CELEX: 62018CJ0317
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 2001/23/EY
Yritysten luovutukset
Työntekijöiden oikeuksien turvaaminen
Työntekijän käsite
Olennainen työehtojen muutos työntekijän vahingoksi

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEU 4 artiklan 2 kohdan ja työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annetun neuvoston direktiivin 2001/23/EY (
EYVL 2001, L 82, s. 16
) 2 artiklan 1 kohdan d alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Cátia Correia Moreira ja Município de Portimão (Portimãon kunta, Portugali) ja joka koskee hänen työsopimuksensa päättämisen laillisuutta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivillä 2001/23 kodifioitiin työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14.2.1977 annettu neuvoston direktiivi 77/187/ETY (
EYVL 1977, L 61, s. 26
), sellaisena kuin se oli muutettuna 29.6.1998 annetulla neuvoston direktiivillä 98/50/EY (
EYVL 1998, L 201, s. 88
) (jäljempänä direktiivi 77/187).
Direktiivin 2001/23 johdanto-osan kolmannessa ja kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(3)
On tarpeen huolehtia työntekijöiden suojasta sen varmistamiseksi, että heidän oikeutensa turvataan, kun työnantaja vaihtuu.
– –
(8)
Oikeusvarmuuden ja avoimuuden vuoksi on ollut tarpeen, että luovutuksen oikeudellista käsitettä selkeytetään ottaen huomioon Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö. Selkeyttämisellä ei kuitenkaan ole muutettu direktiivin [77/187] soveltamisalaa sellaisena kuin se on Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen tulkinnan mukaan.”
Direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”a)
Tätä direktiiviä sovelletaan yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovuttamiseen toiselle työnantajalle sopimukseen perustuvan luovutuksen taikka sulautumisen kautta.
b)
Jollei a alakohdasta ja tämän artiklan jäljempänä olevista säännöksistä muuta johdu, tässä direktiivissä tarkoitettuna luovutuksena pidetään oman identiteettinsä säilyttävän taloudellisen yksikön luovuttamista, jolla tarkoitetaan pää- ja sivutoimisen taloudellisen toiminnan harjoittamiseksi järjestettyä resurssikokonaisuutta.
c)
Tätä direktiiviä sovelletaan taloudellista toimintaa harjoittaviin julkisiin tai yksityisiin yrityksiin riippumatta siitä, tavoittelevatko ne voittoa. Tässä direktiivissä tarkoitettuna luovuttamisena ei pidetä hallintoviranomaisten uudelleenorganisointia eikä hallinnollisten tehtävien siirtoa hallintoviranomaiselta toiselle.”
Kyseisen direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
d)
’työntekijällä’ henkilöä, jonka aseman työntekijänä asianomaisessa jäsenvaltiossa turvaa kansallinen palvelussuhdelainsäädäntö.
2.   Tällä direktiivillä ei ole vaikutusta kansalliseen lainsäädäntöön työsopimuksen tai työsuhteen määritelmän osalta.
– –”
Mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Ne luovuttajan oikeudet ja velvoitteet, jotka johtuvat luovutuksen tapahtuessa voimassa olleesta työsopimuksesta tai työsuhteesta, siirtyvät tällaisen luovutuksen seurauksena luovutuksensaajalle.”
Saman direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutus ei sellaisenaan ole peruste, jota luovuttaja tai luovutuksensaaja voi käyttää irtisanomiseen. Tämä säännös ei estä irtisanomisia työvoiman muutoksiin johtavista taloudellisista, teknisistä tai organisatorisista syistä.
Jäsenvaltiot voivat säätää, että ensimmäistä alakohtaa ei sovelleta tiettyihin määriteltyihin työntekijäryhmiin, joita irtisanomissuoja ei jäsenvaltion lainsäädännön tai käytännön mukaan koske.
2.   Jos työsopimus tai työsuhde päätetään sen vuoksi, että luovutuksesta seuraa olennainen työehtojen muutos työntekijän vahingoksi, työnantajan katsotaan olevan vastuussa työsopimuksen tai työsuhteen päättämisestä.”
Direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan sanamuoto on pääpiirteissään samanlainen kuin direktiivin 77/187 1 artiklan 1 kohdan sanamuoto.
