CELEX: 62014TJ0713
EKB
Az EKB személyi állománya
Időszakos munkavállalók
Ugyanazon időszakos munkavállaló szerződése maximális időtartamának korlátozása
Megsemmisítés iránti kereset
Megtámadható aktus
Közvetlen és személyében való érintettség
Az eljáráshoz fűződő érdek
Keresetindítási határidő
Elfogadhatóság
A tájékoztatási kötelezettség és a felperes szakszervezettel való konzultációs kötelezettség megsértése
Szerződésen kívüli felelősség

A jogvita előzményei
A felperes, az Organisation des salariés auprès des institutions européennes et internationales en République fédérale d’Allemagne (International and European Public Services Organisation) (a Németországi Szövetségi Köztársaságban működő uniós és nemzetközi intézményeknél alkalmazott munkavállalók szervezete) (IPSO) szakmai szakszervezet, amely az alapszabályának megfelelően a németországi uniós és nemzetközi intézményeknél alkalmazott vagy ezen intézményeknek dolgozó munkavállalók érdekeit képviseli.
2008. július 3‑án a felperes és az Európai Központi Bank (EKB) „az [EKB] és az [IPSO] közötti, az elismerésről, az információk megosztásáról és a konzultációról szóló egyetértési megállapodás” címmel keretmegállapodást írtak alá, amelyet 2011. március 23‑án kiegészítéssel láttak el (a továbbiakban: keretmegállapodás).
A keretmegállapodás a 2. pontjában rendelkezik a tájékoztatás, a korai beavatkozás, valamint az IPSO‑val való konzultáció módjáról azon intézkedések tekintetében, amelyek hatást gyakorolhatnak az EKB személyi állományának helyzetére vagy érdekeire.
A felperes kezdeményezésére az EKB tárgyalásokat kezdett a felperessel az EKB‑nál dolgozó időszakos munkavállalók helyzetére vonatkozóan.
A 2014. január 29‑i találkozón az EKB személyzeti ügyekért felelős igazgatósági tagja kezdeményezésére a felek megállapodtak abban, hogy munkacsoportot hoznak létre az időszakos munkavállalókkal kapcsolatos kérdések tekintetében (a továbbiakban: munkacsoport). A felek vállalták, hogy az említett igazgatósági tag részére a tárgyalásokon elért eredményeikről jelentést nyújtanak be.
A felperes és az „Emberi erőforrások, költségvetés és szervezet” főigazgatóságának tagjai által képviselt EKB között a munkacsoport keretében 2014. február 18. és 2014. december 5. között számos más találkozóra is sor került az időszakos munkavállalókkal kapcsolatban, és e találkozók az utóbbi időpontot követően is folytatódtak.
A 2014. május 20‑i találkozón az igazgatóság állást foglalt az időszakos munkavállalók EKB‑n belüli igénybevételével kapcsolatos bizonyos kérdésekről, többek között a titkársági és adminisztratív feladatokat ellátó ugyanazon időszakos munkavállaló EKB számára nyújtott szolgálatai maximális idejének két évre korlátozásáról (a továbbiakban: megtámadott aktus). Az e találkozó jegyzőkönyvének formáját öltő megtámadott aktus a következőket írja elő:
„A dokumentumokban közölt információkra és különösen azon tényre figyelemmel, miszerint az [»Emberi erőforrások, költségvetés és szervezet«] főigazgatóság tárgyalásokat folytat az érintett szervezeti egységekkel annak érdekében, hogy fokozatosan csökkentsék az EKB‑nak az időszakos személyi állománytól való függését az ismétlődő feladatok vonatkozásában, az igazgatóság a) úgy határozott, hogy i. ezentúl adminisztratív és titkársági feladatokat ellátó időszakos munkavállalókat kizárólag ideiglenes igények kielégítésére lehet igénybe venni, és az egymást követő szerződéseik teljes időtartama nem haladhatja meg a huszonnégy hónapot […]”.
Ezen intézkedés alkalmazását illetően bizonyos átmeneti intézkedésekről rendelkezett. Az igazgatóság emellett nyugtázta azon tényt, miszerint az „Emberi erőforrások, költségvetés és szervezet” főigazgatóság külön feljegyzést készít az informatikai támogatási feladatokat végző időszakos személyi állomány jövőjét illetően.
A munkacsoport 2014. június 5‑i találkozóján az „Emberi erőforrások, költségvetés és szervezet” főigazgatóság képviselői arról tájékoztatták a felperest, hogy az igazgatóság elfogadta a megtámadott aktust.
2014. július 16‑án a megtámadott aktusban elfogadott intézkedésekről szóló, az időszakos munkavállalóknak szánt tájékoztatóra került sor, melyet követően az EKB intranetes oldalán a következő, ezen intézkedésekre vonatkozó információkat tették közzé:
„Az EKB igazgatósága úgy határozott, hogy az adminisztratív és titkársági feladatokat ellátó időszakos munkavállalók szerződéseinek teljes hosszát két évre korlátozza […] Innentől az adminisztratív és titkársági feladatokat ellátó (ideiglenes igényeknek kielégítése, helyettesítések vagy meghatározott projektek céljából alkalmazott) munkavállalók szolgálatait egyszeri vagy egymást követő határozott idejű szerződések alapján maximum két éven keresztül veheti az EKB igénybe. Mindazonáltal egy átmeneti intézkedés alkalmazandó […] Az igazgatóság határozata nem érinti az Informatikai Rendszerek Főigazgatóságnál dolgozó alvállalkozókat, sem a műszaki munkakörben dolgozó kollégákat, mint amilyenek a mérnökök és más technikusok.”
Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2014. október 10‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak és megalapozottnak;
—
semmisítse meg a megtámadott jogi aktust;
—
kötelezze az EKB‑t
ex aequo et bono
15000 euróra értékelt nem vagyoni kár megtérítésére;
—
az EKB‑t kötelezze a költségek megtérítésére.
Az EKB azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
a keresetet elsődlegesen mint elfogadhatatlant, illetve másodlagosan mint megalapozatlant utasítsa el;
—
kötelezze a felperest az eljárás költségeinek viselésére;
A jogkérdésről
1.
Az elfogadhatóságról
Az EKB – anélkül, hogy a Törvényszék 1991. május 2‑i eljárási szabályzata 114. cikke alapján alakszerű elfogadhatatlansági kifogást nyújtott volna be – vitatja a kereset elfogadhatóságát, és – amint a tárgyaláson is megerősítette – négy elfogadhatatlansági kifogást emel, melyek közül az első a megtámadható jogi aktus hiányán, a második a felperes kereshetőségi jogának hiányán, a harmadik a felperes eljáráshoz fűződő érdekének hiányán, a negyedik pedig a keresetindítási határidő be nem tartásán alapul.
A megtámadható aktus hiányáról
Az EKB elsődlegesen úgy érvel, hogy a megtámadott aktus nem megtámadható jogi aktus az ítélkezési gyakorlat értelmében, mivel nem fejt ki joghatásokat harmadik személlyel szemben. E tekintetben arra hivatkozik, hogy a megtámadott aktus belső irányelvnek vagy belső iránymutatásnak minősül, amelynek csak az EKB szervezeti egységeinek vezetői a címzettjei, és amelynek célja e vezetőknek a munkaerő‑kölcsönző vállalkozások által benyújtott ajánlatok kiválasztásával kapcsolatos közbeszerzési eljárások „decentralizált irányítása” keretében hozandó határozatainak harmonizálása, valamint a kiválasztás belső kritériumainak az alkalmazandó német jogszabály, azaz az Arbeitnehmerüberlassungsgesetz (a munkaerő‑kölcsönzésről szóló, 1972. augusztus 7‑i törvény, BGBl I, 1393. o., a továbbiakban: AÜG) jövőbeni módosításának irányában tartása. Az EKB szerint kizárólag az AÜG – és nem a megtámadott aktus – a releváns a jelen esetben alkalmazandó jogi keret meghatározásakor, mivel az EKB‑nak e törvény minden módosításához igazodnia kell.
A felperes azt állítja, hogy a megtámadott aktus megtámadható jogi aktus, amennyiben egyfelől új, kötelező erejű jogi keretet hoz létre a munkaerő‑kölcsönzés keretében, titkársági és adminisztratív feladatokat ellátó időszakos munkavállalók EKB általi igénybevételét, és másfelől az EKB szervezeti egységei belső szervezésén túl is hatásokkal bír, mivel jelentős mértékben módosítja egyrészt a munkaerő‑kölcsönző vállalkozások, és másrészt az időszakos munkavállalók jogi helyzetét, mely utóbbiak EKB‑nál történő munkavégzésének ideje korlátozódik.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint megsemmisítés iránti keresettel megtámadható jogi aktusnak kizárólag az olyan kötelező joghatásokat kiváltó intézkedések minősülnek, amelyek azzal, hogy lényegesen módosítják harmadik személyek jogi helyzetét, érintik az érdekeiket (1971. március 31‑iBizottság kontra Tanács ítélet,
22/70
,
EU:C:1971:32
,
42.
pont; 2000. április 6‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet,
C‑443/97
,
EU:C:2000:190
,
27.
pont; 2010. február 12‑iBizottság kontra CdT végzés,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
,
52.
pont).
Annak meghatározásához, hogy valamely aktus, melynek megsemmisítését kérik, kivált‑e ilyen joghatásokat, annak tartalmát (1981. november 11‑iIBM kontra Bizottság ítélet,
60/81
,
EU:C:1981:264
,
9.
pont), és készítésének körülményeit (2000. február 17‑iStork Amsterdam kontra Bizottság ítélet,
T‑241/97
,
EU:T:2000:41
,
62.
pont), valamint a kibocsátójának szándékát kell figyelembe venni az aktus minősítéséhez (lásd ebben az értelemben: 2008. július 17‑iAthinaïki Techniki kontra Bizottság ítélet,
C‑521/06 P
,
EU:C:2008:422
,
42.
