuuden osalta on muistutettava, että unionin lainsäätäjällä on maatalouden
alalla laaja harkintavalta. Valvoessaan toimenpiteen laillisuutta tuomioistuimen on näin ollen tutkittava ainoastaan, sisältyykö
kyseessä olevaan toimenpiteeseen ilmeinen virhe, onko harkintavaltaa käytetty väärin tai onko kyseessä oleva viranomainen
selvästi ylittänyt harkintavaltansa rajat (tuomio 14.3.2013, Agrargenossenschaft Neuzelle, C-545/11, EU:C:2013:169, 43 kohta).
Käsiteltävässä asiassa tuotteet, joiden osalta ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on epäilyjä asianomaisen säännöstön
syrjimättömästä luonteesta, kuuluvat maatalouden eri aloihin.
SEUT 40 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään tämän osalta erilaisista keinoista, joita voidaan käyttää SEUT
39 artiklassa määriteltyjen tavoitteiden saavuttamiseksi. On lisäksi todettava, kuten asetuksesta N:o 1234/2007 ilmenee, että
kullakin yhteisellä markkinajärjestelyllä on omat ominaispiirteensä. Tästä seuraa, että markkinoiden eri alojen sääntelemiseksi
käytettyjen teknisten keinojen vertaileminen ei voi olla pätevä perusta sen väitteen toteennäyttämiseksi, että erilaisia tuotteita,
joihin sovelletaan erilaisia sääntöjä, on kohdeltu eri tavalla (ks. vastaavasti tuomio 28.10.1982, Lion ym., 292/81 ja 293/81,
EU:C:1982:375, 24 kohta).
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että toisen kysymyksen tarkastelussa ei ole ilmennyt seikkoja, jotka vaikuttaisivat
asetuksen N:o 543/2008 5 artiklan 4 kohdan b alakohdan pätevyyteen, kun otetaan huomioon SEUT 40 artiklan 2 kohdan toisessa
alakohdassa määrätty syrjintäkiellon periaate.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto), on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelussa ei ole ilmennyt seikkoja, jotka vaikuttaisivat neuvoston asetuksen (EY)
N:o 1234/2007 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä siipikarjanlihan kaupan pitämisen vaatimusten osalta
16.6.2008 annetun komission asetuksen (EY) N:o 543/2008 5 artiklan 4 kohdan b alakohdan pätevyyteen, kun otetaan huomioon
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 16 artiklassa määrätty elinkeinovapaus.
2)
Toisen ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelussa ei ole ilmennyt seikkoja, jotka vaikuttaisivat asetuksen N:o 543/2008 5 artiklan
4 kohdan b alakohdan pätevyyteen, kun otetaan huomioon SEUT 40 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa määrätty syrjintäkiellon
periaate.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.