Portugalin oikeus
Perustuslain 8 §:n 4 momentissa säädetään seuraavaa:
”Euroopan unionin perussopimuksia ja unionin toimielinten toimivaltansa puitteissa antamia säännöksiä sovelletaan kansallisessa oikeusjärjestyksessä unionin oikeuden mukaisesti demokraattisen oikeusvaltion perusperiaatteita noudattaen.”
Perustuslain 47 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Kaikilla kansalaisilla on yhdenvertainen ja vapaa oikeus päästä julkiseen virkaan pääsääntöisesti kilpailumenettelyn kautta.”
Perustuslain 53 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Työntekijöille taataan työsuhdeturva. Irtisanominen ilman perusteltua syytä taikka poliittisista tai aatteellisista syistä on kielletty.”
Työlain (Código do Trabalho) 11 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Työsopimuksella tarkoitetaan sopimusta, jolla luonnollinen henkilö sitoutuu työskentelemään palkkaa vastaan toiselle henkilölle tai toisille henkilöille organisaation puitteissa ja heidän johtonsa alaisena.”
Työlain 161 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen perusteella voidaan täyttää hallinnollinen tai sitä vastaava tehtävä, suoraan hallinnon tai pääjohtajan alaisuudessa toimivan johtajan tai muun esimiehen tehtävä tai sitä vastaava tehtävä, jonkin edellä mainitun tehtävän haltijan henkilökohtainen sihteeri taikka työsuhteiden kollektiivisia ehtoja koskevien sääntöjen mukaisissa tapauksissa myös tehtävä, jonka luonne edellyttää luottamussuhdetta näiden esimiestehtävien haltijan kanssa.”
Työlain 162 §:n 1, 2 ja 5 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen perusteella palvelussuhteessa voi olla yrityksen työntekijä tai muu tässä tarkoituksessa palvelukseen otettu henkilö.
2.   Jos työntekijä otetaan työskentelemään tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen piiriin kuuluvissa tehtävissä, hänelle voidaan myöntää palvelussuhteen jatkuminen pysyvänä tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen päättymisen jälkeen.
– –
5.   Aika, jonka työntekijä on työskennellyt tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen perusteella, otetaan huomioon laskettaessa hänen palvelusaikaansa hänen vakinaisen tehtävänsä mukaisessa palkkaluokassa.”
Työlain 163 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.   Kumpikin osapuoli voi kirjallisesti irtisanoa tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen päättymään noudattaen 30 päivän irtisanomisaikaa, jos tehtävänhoito on jatkunut enintään kaksi vuotta, ja 60 päivän irtisanomisaikaa, jos tehtävänhoito on jatkunut yli kaksi vuotta.
2.   Tehtävänhoitoa koskeva sopimus päättyy irtisanomisajan noudattamatta jättämisestä huolimatta, mutta sopimuspuolen, joka ei ole noudattanut irtisanomisaikaa, on suoritettava toiselle sopimuspuolelle korvausta 401 §:n mukaisesti.”
Työlain 285 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Mikäli yritys tai liike taikka yritys- tai liiketoiminnan osa, joka muodostaa taloudellisen yksikön, luovutetaan millä tahansa perusteella, työnantajan asemassa olevalle luovutuksensaajalle siirtyvät kyseessä olevien työntekijöiden työsopimuksiin perustuvat oikeudet ja velvollisuudet sekä vastuu työlainsäädännön rikkomisen johdosta tuomittujen sakkojen maksamisesta.
2.   Luovuttaja vastaa yhteisvastuullisesti ennen luovutuspäivää syntyneistä velvoitteista vuoden ajan luovutuspäivästä.
3.   Mitä edellisissä momenteissa säädetään, sovelletaan myös yrityksen, liikkeen tai taloudellisen yksikön liiketoiminnan luovuttamiseen, siirtämiseen tai jatkamiseen, jolloin luovuttamisen tai jatkamisen tapauksessa yhteisvastuussa on liiketoiminnan välitön aikaisempi harjoittaja.
4.   Edellisten momenttien säännöksiä ei sovelleta sellaiseen työtekijään, jonka luovuttaja on ennen luovutusta siirtänyt toiseen liikkeeseen tai taloudelliseen yksikköön 194 §:ssä tarkoitetulla tavalla pitäen tämän palveluksessaan, lukuun ottamatta luovutuksensaajan velvollisuutta maksaa työlainsäädännön rikkomisen johdosta tuomitut sakot.