,
46.
és
52.
pont; 2010. január 26‑iInternationaler Hilfsfonds kontra Bizottság ítélet,
C‑362/08 P
,
EU:C:2010:40
,
52.
pont). Ezzel szemben a jogi aktus vagy határozat formája a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatósága szempontjából főszabály szerint lényegtelen (lásd ebben az értelemben: 1981. november 11‑iIBM kontra Bizottság ítélet,
60/81
,
EU:C:1981:264
,
9.
pont; 2005. július 7‑iLe Pen kontra Parlament ítélet,
C‑208/03 P
,
EU:C:2005:429
,
46.
pont). Ugyanakkor nem zárható ki, hogy a Törvényszék figyelembe vegye a megsemmisíteni kért aktus formáját, amennyiben az hozzájárul a jellege meghatározásának lehetővé tételéhez (lásd ebben az értelemben: 1982. május 26‑iNémetország és Bundesanstalt für Arbeit kontra Bizottság ítélet,
44/81
,
EU:C:1982:197
,
12.
pont; 2010. február 12‑i, Bizottság kontra CdT végzés,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
,
58.
pont).
Továbbá az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az EK 263. cikk értelmében nem minősül megtámadható jogi aktusnak valamely intézmény olyan intézkedése, amely kizárólag ezen intézménynek vagy valamely szervezeti egységének egy adott területen valamely irányvonal követésére vonatkozó szándékát fejezi ki (lásd ebben az értelemben: 1988. szeptember 27‑iEgyesült Királyság kontra Bizottság ítélet,
114/86
,
EU:C:1988:449
,
13.
pont; 1998. május 5‑iEgyesült Királyság kontra Bizottság ítélet,
C‑180/96
,
EU:C:1998:192
,
28.
pont). Az ilyen belső iránymutatások, amelyek azokat az általános irányvonalakat határozzák meg, amelyek alapján az intézmény – a vonatkozó rendelkezések alkalmazásával – utóbb olyan egyedi határozatokat kíván elfogadni, amelyek jogszerűsége az EK 263. cikkben meghatározott eljárás szerint vitatható, kizárólag az adminisztráció belső rendszerében válthatnak ki joghatást, és semmilyen jogot vagy kötelezettséget nem keletkeztetnek harmadik személyekre nézve. Az ilyen aktusok tehát nem minősülnek sérelmet okozó, és mint olyan az EUMSZ 263. cikk szerinti megsemmisítés iránti keresettel megtámadható aktusoknak (lásd ebben az értelemben: 2000. április 6‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet,
C‑443/97
,
EU:C:2000:190
,
28.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, továbbá 33. és 34. pont; 2008. november 20‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet,
T‑185/05
,
EU:T:2008:519
,
41.
pont).
Így csak azon aktus minősül megsemmisítés iránti keresettel megtámadható határozatnak, amelynek révén a kibocsátó egyértelműen és véglegesen határozza meg álláspontját, olyan formában, amely lehetővé teszi ezen aktus jellegének megállapítását (lásd ebben az értelemben: 1982. május 26‑iNémetország és Bundesanstalt für Arbeit kontra Bizottság ítélet,
44/81
,
EU:C:1982:197
,
12.
pont; 2010. február 12‑iBizottság kontra CdT végzés,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
,
54.
pont).
A jelen esetben a megtámadott aktus mind tartalmában és elfogadásának körülményeiben, mind megfogalmazásának és az érdekelt tudomására hozásának módjában eltér egy egyszerű utasítástól vagy iránymutatástól.
A világosan és egyértelműen megfogalmazott tartalmára tekintettel, a megtámadott aktus az EKB igazgatósága arra vonatkozó határozatának minősül, hogy – az átmeneti intézkedések sérelme nélkül ‑ két évre korlátozza azon időtartamot, amíg az EKB a titkársági és adminisztratív feladatokat ellátó ugyanazon időszakos munkavállalókat ideiglenes szükségletei kielégítésére alkalmazhatja. Az EKB állításával ellentétben az igazgatóság ezen állásfoglalással túllépte azt a mértéket, amely az EKB szervezeti egységeinek belső iránymutatások adásának ténye indokolt volna a munkaerő‑kölcsönző vállalkozások által benyújtott ajánlatok kiválasztására irányuló közbeszerzési eljárásokkal kapcsolatos dokumentáció kidolgozásának vonatkozásában. Az igazgatóság ugyanis nem csupán iránymutatásokat és nem kötelező erejű magatartási szabályokat határozott meg, hanem máris általánosan alkalmazandó szabályokat, melyek véglegesen állapítanak meg az időszakos munkavállalók ezen intézményen belüli alkalmazásának keretében követendő bizonyos kritériumokat, tudniillik az adminisztratív és titkársági feladatokat ellátó ugyanazon időszakos munkavállaló alkalmazásának maximális időtartamát.
Egy ilyen aktus kötelező joghatásokat vált ki, amennyiben az időszakos munkavállalók ezen intézmény általi alkalmazásával kapcsolatos közbeszerzési eljárások keretében az EKB nem térhet el a munkaerő‑kölcsönző vállalkozások ajánlatainak értékelésekor e szabálytól, míg azt formálisan nem módosítja vagy helyezi hatályon kívül.
A megtámadott aktus e határozati jellegét erősíti meg ezen intézkedés meghozatalának formája is. Egyfelől „az igazgatóság úgy határozott” kifejezést használja (lásd a fenti 7. pont), és másfelől az EKB intranetes oldalán szereplő információ a következőképpen hivatkozik a megtámadott aktusra: „[a]z […] igazgatósága úgy határozott […] korlátozza” és „[a]z igazgatóság határozata” (lásd a fenti 10. pont). Hasonlóképpen az EKB elnöke a felperesnek címzett 2014. szeptember 30‑i levelében úgy hivatkozik a megtámadott aktusra, hogy „az igazgatóság úgy határozott”.
Amint a fenti 18. pontban felidézett állandó ítélkezési gyakorlatból következik, jóllehet annak meghatározása érdekében, hogy az adott aktus kivált‑e kötelező joghatást, annak lényegét kell vizsgálni, az aktus formája csupán egynek tekinthető azon támpontok sorában, amelyeket az uniós bíróság tekintetbe vehet az adott aktus tartalmának meghatározása során, ugyanakkor önmagában nem teszi lehetővé ezen aktus EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése szerinti határozatnak való minősítését. Ekképpen, e megállapításnak döntő jelentőség tulajdonítása nélkül, meg kell állapítani, hogy az „az igazgatóság úgy határozott” és „az igazgatóság határozata” kifejezések EKB általi használata a megtámadott aktus kontextusában megerősíti az aktus tartalmának a fenti 22. pontban kifejtett értelmezését, mely alapján megállapítható annak határozati jellege.
A megtámadott aktus meghozatalának és az EKB személyi állományával való közlésének körülményei megerősítik azon megállapítást, mely szerint ezen aktus határozati jelleggel bír.
Először is ki kell emelni, hogy az EKB igazgatóságának a megtámadott aktusban elfogadott álláspontja követi ezen intézmény azon szándékát, hogy „fokozatosan csökkentsék az időszakos munkavállalók igénybevételét az ismétlődő feladatok vonatkozásában”, amint az a megtámadott aktusból és „i. Az időszakos munkavállalók EKB általi igénybevételével kapcsolatos naprakész információkra, valamint ii. az EKB időszakos személyi állománytól való függése csökkentésének rövid és közepes távú lehetőségére vonatkozó feljegyzés” című, az „Emberi erőforrások, költségvetés és szervezet” főigazgatóság által az igazgatóság számára készített, a megtámadott aktus elfogadásakor figyelembe vett dokumentumból (a továbbiakban: az „Emberi erőforrások, költségvetés és szervezet” főigazgatóság feljegyzése) kitűnik. Következésképpen a megtámadott aktus elfogadásával az igazgatóság azt az időszakos munkavállalók EKB általi igénybevételének csökkentésére irányuló általános politika keretébe kívánta beilleszteni.
Az EKB ugyanakkor arra hivatkozik, hogy a megtámadott aktus célja – a megfelelő ügyintézés elvének alkalmazásában – az időszakos munkára vonatkozó, az EKB és a munkaerő‑kölcsönző vállalkozások közötti szerződésekre irányadó német szabályozás, az AÜG módosításának megelőlegezése.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az „Emberi erőforrások, költségvetés és szervezet” főigazgatóság feljegyzése, valamint az EKB intranetes oldalán a megtámadott aktussal kapcsolatban 2014. július 16‑án megjelentetett információ valóban megemlíti a német kormánynak az AÜG módosítására irányuló javaslatát az ideiglenes szerződések időtartamának tizennyolc hónapra való korlátozása végett. Ugyanakkor a puszta tény, hogy e javaslat már létezett a megtámadott aktus elfogadásakor, nem erősíti meg az EKB azon érvét, miszerint a megtámadott aktust a releváns német szabályozás módosítására számítva hozták.
