CELEX: 62019TJ0854
Марка на Европейския съюз
Производство за обявяване на недействителност
Словна марка на Европейския съюз „MONTANA“
Абсолютно основание за отказ
Описателен характер
Член 7, параграф 1, буква в) от Регламент (ЕО) № 207/2009 (понастоящем член 7, параграф 1, буква в) от Регламент (ЕС) 2017/1001)
Право на изслушване
Член 94, параграф 1 от Регламент 2017/1001
Служебна проверка на фактите
Допускане на доказателства, представени за първи път пред апелативния състав
Член 95, параграфи 1 и 2 от Регламент 2017/1001

)
[…]
Искания на страните
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да уважи искането за обявяване на недействителност и да отмени спорната марка за разглежданите стоки и услуги,
–
да осъди EUIPO и встъпилата страна да заплатят съдебните разноски, включително направените в производството пред апелативния състав.
По време на съдебното заседание жалбоподателят заявява, че оттегля второто си искане и това е отбелязано в протокола от съдебното заседание.
EUIPO моли Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
Встъпилата страна моли Общия съд да отхвърли жалбата.
От правна страна
[…]
По първото основание: нарушение на член 95, параграфи 1 и 2 от Регламент 2017/1001
С първото основание жалбоподателят по същество упреква апелативния състав, от една страна, че е допуснал късно представените от встъпилата страна доказателства на основание член 95, параграф 2 от Регламент 2017/1001 и от друга страна, че е разгледал служебно някои факти в нарушение на член 95, параграф 1 от Регламент 2017/1001. Следователно първото основание може да се раздели на две отделни оплаквания, изведени от нарушението на двете горепосочени разпоредби.
По първото оплакване от първото основание: нарушение на член 95, параграф 2 от Регламент 2017/1001
[…]
Съгласно член 95, параграф 2 от Регламент 2017/1001 EUIPO „може да пренебрегне фактите, на които страните не са се позовали, и доказателствата, които те не са представили навреме“.
От текста на член 95, параграф 2 от Регламент 2017/1001 следва, че при липса на разпоредба в обратния смисъл общото правило е, че представянето на факти и доказателства от страните е възможно след изтичане на сроковете, в които те следва да бъдат представени съгласно разпоредбите на този регламент, и че в никакъв случай не е забранено EUIPO да вземе предвид такива късно посочени факти и късно представени доказателства (решения от 13 март 2007 г., СХВП/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, т.
, от 19 април 2018 г., EUIPO/Group,
C‑478/16 P
, непубликувано,
EU:C:2018:268
, т.
и от 21 март 2019 г., Pan/EUIPO — Entertainment One UK (TOBBIA),
T‑777/17
, непубликувано,
EU:T:2019:180
, т.
).
Като уточнява, че в подобен случай EUIPO „може“ да реши да пренебрегне такива доказателства, член 95, параграф 2 от Регламент 2017/2009 всъщност предоставя на Службата широко право на преценка, за да реши дали следва да вземе предвид тези доказателства, или да ги пренебрегне, като мотивира решението си по този въпрос (вж. в този смисъл решения от 13 март 2007 г., СХВП/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, т.
, от 24 януари 2018 г., EUIPO/European Food,
C‑634/16 P
,
EU:C:2018:30
, т.
и от 21 март 2019 г., TOBBIA,
T‑777/17
, непубликувано,
EU:T:2019:180
, т.
).
Освен това член 27, параграф 4 от Регламент 2018/625 урежда упражняването на предвиденото в член 95, параграф 2 от Регламент 2017/1001 право на преценка по отношение на изтъкнатите факти и на доказателствата, представени за първи път пред апелативния състав. Всъщност тази разпоредба предвижда следното:
„Съгласно член 95, параграф 2 от Регламент [1001/1001] апелативният състав може да приеме факти или доказателства, представени за първи път пред него, само ако тези факти или доказателства отговарят на следните изисквания:
a)
на пръв поглед е вероятно те да са от значение за изхода на делото; а също
б)
те не са били представени своевременно по основателни причини, по-специално когато просто допълват релевантни факти и доказателства, които вече са били представени своевременно, или са представени с цел оспорване на констатации, направени или разгледани служебно от първата инстанция в решението, предмет на обжалване“.
[…]
По второто оплакване от първото основание: нарушение на член 95, параграф 1 от Регламент 2017/1001
Жалбоподателят поддържа, че съгласно член 95, параграф 1 от Регламент 2017/1001 в производството за обявяване на недействителност поради абсолютни основания за недействителност EUIPO ограничава своята проверка до основанията и доводите, представени от страните. Една регистрирана марка на Европейския съюз се ползвала с презумпция за валидност и лицето, направило искането за обявяване на недействителност, трябвало да посочи на EUIPO конкретните обстоятелства, които поставят под въпрос валидността ѝ.