5.   Taloudellisena yksikkönä pidetään pää- ja sivutoimisen taloudellisen toiminnan harjoittamiseksi järjestettyä resurssikokonaisuutta.
6.   Edellä olevien 1 momentin ja 3 momentin ensimmäisen osan säännösten rikkomista pidetään erittäin vakavana rikkomuksena.”
Paikallista yritystoimintaa ja paikallishallintojen omistuksia koskevan säännöstön hyväksymisestä ja 29.12.2006 annetun lain nro 53-F/2006 ja 15.11.2011 annetun lain nro 55/2011 kumoamisesta 31.8.2012 annetun lain nro 50/2012 (Lei n.° 50/2012 que aprova o regime jurídico da actividade empresarial local e das participações locais e revoga as Leis n.
os
53-F/2006, de 29 de dezembro, e 55/2011, de 15 de novembro; Diário da República, 1. sarja, nro 169, 31.8.2012), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan, paikallisten yritysten purkamista koskevassa 62 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Jollei kaupallisista yhtiöistä annetun lain (Código das Sociedades Comerciais) 35 §:ssä säädetystä muuta johdu, paikallisten yritysten purkamispäätös on tehtävä kuuden kuukauden kuluessa, jos kyse on jostakin seuraavista tilanteista:
– –
5.   Työntekijöihin, jotka työskentelevät tosiasiallisesti jossakin 1 momentissa tarkoitetussa tilanteessa olevassa paikallisessa yrityksessä ja jotka eivät kuulu 27.2.2008 annetussa laissa nro 12-A/2008 tarkoitettujen liikkuvuutta edistävien keinojen soveltamisalaan, sovelletaan työsopimusjärjestelmää, jollei seuraavasta momentista muuta johdu.
6.   Selvitystilassa olevat paikalliset yritykset voivat siirtää osuuksia omistaville julkisille yksiköille 27.2.2008 annetun lain nro 12-A/2008 58 §:n mukaisesti työsopimussuhteiset työntekijänsä ainoastaan, jos nämä työntekijät hoitavat toimintojen sisällyttämiseen tai sisäisesti hoidettavaksi siirtämiseen liittyviä tehtäviä ja jos heitä tarvitaan kyseisten tehtävien hoitamiseen.
– –
11.   Mitä edellä 6–10 momentissa säädetään, sovelletaan ainoastaan työntekijöihin, joilla on toistaiseksi voimassa oleva työsopimus ja jotka on otettu palvelukseen vähintään vuotta ennen paikallisen yrityksen purkamispäätöksen tekemistä ja joille julkista palvelussuhdetta koskevan toistaiseksi voimassa olevan oikeudellisen suhteen perustamisen tapauksessa ei ole maksettava minkäänlaista korvausta aikaisemman työpaikan menettämisestä.
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Cátia Correia Moreira teki 19.4.2005 Expo Arade, Animação e Gestão do Parque de Feiras e Exposições de Portimão EM:n kanssa työssäoppimissopimuksen.
Correia Moreira teki mainitun yrityksen kanssa 2.1.2006 yhden vuoden määräaikaisen työsopimuksen henkilöstöasiantuntijan tehtävien hoitamisesta.
Correia Moreira teki 1.11.2008 Portimão Urbis EM SA:n (jäljempänä Portimão Urbis) kanssa tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen hallinto- ja henkilöstöyksikön päällikön tehtävien hoitamisesta. Tämä sopimus jatkui 30.6.2010 asti.
Correia Moreira teki 1.7.2010 Portimão Urbisin kanssa uuden tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen samojen tehtävien hoitamisesta. Sopimuksen osapuolet irtisanoivat sen 1.7.2013.
Samana päivänä Correia Moreira teki Portimão Urbisin kanssa uuden tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen hallinto- ja henkilöstöyksikön päällikön tehtävien hoitamisesta kuitenkin siten, että hänen bruttopalkkansa aleni.
Portimãon kunta hyväksyi 15.10.2014 Portimão Urbisin purkamisen ja selvitystilaan asettamisen, jotka liittyivät suunnitelmaan kyseisen yrityksen toimintojen siirtämisestä tietyiltä osin kunnan itsensä hoidettaviksi ja niiden ulkoistamisesta muilta osin toiselle kunnalliselle yritykselle eli Empresa Municipal de Águas e Resíduos de Portimão EM SA:lle (jäljempänä EMARP).