Először is ugyanis meg kell jegyezni, hogy a német szabályozás EKB által hivatkozott módosítását még nem fogadták el a megtámadott aktus meghozatalakor, és annak tartalma ekképpen még nem állapítható meg bizonyossággal. Amennyiben az EKB szándéka ténylegesen az AÜG módosítása elfogadásának megelőlegezése lett volna, a megtámadott aktus által elfogadott intézkedések hatálybalépését az említett módosításéhoz igazította volna. A megtámadott aktusban előírt intézkedések azonban 2014. július 16‑tól alkalmazandók, amint az az ugyanazon a napon az intézmény intranetes oldalán megjelentetett információból is kitűnik, míg az AÜG módosítását ezen időpontban még el sem fogadták, és egyébiránt azt a jelen ügyben tartott tárgyalás napjáig sem fogadták még el, amint azt az EKB is megerősítette.
Másodszor meg kell állapítani, hogy az „Emberi erőforrások, költségvetés és szervezet” főigazgatóság feljegyzésében hivatkozott, az AÜG módosítására irányuló javaslat célja az ideiglenes szerződések időtartamának tizennyolc hónapra korlátozása volt, míg a megtámadott aktus ugyanazon időszakos munkavállaló EKB általi alkalmazásának időtartamát huszonnégy hónapban határozta meg. A megtámadott aktust tehát semmi esetre sem lehet a nemzeti szinten tervezett intézkedések egyszerű megelőlegezése céljából hozottnak tekinteni.
Harmadszor a megtámadott aktus által elfogadott intézkedés – amint azt a felperes kiemeli – az EKB‑nál alkalmazott időszakos munkavállalóknak csupán egyetlen, az adminisztratív és titkársági feladatokat ellátó csoportjára alkalmazandó, a más feladatokat, többek között az informatikai támogatást ellátó időszakos munkavállalók az „Emberi erőforrások, költségvetés és szervezet” főigazgatóság egy külön feljegyzésének kell tárgyát képezzék, amint az a megtámadott aktus b) pontjának i. alpontjából kitűnik, és amint azt az EKB intranetes oldalán megjelentetett információ is tanúsítja (lásd a fenti 10. pont). Ekképpen a megtámadott aktus nem tekinthető az AÜG módosítása megelőlegezéseképpen elfogadottnak, mivel nem feltételezhető, hogy ez utóbbi az időszakos munkavállalóknak csupán erre a csoportjára vonatkozzon, és nem az időszakos személyi állomány egészére.
Következésképpen a felperes helyesen állapítja meg lényegében, hogy az alkalmazandó német szabályozás ez irányú módosításának hiányában a megtámadott aktus határozta meg a jogi keretet a nem ismétlődő adminisztratív és titkársági feladatokat ellátó ugyanazon időszakos munkavállaló EKB általi igénybevételének időtartamát két évben korlátozva.
Másodszor meg kell jegyezni, hogy a megtámadott aktus által elfogadott intézkedést az EKB személyi állományának és különösen az időszakos munkavállalóknak a tudomására hozták, nem csupán az intézmény intranetes oldalán megjelentetett információ formájában, hanem az EKB‑nál alkalmazott időszakos munkavállalók részére külön e célból szervezett tájékoztatón is. Amint azt az EKB igazgatója is kiemelte a felperesnek címzett 2014. szeptember 30‑i levelében, e tájékoztató célja az volt, hogy az időszakos munkavállalók számára „egyértelmű információval szolgáljon a szerződéses helyzetükről”.
Ekképpen az EKB nem csupán az információnak az átláthatóság, egyenlő bánásmód, illetve a hatékony ügyintézés biztosítása érdekében történő közzétételére szorítkozott, amint arra hivatkozik is, hanem – helyesen – azt is szükségesnek találta, hogy a megtámadott aktus hatályát és az EKB‑nál alkalmazott időszakos munkavállalók helyzetére gyakorolt hatását illetően tájékoztatót tartson.
A fentiekből következik, hogy az EKB a megtámadott aktushoz kötelező joghatásokat kívánt kapcsolni, amikor a nem ismétlődő adminisztratív és titkársági feladatokat ellátó időszakos munkavállalók EKB általi igénybevételének időtartamát két évben korlátozta, ami e munkavállalók érdekeit érinti, mivel megfosztja őket annak lehetőségétől, hogy az EKB‑ban ezen időbeli korlátot meghaladó ideig legyenek alkalmazva.
Az EKB által felhozott többi érv sem alkalmas e következtetés megkérdőjelezésére.
Először is, az EKB emlékeztet arra, hogy a jelen jogvita jogi keretét két szerződéses viszony képezi: egyfelől az EKB és a munkaerő‑kölcsönző vállalkozások közötti, másfelől az utóbbiak és az időszakos munkavállalók közötti. E két szerződéses viszony elkülönül, így az időszakos munkavállalók és az EKB nem állnak szerződéses kapcsolatban, a megtámadott aktus semmiképp sem gyakorol hatást az időszakos munkavállalók helyzetére, akiknek az érdekeit a felperes képviseli, hanem kizárólag az EKB és a munkaerő‑kölcsönző vállalkozások között fennálló szerződéses viszonyra hat ki.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a megtámadott aktus nem csupán és nem egyszerűen az EKB és a munkaerő‑kölcsönző vállalkozások közötti szerződéses viszony keretébe illeszkedik, hanem olyan általános hatályú aktus, amely e viszonyon kívül is keletkeztet joghatásokat. Amint az a fenti 22. és 36. pontban már megállapítást nyert, ez az aktus határozza meg a jogi keretet az időszakos munkavállalók EKB általi alkalmazásának feltételei vonatkozásában, aminek az a következménye, hogy korlátozza az ugyanazon időszakos munkavállaló ezen intézményen belüli két évet meghaladó időtartamú alkalmazásának lehetőségét, és ekképpen érinti e munkavállaló jogi helyzetét.
Másodszor, el kell utasítani az EKB azon érvét is, mely szerint adott időszakos munkavállaló EKB általi igénybevétele időtartamának korlátozása nem akadályozza meg e munkavállalót abban, hogy ezt követően más feladatkört lásson el, amennyiben a munkaerő‑kölcsönző vállalkozással fennálló szerződése ezt lehetővé teszi. Ezen érv ugyanis, még ha nem is lenne alaptalan, akkor is elkülönül azon kérdéstől, hogy a megtámadott aktus joghatásokat keletkeztet‑e azzal, hogy adott időszakos munkavállaló EKB általi igénybevételének maximális időtartamát két évre korlátozza, mindezt függetlenül a többi lehetséges beosztástól, amire a munkaerő‑kölcsönző vállalkozás őt beoszthatná.
Következésképpen a fenti 17–20. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel a megtámadott aktus sérelmet okozó aktusnak, és így az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése értelmében megtámadható jogi aktusnak minősül. Ennélfogva el kell utasítani az EKB által felhozott első elfogadhatatlansági kifogást.
A felperes érdekeinek közvetlen és személyében való érintettségének a hiányáról
Az EKB másodlagosan úgy érvel, hogy a megtámadott aktus nem érinti közvetlenül és személyében a felperes érdekeit, amennyiben egyrészt a felperes az aktusnak nem címzettje, másfelől pedig nem illeti meg a konzultációhoz vagy az tájékoztatáshoz való jog egy, az időszakos munkavállalók EKB‑n belüli helyzetére vonatkozó, a megtámadott aktushoz hasonló aktus elfogadásának keretében.
A felperes arra hivatkozik, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében közvetlenül és személyében érinti a megtámadott aktus, mivel a szociális párbeszéd egyik résztvevőjeként a saját érdekeit, valamint a keretmegállapodásból, és az EKB‑val a munkacsoporton keretében folytatott tárgyalásokból – amit a felperes „
ad hoc
megállapodásnak” minősít – eredő eljárási jogait nem tartották tiszteletben a megtámadott aktus elfogadásakor.
Az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése értelmében bármely természetes vagy jogi személy az e cikk első és második bekezdésében említett feltételek mellett eljárást indíthat a neki címzett vagy az őt közvetlenül és személyében érintő jogi aktusok ellen, továbbá az őt közvetlenül érintő olyan rendeleti jellegű jogi aktusok ellen, amelyek nem tartalmaznak végrehajtási intézkedéseket.
Nem vitatott, hogy a felperes nem címzettje a megtámadott jogi aktusnak. Ráadásul amennyiben a felperes nem állítja, hogy a megtámadott aktus őt közvetlenül érintő, végrehajtási intézkedéseket nem tartalmazó rendeleti jellegű jogi aktus lenne, hanem arra hivatkozik, hogy ezen aktus közvetlenül és személyében érinti, meg kell vizsgálni először is, hogy a megsemmisítés iránti kereset benyújtásához az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében előírt két feltétel a jelen esetben teljesül‑e.
E tekintetben először is emlékeztetni kell a közvetlen érintettség feltételét illetően arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon feltétel, miszerint a megsemmisítési kereset tárgyát képező jogi aktusnak közvetlenül kell érintenie a természetes vagy jogi személyt, azt követeli meg, hogy ezen aktus közvetlen hatást gyakoroljon a jogalany jogi helyzetére, és ne hagyjon mérlegelési jogkört a végrehajtására kötelezett címzettek számára, mert az ilyen végrehajtás tisztán automatikus jellegű, és köztes szabályok alkalmazása nélkül, egyedül az uniós szabályozás alapján történik (lásd: 2008. március 13‑iBizottság kontra Infront WM ítélet,
C‑125/06 P
, EBHT,
EU:C:2008:159
,
47.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Másodsorban, a személyében való érintettséget illetően, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egy természetes vagy jogi személy, ha nem címzettje egy aktusnak, csak akkor hivatkozhat arra, hogy személyében érintett az EK 263. cikk negyedik bekezdése értelmében, ha a szóban forgó aktus sajátos jellemzői vagy egy őt minden más személytől megkülönböztető ténybeli helyzet folytán vonatkozik rá, és ezáltal a címzetthez hasonló módon egyéníti őt (1963. július 15‑iPlaumann kontra Bizottság ítélet,
25/62
,
EU:C:1963:17
, 223. o.; lásd még: 2014. február 27‑iStichting Woonlinie és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑133/12 P
,
EU:C:2014:105
,
44.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A felperes mint a jogalanyok valamely csoportja közös érdekvédelme céljából létrehozott szervezet nem minősül az adott csoport általános érdekeit érintő jogi aktus által közvetlenül és személyében érintettnek (1962. december 14‑iConfédération nationale des producteurs de fruits et légumes és társai kontra Tanács ítélet,
16/62 és 17/62
, nem tették közzé,
EU:C:1962:47
, 919. o.; 1975. március 18‑i, Union syndicale Service public européen és társai kontra Tanács ítélet,
72/74
,
EU:C:1975:43
,
17.
pont).