Следователно жалбоподателят счита, че апелативният състав няма право да се основе на собствените си фактически констатации. В обжалваното решение обаче апелативният състав се основал на „допълнителни факти“, които не са посочени от страните.
Според жалбоподателя тези факти се отнасят, първо, до населението на щата Монтана (т. 29 от обжалваното решение), второ, до популярността на други туристически дестинации като щатите Калифорния или Флорида (т. 31 от обжалваното решение), трето, до позоваването на понятия, свързани с думата „монтана“ на някои европейски езици, и свързването на тази дума с швейцарската община Кран-Монтана (т. 32 и 33 от обжалваното решение), четвърто, до процента на горите на територията на Съединените щати и на някои държави — членки на Съюза (т. 42 и 43 от обжалваното решение), и пето, до съдържащата се в енциклопедия
Британика
информация относно растителността на Монтана и неговата икономика (т. 40, 51 и 52 от обжалваното решение).
EUIPO и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя.
Съгласно съдебната практика в съответствие с член 95, параграф 1 от Регламент 2017/1001 при проверката на абсолютните основания за отказ проверителите в EUIPO, а при обжалване — апелативните състави на EUIPO, пристъпват към служебна проверка на фактите, за да определят дали по отношение на марката, чиято регистрация е заявена, е приложимо някое от посочените в член 7 от този регламент абсолютни основания за отказ на регистрация. От това следва, че на компетентните органи на EUIPO може да се наложи да основават решенията си на факти, на които заявителят не се е позовал (вж. в този смисъл решения от 29 март 2019 г., All Star/EUIPO — Carrefour Hypermarchés (Форма на подметка на обувка),
T‑611/17
, непубликувано,
EU:T:2019:210
, т.
и от 10 юни 2020 г., Louis Vuitton Malletier/EUIPO — Wisniewski (Изображение на кариран мотив),
T‑105/19
, непубликувано,
EU:T:2020:258
, т.
).
Въпреки това в производство за обявяване на недействителност поради абсолютно основание за отказ апелативният състав не може да бъде задължен да извърши отново направената в момента на регистрацията от компетентните органи на EUIPO служебна проверка на релевантните факти. Всъщност от разпоредбите на членове 59 и 62 от Регламент 2017/1001 следва, че марката на Европейския съюз се счита за валидна до обявяването на недействителността ѝ от EUIPO след производство за обявяване на недействителност. Следователно тя се ползва с презумпция за валидност, която е логическата последица от контрола, който EUIPO осъществява при разглеждането на заявка за регистрация (вж. в този смисъл решения от 29 март 2019 г., Форма на подметка на обувка,
T‑611/17
, непубликувано,
EU:T:2019:210
, т.
и от 10 юни 2020 г., Изображение на кариран мотив,
T‑105/19
, непубликувано,
EU:T:2020:258
, т.
).
Тази презумпция за валидност ограничава предвиденото в член 95, параграф 1, първо изречение от Регламент 2017/1001 задължение на EUIPO за служебна проверка на релевантните факти, които биха могли да доведат до прилагането на абсолютните основания за отказ, до проверката на заявката за марка на Европейския съюз, осъществена от проверителите на EUIPO, а в производство по жалба — от апелативните състави в производството по регистрация на посочената марка. Впрочем, тъй като в рамките на производство за обявяване на недействителност поради абсолютно основание за отказ се презумира, че регистрираната марка на Европейския съюз е валидна, лицето, направило искане за обявяване на недействителност, трябва да посочи на EUIPO конкретните обстоятелства, които биха могли да поставят под въпрос нейната валидност. Така съгласно второто изречение на член 95, параграф 1 от Регламент 2017/1001, което консолидира предходната практика на Общия съд (решение от 13 септември 2013 г., Fürstlich Castell’sches Domänenamt/OHMI — Castel Frères (CASTEL),
T‑320/10
,
EU:T:2013:424
, т.
), в производството за обявяване на недействителност по член 59 от същия регламент EUIPO ограничава своята проверка до основанията и аргументите, представени от страните (вж. решение от 10 юни 2020 г., Изображение на кариран мотив,
T‑105/19
, непубликувано,
EU:T:2020:258
, т.
и цитираната съдебна практика).