Portimãon kunta ja EMARP pysyttivät voimassa kaikki Portimão Urbisin tekemiin työsopimuksiin perustuvat oikeudet.
Correia Moreira oli otettu luetteloon Portimãon kunnan palvelukseen siirretyistä työntekijöistä, jotka olivat tehneet kunnan kanssa yleisen edun mukaista luovutusta koskevan sopimuksen, ja hänet sijoitettiin työskentelemään hallinnon ja henkilöstöhallinnon alalla. Hän työskenteli 1.1.2015–20.4.2017 ylemmän teknisen asiantuntijan tehtävässä hallinnon ja henkilöstöhallinnon alalla Portimãon kunnan palveluksessa.
Heinäkuussa 2015 Portimãon kunta ilmoitti kunnan palvelukseen siirtämistä koskevan suunnitelman piiriin kuuluville työntekijöille, joihin Correia Moreira kuului, että heidän osallistumisensa kilpailumenettelyyn merkitsee sitä, että jos työntekijä valitaan, hänet sijoitetaan julkishallinnon palkkataulukossa ensimmäiselle tasolle, jolle hänen on jäätävä vähintään kymmeneksi vuodeksi. EMARP:lle ”ulkoistettujen” työntekijöiden ei tarvinnut osallistua tällaiseen valintamenettelyyn.
Kilpailumenettely käynnistettiin, ja Correia Moreira osallistui siihen. Vaikka hänet oli sijoitettu luettelossa ensimmäiselle sijalle, hänelle ilmoitettiin kilpailumenettelyn päättymispäivänä, että hänen palkkauksensa olisi pienempi kuin palkka, jota Portimão Urbis maksoi hänelle, eikä hän hyväksynyt tätä.
Portimão Urbis ilmoitti 26.4.2017 Correia Moreiralle, että hänen työsopimuksensa irtisanotaan yrityksen sulkemisen vuoksi.
Portimão Urbisin selvitysmenettely kirjattiin päättyneeksi kaupparekisteriin 2.1.2018.
Correia Moreira vaati Tribunal Judicial da Comarca de Faroa (Faron alioikeus, Portugali) toteamaan, että hänen ja Portimão Urbisin välinen työsopimus oli siirtynyt Portimãon kunnalle 1.1.2015 lukien, koska liike, jossa hän työskenteli, oli luovutettu. Kyseisen luovutuksen vuoksi hän vaatii ennakkoratkaisua pyytänyttä tuomioistuinta toteamaan, että sen jälkeen tapahtunut työsopimuksen irtisanominen on laiton ja että hänet on otettava takaisin Portimãon kunnan henkilöstöön samoilla ehdoilla, joita häneen oli sovellettu Portimão Urbisin palveluksessa 1.1.2015 lähtien.
Hän vaatii lisäksi, että Portimãon kunta velvoitetaan maksamaan sen palkan, jota Portimãon kunta on ollut velvollinen maksamaan hänelle kyseisestä luovutuksesta lähtien, ja hänelle todellisuudessa maksetun palkan välinen erotus. Hän vaatii vielä, että Portimãon kunta velvoitetaan maksamaan hänelle korvausta henkisestä kärsimyksestä.
Portimãon kunta vastustaa Correia Moreiran vaatimuksia katsoen ensinnäkin, ettei liikkeen luovutusta ole tapahtunut, koska kunnallinen yritys purettiin lain nojalla ja kunta on ainoastaan ottanut hoitaakseen sen toimivaltaan alun perin kuuluneita tehtäviä, ja toiseksi, että Correia Moreira hoiti tehtävää tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen nojalla eikä hänellä siten ollut Portimão Urbisin työntekijän asemaa, ja kolmanneksi, että Portimãon kunta on pelkästään noudattanut 31.8.2012 annetun lain nro 50/2012, sellaisena kuin sitä on sovellettava pääasiassa, 62 §:n mukaisia oikeussääntöjä, joiden mukaan kaikki kuntien virkamiehet otetaan palvelukseen erityisesti säädettyjä menettelytapoja noudattaen ja heihin sovelletaan perustuslain 47 §:n 2 momentissa vahvistettua yhdenvertaisuusperiaatetta julkiseen virkaan pääsyn osalta.