Ugyanakkor a felpereshez hasonló, személyek közös érdekeinek védelmére létrehozott egyesületek által előterjesztett keresetek az ítélkezési gyakorlat szerint három helyzetben elfogadhatók, mégpedig ha ezen egyesületek olyan személyek érdekeit képviselik, akik kereshetőségi joggal rendelkeznek, vagy ha saját egyesületi érdekeik érintettsége egyéníti őket, különösen azért, mert a megsemmisíteni kért aktus befolyásolta tárgyalási pozíciójukat, illetve ha részükre jogszabály számos eljárási jogosultságot kifejezetten elismer (lásd ebben az értelemben: 2010. március 18‑iForum 187 kontra Bizottság ítélet,
T‑189/08
, EBHT,
EU:T:2010:99
,
58.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen esetben, még ha a felperes arra is hivatkozik, hogy harmadik személyek, tudniillik az EKB tisztviselői és időszakos munkavállalói helyzetének a megtámadott aktus általi módosítása releváns annak megállapításánál, hogy a felperes jogi helyzete módosult‑e, tekintettel a szakszervezeti szerepére, melynek célkitűzése a németországi uniós és nemzetközi intézményeknél alkalmazott vagy ezen intézményeknek dolgozó személyek kollektív érdekeinek védelme, azt akkor sem állítja, hogy e személyek maguk is rendelkeznének kereshetőségi joggal. Azt állítja ellenben, hogy kereshetőségi joggal bír, mivel az EKB nem tartotta tiszteletben egyfelől a felperes mint szociális partner és az EKB‑nál alkalmazott időszakos munkavállalók helyzetével kapcsolatos megbeszéléseken részt vevő tárgyalófél érdekeit, és másfelől a felperes eljárási jogait.
Azon kérdést illetően, hogy a jelen esetben a felperesnek a fenti 49. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat szerinti, a munkacsoportban folytatott megbeszéléseken való részvételéből eredő tárgyalási pozícióját érintette‑e a megtámadott aktus, az EKB úgy érvel, hogy ez a helyzet nem áll fent, mivel egyrészt a megtámadott aktus az EKB szervezeti egységeinek címzett belső dokumentum, és másrészt szabályszerűen aláírt irat hiányában a felperes nem állíthatja, hogy a munkacsoport létrehozása olyan szerződés aláírásának minősülhetne, amelyből a hivatkozott jogai származnának.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a puszta tény, miszerint a személyi állományt képviselő szakszervezet részt vett azon tárgyalásokon, melyek az adott aktus elfogadásához vezettek, nem elegendő azon keresetindítási jog jellegének megváltoztatásához, mellyel a felperes az EUMSZ 263. cikk értelmében e tekintetben bírhat (lásd ebben az értelemben: 1975. március 18‑iUnion syndicale Service public européen és társai kontra Tanács ítélet,
72/74
,
EU:C:1975:43
,
19.
pont).
Ugyanakkor egy egyesület keresete elfogadhatónak nyilvánítható, ha a tagjai érdekeitől elkülönülő saját érdekeit védi, különösen, ha tárgyalási helyzetét érintette a megtámadott aktus (lásd ebben az értelemben: 1988. február 2‑iKwekerij van der Kooy és társai kontra Bizottság ítélet,
67/85, 68/85 és 70/85
,
EU:C:1988:38
,
–
24.
pont; 1993. március 24‑iCIRFS és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑313/90
,
EU:C:1993:111
,
29.
és
30.
pont; 1999. november 23‑iUnión de Pequeños Agricultores kontra Tanács végzés,
T‑173/98
,
EU:T:1999:296
,
54.
pont), és olyan különleges helyzetekben, amelyekben a felperes egyértelműen körülírt és a határozat tárgyához szorosan kapcsolódó tárgyalói szereppel bírt, amely által olyan ténybeli helyzetben volt, amely őt minden más személytől megkülönböztette (lásd ebben az értelemben: 2000. május 23‑iComité d’entreprise de la Société française de production és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑106/98 P
,
EU:C:2000:277
,
45.
pont; 2014. április 3‑iCFE CGC France Télécom Orange kontra Bizottság végzés,
T‑2/13
, nem tették közzé,
EU:T:2014:226
,
35.
pont).
A jelen esetben a felperes arra hivatkozik, hogy mint az EKB‑val folytatott szociális párbeszéd és az időszakos munkavállalók ezen intézménybeli helyzetével kapcsolatos megbeszélések résztvevőjének a saját érdekeit sértette a megtámadott aktus, különös tekintettel azon tényre, hogy az a munkacsoport megbízatásával kapcsolatos, és e munkacsoport jelentését még nem fogadták el a megtámadott aktus meghozatalának időpontjában, valamint azon tényre, hogy a felperes a munkacsoportban részt vevő egyetlen szociális partner, és egyben a keretmegállapodás aláírója.
A felperes által hivatkozott, a fenti 54. pontban összefoglalt körülmények őt a jelen esetben a fenti 53. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében egyénítik az EKB‑nál alkalmazott vagy ezen intézménynek dolgozó személyeket képviselő többi szakszervezethez viszonyítva tekintettel az EKB adminisztrációjával az időszakos munkavállalók ezen intézményen belüli helyzetével kapcsolatban folytatott szociális párbeszédben játszott szerepére, amely szerep körülhatárolt, és a megtámadott aktus tárgyához kapcsolódik.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a felek egyetértenek abban, hogy a felperes az egyetlen az EKB‑nál alkalmazott vagy ezen intézménynek dolgozó személyeket képviselő szervezet, amely párbeszédet kezdett az EKB adminisztrációjával az időszakos munkavállalók ezen intézményen belüli helyzetével kapcsolatban, többek között az e célból létrehozott munkacsoportban való részvételével. A felperes aktívan részt vett e megbeszéléseken, szorosan együttműködve az illetékes szervezeti egységekkel, egyebek mellett a különböző találkozókon való részvétellel, valamint a szervezeti egységekkel a találkozók előkészítő dokumentumaira, illetve e találkozók jegyzőkönyveire vonatkozó levelek váltásával (lásd a fenti 5., 6. és 9. pont). Amint az többek között a munkacsoportban megvitatandó témák jegyzékéből, valamint a munkacsoport 2014. február 18‑i találkozójának jegyzőkönyvéből is kitűnik, a megbeszélések többek között az időszakos munkavállalók EKB általi igénybevétele maximális időtartamának kérdéséről folytak, ami kifejezetten kapcsolódik a megtámadott aktus tárgyához.
Anélkül, hogy ebben a szakaszban szükséges lenne állást foglalni azon kérdésben, hogy a munkacsoportnak a fenti 56. pontban hivatkozott megbeszélései és a csoporton belüli kapcsolatfelvételek „
ad hoc
megállapodásnak” minősülnek‑e, amint azt a felperes állítja, meg kell állapítani, hogy az EKB az időszakos munkavállalókkal – és különösen e munkavállalók EKB‑n belüli alkalmazása maximális idejével – kapcsolatos kérdések vizsgálatakor a felperest tárgyalópartnerként ismerte el (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 1993. március 24‑iCIRFS és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑313/90
,
EU:C:1993:111
,
29.
pont).
Ekképpen azon tény, hogy a felperes az EKB szociális tárgyalópartnere volt az időszakos munkavállalókkal, többek között az EKB általi alkalmazásuk időtartamával kapcsolatos megbeszélések keretében, elegendő a jelen esetben annak alátámasztására, hogy a felperest az EUMSZ 263. cikk hatodik bekezdése értelmében a megtámadott aktus személyében érintette. E minőség a felperest jellemzi csupán az ítélkezési gyakorlat értelmében, amennyiben az EKB‑nál alkalmazott vagy ezen intézménynek dolgozó személyek érdekeinek képviseletében esetleg aktív különböző szakszervezetek közül csak a felperes vett részt az EKB‑val kifejezetten azon kérdésekre vonatkozó tárgyalásokban, amelyeket a megtámadott aktus említ, ami egyéníti őt valamennyi másik szakszervezethez képest (lásd ebben az értelemben: 2009. július 9‑i3F kontra Bizottság ítélet,
C‑319/07 P
,
EU:C:2009:435
,
92.
és
93.
pont; 2002. április 18‑iIPSO és USE kontra EKB végzés,
T‑238/00
,
EU:T:2002:102
,
55.
pont).
Hasonlóképpen az ítélkezési gyakorlat értelmében a felperest közvetlenül érinti a megtámadott aktus, amennyiben az aktus azonnali hatása, hogy érinti a felperesnek az időszakos munkavállalókkal kapcsolatos kérdésekről szóló megbeszéléseken betöltött szociális tárgyalópartneri helyzetét, mivel megfosztja annak lehetőségétől, hogy a döntéshozatalban részt vegyen vagy arra befolyást gyakoroljon.