Макар обаче презумпцията за валидност на регистрацията да ограничава задължението на EUIPO да проверява релевантните факти, тя не може да ѝ попречи, по-специално с оглед на обстоятелствата, изтъкнати от страната, която поставя под въпрос валидността на спорната марка, да се основава на общоизвестни факти (вж. в този смисъл решения от 29 март 2019 г., Форма на подметка на обувка,
T‑611/17
, непубликувано,
EU:T:2019:210
, т.
и от 10 юни 2020 г., Изображение на кариран мотив,
T‑105/19
, непубликувано,
EU:T:2020:258
, т.
).
Освен това, макар в производството за обявяване на недействителност поради абсолютно основание за отказ EUIPO да ограничава проверката си до основанията и доводите, представени от страните, това не означава, че апелативният състав не може в рамките на собствената си преценка на фактите, доводите и доказателствата, изтъкнати от лицето, което иска обявяването на недействителност, да стигне до извод, различен от предложения от последното (вж. в този смисъл решение от 24 октомври 2019 г., Rubik’s Brand/EUIPO — Simba Toys (Форма на куб със стени с решетъчна структура),
T‑601/17
, непубликувано,
EU:T:2019:765
, т.
). В това отношение от член 71, параграф 1 от Регламент 2017/1001 следва, че след като бъде сезиран с жалба, апелативният състав може да упражни правомощията на отдела, който е взел оспореното решение, и следователно трябва да извърши нова, пълна проверка по съществото на жалбата както от правна, така и от фактическа страна (вж. в този смисъл решения от 13 март 2007 г., СХВП/Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
, т.
, от 4 март 2020 г., Tulliallan Burlington/EUIPO,
C‑155/18 P—C‑158/18 P
,
EU:C:2020:151
, т.
и от 28 март 2019 г., Robert Bosch/EUIPO (Simply. Connected.),
T‑251/17 и T‑252/17
,
EU:T:2019:202
, т.
).
В случая е безспорно, че спорът се води в рамките на производство за обявяване на недействителност поради абсолютно основание за недействителност. Следователно апелативният състав е бил длъжен да разгледа само основанията и доводите на страните, без да се засяга възможността той да вземе предвид и общоизвестни факти.
Не се установява обаче незачитане от апелативния състав на ограниченията, които трябва да спазва при извършване на проверката, в нарушение на член 95, параграф 1 от Регламент 2017/1001.
Всъщност трябва да се посочи, че апелативният състав само е проверил дали абсолютното основание, на което се позовава жалбоподателят, може да доведе до обявяването на недействителността на спорната марка.
[…]
Освен това с обжалваното решение апелативният състав е приел, че марката „MONTANA“ е била валидно регистрирана и по този начин е потвърдил валидността ѝ.
Следователно апелативният състав не е разгледал служебно релевантни факти, които биха могли да го накарат да приложи други абсолютни основания за отказ, с които може да се постави под въпрос валидността на спорната марка, в съответствие със съдебната практика, цитирана в точка 40 по-горе.
Освен това жалбоподателят не може да твърди, че при преценката на разглежданото абсолютно основание апелативният състав е извършил служебна проверка на някои „допълнителни факти“ (вж. т. 35 и 36 по-горе).
Всъщност следва да се отбележи, че констатациите на апелативния състав, изброени в точка 36 по-горе, се отнасят до преценката на доказателствата — представени от жалбоподателя в подкрепа на искането му за обявяване на недействителност — и на мотивите на решението на отдела по отмяна. Тези констатации имат за цел да поставят в перспектива фактите, доказателствата и доводите, които жалбоподателят е изтъкнал в искането си за обявяване на недействителност и които апелативният състав е счел за неточни или недостатъчно убедителни, както и да опровергаят изводите, до които е стигнал отделът по отмяна, за да уважи искането за обявяване на недействителност.
[…]
От това следва, че в съответствие с цитираната в точка 42 по-горе съдебна практика констатациите на апелативния състав отразяват само извършването на нова пълна проверка по същество на жалбата както от правна, така и от фактическа страна, въз основа на която той е стигнал до извод, различен от желания от жалбоподателя.
От гореизложеното следва, че второто оплакване, изтъкнато в рамките на първото основание, трябва да се отхвърли, а следователно и първото основание в неговата цялост.
[…]

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (трети състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Franz Schröder GmbH & Co. KG да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO).

3)
RDS Design ApS понася направените от него съдебни разноски.

Collins
Kreuschitz
De Baere
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 2 юни 2021 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.
(
)	Възпроизведени са само точките от настоящото решение, чието публикуване Общият съд счита за уместно да публикува.