Tässä tilanteessa Tribunal Judicial da Comarca de Faro päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Kun ’työntekijällä’ tarkoitetaan kaikkia henkilöitä, joiden aseman työntekijänä asianomaisessa jäsenvaltiossa turvaa kansallinen palvelussuhdelainsäädäntö, voidaanko henkilöä, joka on tehnyt luovuttajan kanssa tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen, pitää direktiivin 2001/23 2 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettuna työntekijänä ja koskeeko häntä kyseisen lainsäädännön mukainen suoja?
2)
Onko unionin oikeus ja erityisesti mainittu direktiivi 2001/23, luettuna yhdessä SEU 4 artiklan 2 kohdan kanssa, esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään jopa kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvan luovutuksen yhteydessä, että työntekijöiden on osallistuttava julkiseen kilpailuun ja siirryttävä uuteen oikeussuhteeseen luovutuksensaajan kanssa, kun luovutuksensaajana on kunta?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiiviä 2001/23 ja erityisesti sen 2 artiklan 1 kohdan d alakohtaa tulkittava siten, että henkilöä, joka on tehnyt luovuttajan kanssa pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä tarkoitetun tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen, voidaan pitää työntekijänä ja että hän voi siten saada kyseisessä direktiivissä myönnettyä suojaa.
Aluksi on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa ennakkoratkaisupyynnössään nimenomaisesti 20.7.2017 annettuun tuomioon Piscarreta Ricardo (
C-416/16
,
EU:C:2017:574
,
kohta), jossa unionin tuomioistuin katsoi pääasiallisesti, että direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että mainitun direktiivin soveltamisalaan kuuluu tilanne, jossa kunnallisen yrityksen toiminnot siirretään kunnalle, jos kyseessä olevan yrityksen identiteetti säilyy luovutuksen jälkeen, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen oli ratkaistava.
Nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön on esittänyt sama tuomioistuin, joka oli saattanut edellisessä kohdassa mainitulla tuomiolla ratkaistun asian unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, ja pyyntö koskee samantyyppistä liiketoimea kuin mainitussa tuomiossa tarkoitetaan.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei nähtävästi katso pääasiassa olevan erityistä ongelmaa luovutetun yrityksen identiteetin säilymistä koskevan edellytyksen osalta, koska se pitää lähtökohtana sitä, että pääasiassa kyseessä oleva liiketoimi voi kuulua direktiivin 2001/23 soveltamisalaan.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii kuitenkin, voidaanko pääasian kantajan asemassa olevaa henkilöä pitää pääasiassa kyseessä olevan luovutuksen yhteydessä direktiivin 2001/23 2 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettuna työntekijänä, kun otetaan huomioon hänen ja luovuttajan välisen sopimuksen erityisluonne.
Tältä osin on muistutettava, että direktiivin 2001/23 2 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettuna työntekijänä pidetään henkilöä, jonka asema työntekijänä turvataan asianomaisessa jäsenvaltiossa kansallisella palvelussuhdelainsäädännöllä.
Lisäksi kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että mainitulla direktiivillä ei ole vaikutusta kansalliseen lainsäädäntöön työsopimuksen tai työsuhteen määritelmän osalta.
Näistä kahdesta säännöksestä seuraa, että vaikka direktiivin 2001/23 tarkoituksena on työntekijöiden suojelu, kunkin jäsenvaltion asiana on määritellä omassa lainsäädännössään työntekijä ja hänen työsopimuksensa tai työsuhteensa.
Vaikka unionin tuomioistuin ei ole toimivaltainen tulkitsemaan kansallista oikeutta (määräys 21.10.2015, Kovozber,
C-120/15
, ei julkaistu,
EU:C:2015:730
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), koska tämä toimivalta kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, nyt käsiteltävässä asiassa on syytä todeta, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa ennakkoratkaisupyynnössään, että tehtävänhoitoa koskevaa sopimusta, joka on tehty sellaisen henkilön kanssa, joka on ennestään työntekijä tai joka ei ennestään ole lainkaan työsuhteessa, pidetään työsopimuksena.