Következésképpen el kell utasítani a felperes kereshetőségi jogának hiányán hiányára alapított elfogadhatatlansági okot, anélkül hogy ebben a szakaszban határozni kellene az eljárási biztosítékok létéről, amelyekre a felperes a megtámadott aktus elfogadását illetően hivatkozhatna.
Az eljáráshoz fűződő érdek hiányáról
Az EKB harmadlagos jelleggel úgy érvel, hogy a felperesnek a megtámadott aktus megsemmisítéséhez fűződő érdeke „sokkal inkább politikai, mintsem jogi”. A felperesnek tehát nem fűződik az eljáráshoz érdeke az ítélkezési gyakorlat értelmében, mivel a megtámadott aktus megtámadható mivolta vitatásának keretében kifejtett okokból (lásd a fenti 15. pontot) az EKB nem volt köteles konzultálni a felperessel ezen aktus igazgatóság általi elfogadását megelőzően.
A felperes azt állítja, hogy fűződik érdeke az eljáráshoz, amennyiben a jelen kereset a tájékoztatáshoz és konzultációhoz való joga védelmére irányul.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely természetes vagy jogi személy által megsemmisítés iránt indított kereset csupán abban az esetben elfogadható, amennyiben a felperesnek érdeke fűződik a megtámadott jogi aktus megsemmisítéséhez. Ezen érdekhez szükséges, hogy a megtámadott jogi aktus megsemmisítése önmagában jogi hatás kiváltására alkalmas legyen, és hogy a kereset a benyújtója tekintetében előnyösebb helyzetet eredményezzen (lásd: 2015. szeptember 17‑iMory és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
55.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2014. december 4‑iTalanton kontra Bizottság végzés,
T‑165/13
, nem tették közzé,
EU:T:2014:1027
,
34.
és
35.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A felperesnek az eljáráshoz fűződő, létrejött és fennálló érdekkel kell rendelkeznie (lásd: 2015. szeptember 17‑iMory és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
56.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Amint arra a felperes hivatkozik, a jelen kereset kifejezetten a konzultációhoz és a tájékoztatáshoz való eljárási jogainak védelmére irányul. Következésképpen a megtámadott aktus megsemmisítése azzal a következménnyel járhat, hogy az EKB‑nak a megtámadott aktushoz hasonló aktus elfogadását megelőzően biztosítania kell e jogokat. Ugyanakkor az ilyen eljáráshoz fűződő érdek feltételezi, hogy a felperes a jelen esetben hivatkozhat e jogok meglétére, amit a kereset jogalapjaival együtt kell vizsgálni.
A keresetindítási határidő betartásáról
Az EKB negyedlegesen úgy érvel, hogy a kereset elfogadhatatlan a keresetindítási határidő be nem tartása miatt. Mivel a megtámadott aktus az intézmény szervezeti egységeinek címzett belső irányelv, azt az EKB szerint nem kell közzétenni, és az intézmény intranetes oldalán való megjelentetés semmi esetre sem hasonlítható a közzétételhez. Következésképpen az 1991. május 2‑i eljárási szabályzat 102. cikkének 1. §‑ában a keresetindítási határidő számításához előírt tizennégy napos kiegészítő határidő a jelen ügyben nem alkalmazható. Ekképpen a keresetindítási határidőt attól a naptól kell számítani, amikor a felperes tudomást szerzvett a megtámadott aktusról, azaz 2014. július 16‑tól, tehát a megtámadott aktusnak az EKB intranetes oldalán történt megjelentetésének, és a felperes jelenlétében tartott tájékoztatónak a napjától. Ennek következtében a 2014. október 10‑én benyújtott kereset késedelmes.
A felperes arra hivatkozik, hogy a keresetet a keresetindítási határidőket betartva nyújtotta be.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 263. cikk szerinti kereset megindítására vonatkozó határidő közrendi jellegű, amelyet a jogi helyzetek egyértelműségének és bizonyosságának biztosítása, és az igazságszolgáltatás területén minden hátrányos megkülönböztetés vagy önkényes eljárás megelőzése érdekében vezettek be, és az uniós bíróság feladata, hogy – akár hivatalból – ellenőrizze annak betartását (1997. január 23‑iCoen‑ítélet,
C‑246/95
,
EU:C:1997:33
,
21.
pont; 1997. szeptember 18‑iMutual Aid Administration Services kontra Bizottság ítélet,
T‑121/96 és T‑151/96
,
EU:T:1997:132
,
38.
és
39.
pont).
Az EUMSZ 263. cikk hatodik bekezdése szerint a megsemmisítés iránti keresetet két hónapon belül kell megindítani. E határidő az esettől függően az intézkedés kihirdetésekor, a felperessel történő közlésekor, illetve ennek hiányában azon a napon kezdődik, amikor arról a felperes tudomást szerzett.
Már a rendelkezés szövegéből az következik, hogy a tudomásszerzés napja a keresetindítási határidő kezdő napjaként kiegészítő jellegű a jogi aktus kihirdetése vagy közlése napjához képest (1998. március 10‑iNémetország kontra Tanács ítélet,
C‑122/95
,
EU:C:1998:94
,
35.
pont; lásd még: 2003. november 27‑iRegione Siciliana kontra Bizottság ítélet,
T‑190/00
,
EU:T:2003:316
,
30.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen esetben a felek nem vitatják, hogy a megtámadott aktust nem küldték meg a felperesnek. Az közzététel tárgyát sem képezte, az egyetlen ezen aktussal kapcsolatos információ az EKB intranetes oldalán volt megtalálható. E körülmények között attól a naptól fogva kell a keresetindítási határidőt számítani, amikor a felperes tudomást szerzett a megtámadott aktusról.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint kihirdetés vagy közlés hiányában az őt érintő jogi aktus létezéséről tudomással bíró személy feladata az, hogy észszerű határidőn belül kérje a jogi aktus teljes szövegét, ennek figyelembevétele mellett azonban a keresetindítási határidő csak akkor kezd el folyni, amikor az érintett harmadik fél pontosan megismerte a szóban forgó jogi aktus tartalmát és indokolását oly módon, hogy keresetindítási jogával élni tudjon (1988. július 6‑iDillinger Hüttenwerke kontra Bizottság ítélet,
236/86
,
EU:C:1988:367
,
14.
pont; 1998. február 19‑iBizottság kontra Tanács ítélet,
C‑309/95
,
EU:C:1998:66
,
18.
pont).
Az EKB azt állítja, hogy a megtámadott aktussal kapcsolatos információt 2014. július 16‑án tették az EKB intranetes oldalán közzé, és ezen a napon tartottak egy tájékoztatót, amelyen a felperes is jelen volt, így ezt a napot kell a keresetindítási határidő kezdőnapjának tekinteni.
Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy ezen időpontban a felperes nem szerzett még pontos tudomást a megtámadott aktus tartalmáról és indokairól. Az iratokból ugyanis kitűnik, amit egyébként az EKB sem vitat, hogy a megtámadott aktus pontos tartalmát csak 2014. október 24‑én közölték a felperessel, tehát a kereset benyújtását követően, csupán az ellenkérelemmel kapott arról egy másolatot. Az EKB által hivatkozott azon tény, miszerint az intézmény intranetes oldalán megjelentetett információ „lényegében” tükrözi azt az információt, amit a felperes az EKB adminisztrációjától 2014. október 24‑én megkapott, nem elegendő annak megállapításához, hogy a felperes 2014. július 16‑án pontos tudomást szerzett volna a megtámadott aktus tartalmáról és indokairól a fenti 72. pontban felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében.
Következésképpen a felperes a jelen kereset megindítása mellett döntött, anélkül hogy biztos lehetett volna abban, hogy a megtámadott aktus valamennyi lényeges elemét ismeri (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 1988. július 6‑iDillinger Hüttenwerke kontra Bizottság ítélet,
236/86
,
EU:C:1988:367
,
15.
pont).
Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy a felperes eleget tett az ítélkezési gyakorlatból (lásd a fenti 72. pont) következő azon kötelezettségének, hogy észszerű időn belül megkérje a megtámadott aktus teljes szövegét. Az iratokból kitűnik ugyanis, hogy a felperes több kérelmet is intézett az EKB adminisztrációjához – az utolsót 2014. október 8‑án, a kereset benyújtását megelőzően –, a megtámadott aktus másolatának megszerzése érdekében.
E körülmények mellett a kereset nem tekinthető késedelmesen benyújtottnak.
Következésképpen az EKB által felhozott negyedik elfogadhatatlansági kifogást is el kell utasítani, anélkül hogy szükséges lenne állást foglalni a felek azon érveit illetően, hogy mikortól kell a keresetindítási határidőt számítani a megtámadott aktusra vonatkozó információnak az EKB intranetes oldalán történt közzététele időpontjának függvényében.
2.
Az ügy érdeméről
A megsemmisítés iránti kérelemről
Megsemmisítési kérelmének alátámasztására a felperes két jogalapot hoz fel, amelyek egyfelől az Európai Unió Alapjogi Chartájának 27. cikkében és az Európai Közösség munkavállalóinak tájékoztatása és a velük folytatott konzultáció általános keretének létrehozásáról szóló, 2002. március 11‑i 2002/14/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben (a munkavállalói képviseletről szóló európai parlamenti, tanácsi és bizottsági közös nyilatkozat) (
HL 2002. L 80., 29. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 219. o.) megfogalmazott, a keretmegállapodásban és a munkacsoporton belüli – a felperes által „ad hoc megállapodásnak” minősített – tárgyalások során pontosított és érvényesített, a tájékoztatáshoz és a konzultációhoz való jog, továbbá ezen állítólagos „
ad hoc
megállapodás” megsértésén, másfelől az Alapjogi Charta 41. cikkének megsértésén alapulnak.
Az első, az Alapjogi Charta 27. cikkében és a 2002/14/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben megfogalmazott, a keretmegállapodásban és az állítólagos
„ad hoc
megállapodásban” pontosított és érvényesített, tájékoztatáshoz és konzultációhoz való jog megsértésére, továbbá ezen
„ad hoc
megállapodás” és a keretmegállapodás megsértésére alapított jogalapról
A felperes azt állítja, hogy mivel a megtámadott aktus elfogadásával az EKB nem tartotta tiszteletben a felperessel folytatott szociális párbeszédet, és megsértette az Alapjogi Charta 27. cikkében és a 2002/14 irányelv 4. cikkében megfogalmazott, a munkavállalók tájékoztatáshoz és konzultációhoz való jogát, amelyet az ezen irányelv 5. cikkének értelmében tárgyalt megállapodásokkal, azaz a keretmegállapodással és az állítólagos „
ad hoc
megállapodással” érvényesítettek.
Az EKB vitatja, hogy figyelmen kívül hagyta volna a felperes konzultációhoz és tájékoztatáshoz való jogát, mivel a felperes által hivatkozott rendelkezések a jelen ügyben nem biztosítanak számára ilyen jogokat.
Először is meg kell vizsgálni, hogy a jelen ügyben a felperes joggal hivatkozik‑e az általa hivatkozott rendelkezések értelmében azon eljárási garanciákra, amelyek biztosítanák számára a tájékoztatáshoz, a konzultációhoz és a megtámadott aktusban az elfogadását megelőző részvételhez való jogot, és továbbá, hogy adott esetben ezen eljárási jogokat figyelmen kívül hagyták‑e ezen garanciák megsértésével.
– A Charta 27. cikke
A felperes először is az Alapjogi Charta 27. cikkében előírt, a munkavállalók tájékoztatáshoz és konzultációhoz való jogára hivatkozik.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az Alapjogi Charta 27. cikke a munkavállalók tájékoztatáshoz és konzultációhoz való jogát a vállalkozásnál szabályozza. Az ítélkezési gyakorlat értelmében e rendelkezések alkalmazhatók az uniós intézmények és személyi állományuk közötti jogviszonyban, amint az a 2013. szeptember 19‑iBizottság kontra Strack ítéletből is kitűnik (felülvizsgálat,
C‑579/12 RX‑II
,
EU:C:2013:570
).
Mindazonáltal, magának az Alapjogi Charta 27. cikkének a szövegéből kitűnik, hogy az e rendelkezések által biztosított jogok gyakorlása az uniós jogban és a nemzeti jogszabályokban és gyakorlatokban meghatározott esetekre és feltételekre korlátozódik (2014. január 15‑iAssociation de médiation sociale ítélet,
C‑176/12
,
EU:C:2014:2
,
45.
pont; 2014. november 11‑iBergallou kontra Parlament és Tanács végzés,
T‑22/14
, nem tették közzé,
EU:T:2014:954
,
33.
pont).
Ebből következik, hogy az Alapjogi Charta 27. cikke, amely nem biztosít semmilyen, közvetlenül alkalmazandó jogot, önmagában nem elegendő ahhoz, hogy a magánszemélyekre a tájékoztatáshoz és a konzultációhoz való olyan alanyi jogot ruházzon, amelyre hivatkozni lehet (lásd ebben az értelemben: 2014. január 15‑iAssociation de médiation sociale ítélet,
C‑176/12
,
EU:C:2014:2
,
47.
pont).
Következésképpen a felperes a jelen esetben nem hivatkozhat kizárólag az Alapjogi Charta 27. cikke alapján a konzultációhoz és tájékoztatáshoz való jogra.
Az Alapjogi Charta 27. cikkéhez fűzött magyarázatok szerint, amelyeket az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének harmadik albekezdése és az Alapjogi Charta 52. cikk (7) bekezdése értelmében a Charta értelmezéséhez figyelembe kell venni, az Alapjogi Charta 27. cikkében említett terület uniós vívmányait, amelyek meghatározzák, hogy e cikk milyen feltételekkel alkalmazandó, többek között a 2002/14 irányelv tartalmazza, amelyre a felperes jelen ügyben hivatkozik.
Ennélfogva meg kell határozni, hogy a felperes alapíthatja‑e a jelen esetben az általa hivatkozott jogokat az Alapjogi Chartának a 2002/14 irányelv rendelkezései által pontosított 27. cikkére.
– A 2002/14 irányelvről
A felperes a 2002/14 irányelv 4. cikkében meghatározott tájékoztatási és konzultációs területekre hivatkozik, és azt állítja, hogy ez nem korlátozza a konzultációhoz való jogot kizárólag azokra a munkavállalókra, akik az őket közvetlenül a vállalkozáshoz kötő munkaszerződéssel rendelkeznek. Így a felperes szerint az időszakos munkavállalók szintén élvezhetik a kollektív és képviseleti jogokat az EKB‑n belül.
Az EKB szerint az Alapjogi Charta 2002/14 irányelv rendelkezéseivel pontosított 27. cikke nem teremtheti olyan kötelezettség alapját az EKB számára, amelynek értelmében a megtámadott aktus elfogadása előtt tájékoztatnia kellene az időszakos munkavállalók képviselőit vagy azokkal konzultálnia kellene, mivel egyrészt az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a 2002/14 irányelv nem ír elő kötelezettséget az intézmények számára a személyi állományukkal fenntartott kapcsolatokban, másfelől e jogszabály e kötelezettségeket egy „munkaadóra [helyesen: munkáltatóra]” terheli; márpedig az EKB nem az időszakos munkavállalók munkáltatója. Végül azt feltételezve is, hogy e rendelkezések rá alkalmazandók lennének, az EKB úgy véli, hogy a megtámadott aktusra nem vonatkozik a 2002/14 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése.
Először is, meg kell vizsgálni, hogy a 2002/14 irányelv ír‑e elő konzultációhoz és tájékoztatáshoz való jogot az időszakos munkavállalók és képviselőik javára, amint azt a felperes állítja.
A 2002/14 irányelv (18) preambulumbekezdése és 1. cikkének (1) bekezdése szerint „ennek az irányelvnek a célja a[z Unión] belüli vállalkozások vagy üzemek munkavállalóinak tájékoztatására és a velük folytatott konzultációra vonatkozó minimumkövetelményeket meghatározó általános keret létrehozása”. Ezekből a rendelkezésekből többek között az is következik, hogy a munkavállalók tájékoztatása és a velük folytatott konzultáció a nemzeti jogszabály vagy gyakorlat szerint meghatározott képviselőiken keresztül történik.
A 2002/14 irányelv 2. cikkének f) és g) pontja szerint „tájékoztatás: a munkaadó [helyesen: munkáltató] által a munkavállalók képviselői felé, az adott téma megismerése és tanulmányozása céljából történő információ átadása”, „konzultáció: a munkavállalók képviselői és a munkaadók [helyesen: munkáltatók] közötti eszmecsere és párbeszéd”. Ugyanezen irányelv 2. cikkének c) és d) pontja értelmében „munkaadó [helyesen: munkáltató]: a munkavállalókkal munkaszerződésben vagy munkajogviszonyban álló természetes vagy jogi személy, a nemzeti jogszabályoknak és gyakorlatnak megfelelően”, és „munkavállaló: az érintett tagállamban a nemzeti munkajog alapján és a nemzeti gyakorlatnak megfelelően munkavállalóként védelmet élvező bármely személy”.
E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy a 2002/14 irányelvvel bevezetett rendszert a 3. cikk (2) és (3) bekezdésében foglalt egyes kivételeken kívül az irányelv 2. cikkének d) pontjában foglalt valamennyi munkavállalóra alkalmazni kell (2007. január 18‑iConfédération générale du travail és társai ítélet,
C‑385/05
,
EU:C:2007:37
,
37.
pont). Egyébiránt az EKB nem vitatja, hogy az időszakos munkavállalók a 2002/14 irányelv 2. cikkének d) pontjának értelmében vett munkavállalóként védelemben részesülnek Németországban, amint az a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésről szóló, 2008. november 19‑i 2008/104/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2008. L 327., 9. o.
) (1) és (23) preambulumbekezdéséből, valamint 2. cikkéből is következik, amely utóbbi irányelvet a német jogba az AÜG ültetett át.
Másodszor, a felek között nem vitatott, hogy az EKB és a rendelkezésére bocsátott időszakos munkavállalók nem állnak szerződéses jogviszonyban. Mindazonáltal, amint azt a felperes is állítja lényegében, az EKB és az időszakos munkavállalók között a 2002/14 irányelv 2. cikk c) pontjának értelmében vett „munkajogviszony” van, ezért az EKB‑t e rendelkezés értelmében ezek munkáltatójának kell tekinteni.
Ugyanis, először, az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a „munkaviszony” lényeges jellemzője az a körülmény, hogy valamely személy meghatározott ideig, más javára és – különösen a munkavégzése idejének, helyének és tartalmának meghatározásával kapcsolatos szabadságot tekintve – más irányítása alatt és díjazás ellenében szolgáltatást nyújt. Ezt a minősítést az uniós jog általában megadja, ha a fent említett feltételek teljesülnek, függetlenül attól a ténytől, hogy az érdekeltek kötöttek‑e, vagy sem, munkaszerződést (lásd: 2014. február 13‑iBizottság kontra Olaszország ítélet,
C‑596/12
, nem tették közzé,
EU:C:2014:77
,
17.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2014. december 4‑iFNV Kunsten Informatie en Media ítélet,
C‑413/13
,
EU:C:2014:2411
,
34.