Näin ollen on ilmeistä, että pääasian kantajan asemassa olevaa henkilöä voidaan pitää direktiivin 2001/23 2 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettuna työntekijänä ja hänen tehtävänhoitoa koskevaa sopimustaan voidaan pitää kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuna työsopimuksena.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee kuitenkin, että tällaiselle työntekijöille myönnettävä suoja eroaa muille työntekijöille myönnettävästä suojasta, koska kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä sallitaan tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen päättäminen yksinkertaisesti kirjallisella ennakkoilmoituksella suhteellisen lyhyellä irtisanomisajalla eikä tähän vaadita perusteltua syytä.
Tältä osin direktiivin 2001/23 2 artiklan 1 kohdan d alakohdassa edellytetään vain, että henkilöä suojataan työntekijänä asianomaisen kansallisen lainsäädännön puitteissa, mutta siinä ei erityisesti korosteta suojan tiettyä sisältöä tai tiettyä laatua.
Merkityksen antaminen työntekijöiden välisille eroille, jotka riippuvat heille kansallisen lainsäädännön mukaan kuuluvan suojan sisällöstä tai laadusta, poistaisi nimittäin direktiiviltä 2001/23 osittain sen tehokkaan vaikutuksen.
Lisäksi on syytä todeta, että direktiivin 2001/23 tarkoituksena on sen johdanto-osan kolmannesta perustelukappaleesta ilmenevin tavoin työntekijöiden oikeuksien turvaaminen työnantajan vaihtuessa mutta ei heidän oikeuksiensa laajentaminen. Näin ollen kyseisellä direktiivillä taataan vain se, että henkilölle asianomaisen kansallisen lainsäädännön mukaan kuuluva suoja ei heikkene pelkästään luovutuksen johdosta.
Mainitun direktiivin tarkoituksena on nimittäin taata niin hyvin kuin mahdollista työsopimusten ja työsuhteiden jatkuminen muuttumattomina luovutuksensaajan kanssa, jotta estettäisiin se, että kyseiset työntekijät joutuvat huonompaan asemaan pelkän luovutuksen vuoksi (tuomio 6.4.2017, Unionen,
C-336/15
,
EU:C:2017:276
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että direktiivissä 2001/23 varmistetaan se, että kansallisessa lainsäädännössä säädetty erityinen suoja pysytetään siten, ettei sen sisältö tai laatu muutu.
Ensimmäiseen kysymykseen on edellä esitetyin perustein vastattava, että direktiiviä 2001/23 ja erityisesti sen 2 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että henkilöä, joka on tehnyt luovuttajan kanssa pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä tarkoitetun tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen, voidaan pitää työntekijänä ja että hän voi siten saada kyseisessä direktiivissä myönnettyä suojaa edellyttäen kuitenkin, että kyseisessä säännöstössä tätä henkilöä suojataan työntekijänä ja että hänellä on luovutuksen ajankohtana työsopimus, minkä tarkistaminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä.
Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiiviä 2001/23, luettuna yhdessä SEU 4 artiklan 2 kohdan kanssa, tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään, että kun direktiivissä tarkoitetussa luovutuksessa luovutuksensaajana on kunta, asianomaisten työntekijöiden on yhtäältä osallistuttava julkiseen kilpailumenettelyyn ja toisaalta siirryttävä uuteen oikeussuhteeseen luovutuksensaajan kanssa.
Aluksi on syytä muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan se, että luovuttaja on julkisoikeudellinen oikeushenkilö, ei voi olla esteenä sille, että kyse on direktiivin 2001/23 soveltamisalaan kuuluvasta luovutuksesta, riippumatta siitä, onko kyseinen oikeushenkilö julkisesta palvelusta vastaava julkinen yritys tai kunta. Unionin tuomioistuin on siten todennut, ettei se seikka, että luovutuksensaaja on kunta, sellaisenaan estä kyseisen direktiivin sovellettavuutta toimintojen luovutukseen yritykseltä kunnalle (ks. vastaavasti tuomio 20.7.2017, Piscarreta Ricardo,
C-416/16
,
EU:C:2017:574
,
–
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on kuitenkin täsmentänyt tältä osin, että direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan c alakohdan sanamuodosta ilmenee, että kyseisen direktiivin soveltaminen edellyttää, että luovutuksen kohteena on taloudellista toimintaa harjoittava yksikkö, riippumatta siitä, tavoitteleeko se voittoa, ja että soveltamisalan ulkopuolelle jää lähtökohtaisesti toiminta, johon liittyy julkisen vallan käyttöä (tuomio 20.7.2017, Piscarreta Ricardo,
C-416/16
,
EU:C:2017:574
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toisen kysymyksen sanamuodosta ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää katsovan, että pääasiassa kyseessä oleva luovutus kuuluu direktiivin 2001/23 soveltamisalaan, ja siten myös, että kyseisen luovutuksen kohteena oleviin toimintoihin ei liity julkisen vallan käyttöä.