és
36.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen esetben az EKB és az időszakos munkavállalók közötti kapcsolat megfelel e feltételnek, mivel az időszakos munkavállalók szakmai tevékenységüket az EKB javára és irányítása alatt végzik, amelynek őket a munkaerő‑kölcsönző vállalkozás időszakosan a rendelkezésére bocsátja, és amely díjazást fizet a részükre.
Ezt a következtetést megerősítette az ítélkezési gyakorlat, amely szerint az időszakos munkavállalók rendelkezésre bocsátása a munkajog összetett és speciális intézménye, amely magában foglal egy kettős, egyrészt a munkaerő‑kölcsönző vállalkozás és az időszakos munkavállaló, másrészt ez utóbbi és a kölcsönvevő vállalkozás között létrejött munkaviszonyt, továbbá egy munkaerő‑kölcsönzésre irányuló jogviszonyt a munkaerő‑kölcsönző vállalkozás és a kölcsönvevő vállalkozás között (2013. április 11‑iDella Rocca ítélet,
C‑290/12
,
EU:C:2013:235
,
40.
pont).
Így a közvetlenül a munkáltató és a munkavállaló által kötött szerződésből eredő munkaviszonyt meg kell különböztetni az olyan munkaviszonytól, amely a kölcsönvevő vállalkozás, a jelen esetben az EKB és a munkaerő‑kölcsönző vállalkozás által a rendelkezésére bocsátott időszakos munkavállalók között jön létre.
Másodszor, a munkáltató 2002/14 irányelv 2. cikk c) pontjában meghatározott fogalma nem írja elő, amint arra a felperes is hivatkozik, hogy kizárólag a munkáltató és a munkavállaló közötti munkaszerződéssel szabályozott munkaviszony tartozik a hatálya alá, ellentétben a különösen az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelvben (
HL 1999. L 175., 43. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 368. o.) előírtakkal, amely ennélfogva nem vonatkozik a kölcsönvevő vállalkozás rendelkezésére bocsátott, határozott időre alkalmazott munkavállalókra (lásd ebben az értelemben: 2013. április 11‑iDella Rocca ítélet,
C‑290/12
,
EU:C:2013:235
,
36.
és
39.
pont).
Harmadszor, meg kell jegyezni, hogy a pontosan a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre vonatkozó szabályozásnak minősülő 2008/104 irányelv 8. cikke kötelezi a kölcsönvevő vállalkozást, hogy tájékoztassa a munkavállalók képviselőit az időszakos munkavállalók igénybevételéről, amikor a munkavállalókat képviselő szerveket a vállalkozás foglalkoztatási helyzetéről tájékoztatja. E rendelkezés, amely egyértelműen tájékoztatási kötelezettséget ró a kölcsönvevő vállalkozásra, a jelen esetben az EKB‑ra az időszakos munkavállalók igénybevételét illetően, azt is meghatározza, hogy a 2008/104 irányelv „a tájékoztatásra és konzultációra vonatkozó szigorúbb és/vagy konkrétabb tagállami és [uniós] rendelkezések és különösen a […] 2002/14/EK irányelv sérelme nélkül” alkalmazandó.
Az előzőekből következik, hogy az EKB állításával ellentétben úgy kell tekinteni, hogy a 2002/14 irányelv alkalmazandó a kölcsönvevő vállalkozásnak az időszakos munkavállalók képviselőinek tájékoztatására és a velük folytatott konzultációra vonatkozó kötelezettségére.
Ezenfelül meg kell jegyezni, hogy amint az EKB állítja, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint mivel az irányelveknek a tagállamok, és nem az uniós intézmények vagy szervek a címzettjei, nem lehet úgy tekinteni, hogy a 2002/14 irányelv rendelkezései kötelezettséget rónak az intézményekre a személyi állományukkal fenntartott jogviszony tekintetében (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2003. szeptember 9‑iRinke‑ítélet,
C‑25/02
,
EU:C:2003:435
,
24.
pont; 2008. május 21‑iBelfass kontra Tanács ítélet,
T‑495/04
,
EU:T:2008:160
,
43.
pont).
Amint azonban már megállapítást nyert, az a körülmény, hogy valamely irányelv önmagában nem köti az intézményeket, nem zárja ki, hogy az ebben az irányelvben megfogalmazott szabályok vagy elvek az intézményekkel szemben is felhozhatók legyenek, amennyiben azok pusztán sajátos kifejeződését jelentik a Szerződés alapvető szabályainak és az általános jogelveknek, amelyek az említett intézményekre közvetlenül alkalmazandók. Egy jogközösségben ugyanis alapvető követelmény a jog egységes alkalmazása, és minden jogalanyra vonatkozik a jogszerűség tiszteletben tartásának elve. Az intézmények tehát éppúgy kötelesek tiszteletben tartani az EUMSZ rájuk vonatkozó rendelkezéseit és a rájuk vonatkozó általános jogelveket, mint minden más jogalany (lásd ebben az értelemben: 2003. szeptember 9‑iRinke‑ítélet,
C‑25/02
,
EU:C:2003:435
,
–
28.
pont; 2011. szeptember 21‑iAdjemian kontra Bizottság ítélet,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
,
56.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ugyanígy valamely irányelv akkor is kötheti az intézményeket, amikor az a szervezeti önállósága keretében az irányelvben szereplő különleges kötelezettségnek kívánt eleget tenni, vagy abban az esetben, ha valamely általános hatályú belső végrehajtási aktus maga kifejezetten az uniós jogalkotó által a szerződések alapján meghozott intézkedésekre utal. Végül, az intézményeknek – az őket terhelő együttműködési kötelezettségnek megfelelően – munkáltatóként eljárva figyelembe kell venniük az uniós szinten elfogadott jogalkotási rendelkezéseket (2012. november 8‑iBizottság kontra Strack ítélet,
T‑268/11 P
,
EU:T:2012:588
,
43.
és
44.
pont).
Meg kell tehát határozni, hogy a 2002/14 irányelvre lehet‑e hivatkozni, és milyen feltételekkel, az EKB‑t esetlegesen terhelő azon kötelezettség meglétének meghatározása vagy hatályának pontosítása céljából, amely kötelezettség szerint konzultálnia kell a felperes szakszervezettel, vagy azt tájékoztatnia kell a megtámadott aktus elfogadását megelőzően.
Először is, meg kell állapítani, hogy az, hogy a 2002/14 irányelv megállapítja a munkavállalók tájékoztatásának és a velük folytatott konzultációnak az általános keretét, mindenképpen az Alapjogi Charta 27. cikkében megfogalmazott alapvető jogok kifejeződése. Mindazonáltal, amint az a fenti 86. pontban megállapítást nyert, az Alapjogi Charta 27. cikkéből eredő ezen alapvető szabályok nem kötik közvetlenül az EKB‑t a fenti 105. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében, mivel amint e rendelkezésből következik, e szabályokat az uniós vagy a nemzeti jognak kell pontosítania.
Másodszor, a felperes azt állítja, hogy az EKB‑t kötik az EU szociális politikáját érintő rendeletek és irányelvek, az EKB személyzetének alkalmazási feltételei (a továbbiakban: alkalmazási feltételek) 9. cikkének c) pontja értelmében.
Az alkalmazási feltételek 9. cikkének c) pontja a következőket írja elő:
„Az alkalmazási feltételeket egyetlen különös nemzeti jog sem szabályozza. Az EKB i. a tagállamok jogrendszereinek közös alapelveit, ii. az [uniós] jog általános elveit, és iii. az [Unió] szociális politikáját meghatározó, a tagállamoknak címzett rendeletek és irányelvek rendelkezéseit alkalmazza. Ezeket a jogi aktusokat az EKB hajtja végre minden egyes alkalommal, amikor az szükségessé válik. E tekintetben megfelelően figyelembe veszi a szociális politika területén elfogadott [uniós] ajánlásokat. Az [uniós] intézmények személyi állományára vonatkozó szabályozásokat, szabályokat és ítélkezési gyakorlatot megfelelően figyelembe kell venni a jelen alkalmazási feltételekben előírt jogok és kötelezettségek értelmezésekor.”
Amennyiben a felperes ezen érve olyan helyzetre vonatkozik, amelynek során valamely általános hatályú belső végrehajtási aktus maga kifejezetten az uniós jogalkotó által a szerződések alapján meghozott intézkedésekre utal a fenti 106. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében, meg kell jegyezni, hogy jóllehet az alkalmazási feltételek e rendelkezése azt az általános elvet tükrözi, amely szerint a jog egységes alkalmazása megköveteli, hogy az uniós intézmények betartsák az uniós jog szabályait, beleértve az irányelveket (lásd a fenti 105. pont), valamint hogy egy uniós aktust lehetőség szerint az elsődleges jog egészével összhangban kell értelmezni (lásd: 2013. szeptember 19‑iBizottság kontra Strack ítélet [felülvizsgálat],
C‑579/12 RX‑II
,
EU:C:2013:570
,
40.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), nem foglalkozik az EKB olyan kötelezettségvállalásával, hogy egy „különleges kötelezettségnek eleget tegyen”, nevezetesen a munkavállalók képviselőinek tájékoztatásával vagy a velük folytatott konzultációval kapcsolatban a 2002/14 irányelvben előírt kötelezettségnek.