Näin ollen unionin tuomioistuimen vastaus toiseen kysymykseen perustuu täysin tähän olettamaan, jonka tarkistaminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä.
Direktiivin 2001/23 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan ne luovuttajan oikeudet ja velvoitteet, jotka johtuvat luovutuksen tapahtuessa voimassa olleesta työsopimuksesta tai työsuhteesta, siirtyvät tällaisen luovutuksen seurauksena luovutuksensaajalle.
Kuten tämän tuomion 49 kohdassa on muistutettu, direktiivin 2001/23 tarkoituksena on estää asianomaisten työntekijöiden joutuminen epäedullisempaan asemaan pelkästään luovutuksen johdosta.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaan pääasian kantajan asemassa olevan henkilön on luovutuksen johdosta yhtäältä osallistuttava julkiseen kilpailumenettelyyn ja toisaalta siirryttävä uuteen oikeussuhteeseen luovutuksensaajan kanssa. Lisäksi on niin, että jos pääasian kantaja tällaisen julkisen kilpailumenettelyn perusteella otetaan julkishallinnon virkasuhteeseen, siitä on hänelle seurauksena hänen palkkansa aleneminen vähintään kymmenen vuoden ajaksi.
On katsottava, että tällaiset vaatimukset, jotka yhtäältä muuttavat pääasian kantajan asemassa olevan henkilön työsuhteen ehtoja, joista on sovittu luovuttajan kanssa, ja toisaalta uhkaavat asettaa työntekijän epäedullisempaan asemaan kuin asema, jossa hän oli ennen kyseistä siirtoa, ovat sekä direktiivin 2001/23 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan että kyseisen direktiivin tavoitteen vastaisia.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tekemästä viittauksesta SEU 4 artiklan 2 kohtaan on syytä muistuttaa, että kyseisen määräyksen mukaan unioni kunnioittaa muun muassa jäsenvaltioiden kansallista identiteettiä, joka on olennainen osa niiden poliittisia rakenteita ja valtiosäännön rakenteita.
Tältä osin on todettava, että mainittua määräystä ei voida tulkita siten, että siinä sellaisella alalla, jolla jäsenvaltiot ovat siirtäneet toimivaltansa unionille, kuten työntekijöiden oikeuksien turvaaminen yritysten luovutusten yhteydessä, oikeutettaisiin jäsenvaltiot jättämään työntekijä ilman hänelle tällä alalla voimassa olevassa unionin oikeudessa myönnettyä suojaa.
Toiseen kysymykseen on edellä esitetyin perustein vastattava, että direktiiviä 2001/23, luettuna yhdessä SEU 4 artiklan 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään, että kun direktiivissä tarkoitetussa luovutuksessa luovutuksensaajana on kunta, asianomaisten työntekijöiden on yhtäältä osallistuttava julkiseen kilpailumenettelyyn ja toisaalta siirryttävä uuteen oikeussuhteeseen luovutuksensaajan kanssa.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annettua neuvoston direktiiviä 2001/23/EY ja erityisesti sen 2 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että henkilöä, joka on tehnyt luovuttajan kanssa pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä tarkoitetun tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen, voidaan pitää työntekijänä ja että hän voi siten saada kyseisessä direktiivissä myönnettyä suojaa edellyttäen kuitenkin, että kyseisessä säännöstössä tätä henkilöä suojataan työntekijänä ja että hänellä on luovutuksen ajankohtana työsopimus, minkä tarkistaminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä.

2)
Direktiiviä 2001/23, luettuna yhdessä SEU 4 artiklan 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään, että kun direktiivissä tarkoitetussa luovutuksessa luovutuksensaajana on kunta, asianomaisten työntekijöiden on yhtäältä osallistuttava julkiseen kilpailumenettelyyn ja toisaalta siirryttävä uuteen oikeussuhteeseen luovutuksensaajan kanssa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: portugali.