Harmadszor, a felperes azt állítja, hogy az Alapjogi Charta 27. cikkének, továbbá a 2002/14 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének a rendelkezéseit a keretmegállapodás és – a felperes által „
ad hoc
megállapodásnak” minősített – munkacsoportban folytatott tárgyalások hajtották végre. A felperes, úgy tűnik, olyan helyzetre hivatkozik, amelyben az EKB különösen szervezeti önállósága keretében az irányelvben szereplő különleges kötelezettségnek kívánt eleget tenni a fenti 106. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében.
Meg kell tehát vizsgálni, hogy a keretmegállapodás és a munkacsoport felperes részvételével történő, 2014. januári létrehozása tekinthető‑e a 2002/14 irányelvben foglalt jogok felperes javára szóló érvényesülésének a megtámadott aktus elfogadása során.
– A keretmegállapodásról
A felperes szerint a keretmegállapodás 2. pontja összefoglalja a tájékoztatás és konzultáció 2002/14 irányelv 4. cikkében meghatározott területeit. A felperest a keretmegállapodásnak – az időszakos munkavállalókat érintő kérdésekre az állítólagos „
ad hoc
megállapodás” szerint alkalmazandó – 2. pontja értelmében megilleti az a jog, hogy tájékoztassák, vele konzultáljanak, illetve előzetesen bevonják egy olyan eljárásba, amelynek célja a megtámadott aktushoz hasonló jellegű intézkedések elfogadása, amelyek lényeges változást idéznek elő a munka megszervezésében, a szerződéses jogviszonyokban vagy a foglalkoztatási politikában, és ezáltal következményeik az EKB tisztviselőit is érintik.
Az EKB azt állítja, hogy a keretmegállapodás nem alkalmazható a jelen ügyben a felperesnek a tájékoztatáshoz és konzultációhoz való jogait illetően, mivel e megállapodás nem érinti az időszakos munkavállalókat, minthogy őket nem tekintik az említett megállapodás 1. pont a) alpontja első francia bekezdésének értelmében vett tisztviselőknek, és hogy e megállapodás 2. pontjának a) alpontja nem terjesztheti ki e rendelkezés hatályát.
Meg kell jegyezni, hogy az EKB és a felperes közötti keretmegállapodás tárgya, amint az a címéből is kitűnik, az „elismerés, az információ megosztása és a konzultáció”. A (3) preambulumbekezdése pontosítja, hogy „[a]z EKB és a szakszervezetek közötti érett, az EKB személyi állományának az őket közvetlenül érintő kérdésekben való hatékonyabb részvételét előmozdító szociális párbeszéd kialakításához az információk megosztására és konzultációra van szükség”.
A keretmegállapodás 1. pontjának a) alpontja értelmében a „tájékoztatás”„az adatok EKB által [az IPSO részére] történő továbbítása, amely lehetővé teszi [ez utóbbi számára], hogy a témát megismerje és azt megvizsgálja, valamint az adatok [IPSO általi] továbbítása az EKB részére ugyanezzel a céllal”, a konzultáció pedig „az álláspontok EKB és [IPSO] közötti cseréje”.
A 2. pontja értelmében a keretmegállapodás a felperes számára a tájékoztatással, a korai részvétellel és a konzultációval kapcsolatos eljárási garanciákat biztosít a 2. pontjának a) alpontjában meghatározott területeken, a 2. pont d)–f) alpontjában meghatározott szabályok szerint. E garanciák célja a keretmegállapodás 2. pontjának b) alpontja szerint, hogy „lehetővé tegyék és előmozdítsák az ötletek és információk EKB és [IPSO] közötti kétirányú áramlását, hogy biztosítsák, mindkét fél jobban megértse a másik szempontjait az e […] megállapodással érintett kérdésekben”. Ezenfelül e rendelkezés szerint „[j]óllehet az előzetes beavatkozás és konzultáció nem kell hogy közös megegyezéshez vezessen, alkalmat kínál arra, hogy a szakszervezet befolyásolja a döntéshozatali folyamatot”.
A keretmegállapodás 2. pontjának a) alpontja a következőképpen szól:
„Az [IPSO]‑t tájékoztatják az EKB‑nál bekövetkezett közelmúltbeli, illetve várható fejleményekről, az EKB tevékenységéről, valamint gazdasági és pénzügyi helyzetéről, amennyiben ezeknek hatása lehet a személyi állomány helyzetére vagy érdekeire.
Az [IPSO] részt vesz a korai beavatkozási eljárásban, és vele konzultációt folytatnak az EKB‑n belül javasolt strukturális fejleményekről, valamint azokról a javasolt intézkedésekről, amelyek jelentős változásokhoz vezetnek a munkaszervezésben, továbbá azokról az intézkedésekről, amelyek módosítják a szerződéses jogviszonyokat vagy a foglalkoztatással kapcsolatos politikát.”
A felperes azt állítja, hogy a keretmegállapodás 2. pontjának a) alpontjában meghatározott tájékoztatási és konzultációs jogok a 2002/14 irányelv 4. cikkében meghatározott területeket fogják át.
A 2002/14 irányelv 4. cikk (2) bekezdésének értelmében a tájékoztatás és a konzultáció a következőkre terjed ki:
„a)
tájékoztatás a vállalkozás vagy üzem tevékenységének és gazdasági helyzetének jelenlegi helyzetéről és várható alakulásáról;
b)
tájékoztatás és konzultáció a foglalkoztatásnak a vállalkozáson vagy üzemen belüli jelenlegi helyzetéről, szerkezetéről és várható alakulásáról, bármely várható tervezett intézkedésről, különösen abban az esetben, ha a foglalkoztatást veszély fenyegeti;
c)
tájékoztatás és konzultáció az olyan döntésekről, amelyek várhatóan a munkaszervezés vagy a szerződéses viszonyok lényeges változásához vezetnek, beleértve különösen a 9. cikk (1) bekezdésében említett közösségi rendelkezések hatálya alá tartozó döntéseket is.”
A 2002/14 irányelvben előírt, a munkavállalók képviselőit megillető tájékoztatási és konzultációs jogok (lásd a fenti 94. pont) tartalmát és hatályát összevetve a keretmegállapodásban a felperes számára előírt jogokéval (lásd a fenti 117. pont), továbbá összehasonlítva az e két aktus által előírt tájékoztatási és konzultációs területeket (lásd a fenti 119 és 121. pont), az a következtetés adódik, hogy a keretmegállapodás a 2002/14 irányelvet hajtja végre a felperesnek az EKB‑hoz fűződő kapcsolatait érintő konzultációhoz és tájékoztatáshoz való jogaival összefüggésben. Ebből az következik, hogy az EKB azzal, hogy a keretmegállapodást megkötötte a felperessel, a szervezeti önállósága keretében különleges kötelezettségnek kívánt eleget tenni a fenti 106. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében, ez esetben a munkavállalók képviselőinek tájékoztatásával és a velük folytatott konzultációval kapcsolatos, a 2002/14 irányelvben megfogalmazott kötelezettségnek. Következésképpen az EKB‑t főszabály szerint kötik az ezen irányelvben szereplő szabályok és elvek a felperessel fennálló kapcsolatában.
Mindazonáltal rá kell mutatni, hogy – amint azt az EKB állítja – a keretmegállapodás 1. pontjának a) alpontja értelmében az kifejezetten kizárja a megállapodás hatálya alól az időszakos munkavállalókat érintő kérdéseket.
Ennélfogva a felperes nem hivatkozhat a 2002/14 irányelvre a keretmegállapodás útján, tekintettel arra, hogy a megtámadott aktus kifejezetten az időszakos munkavállalók helyzetét érinti.
A felperes ugyanakkor azt állítja, hogy a jelen esetben hivatkozhat a 2002/14 irányelvben biztosított, a keretmegállapodással végrehajtott eljárási jogokra, amennyiben a megtámadott aktus elfogadása az EKB időszakos munkavállalókon kívüli tisztviselőinek helyzetét és érdekeit érinti. A felperes szerint az igazgatóság által hozott határozat, amely módosítja az időszakos munkavállalók kezelését és kirendelésüket, jelentős hatást gyakorol a munkaszervezésre, és különösen megnöveli a munkaterhüket, az időszakos munkavállalókra ismételt és gyakori képzési terhet ró, amely munkavállalók csak korlátozott ideig állhatnak az EKB rendelkezésére, átfogalmazza a tisztviselők feladataiban meghatározott prioritásokat, és a keretmegállapodás 2. pontjának d) alpontja értelmében módosítja „a foglalkoztatással kapcsolatos politikát”.
Az EKB úgy érvel, hogy a keretmegállapodás 2. pontja a) alpontjának rendelkezései csak az EKB olyan tevékenységeire és projektjeire vonatkoznak, amelyek a tisztviselőinek helyzetére vagy érdekeire vannak hatással, illetve olyan intézkedéseire alkalmazandók, amelyek e tisztviselőket „közvetlenül és konkrétan” érintik. Márpedig az EKB szerint a tisztviselőket érő, a felperes által hivatkozott következmények pusztán közvetettek és elméletiek. A megtámadott aktus így nem tartalmaz és nem idéz elő a keretmegállapodás 2. pontja a) alpontjának második albekezdésében említett lényeges változásokat.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy igaz, hogy az „Emberi erőforrások, költségvetés és szervezet” főigazgatóság előre jelezte az igazgatóság által a megtámadott aktus elfogadásakor figyelembe vett feljegyzésében, hogy „többletköltséggel kell számolni [a megtámadott aktus elfogadásának eredményeként] az EKB‑nál mint szervezetnél, mivel az ismeretek átadása és az időszakos munkavállalók képzésére tett erőfeszítések fokozódnak az időszakos személyi állomány megnövekedett rotációja miatt”, és megelőlegezte, hogy bizonyos hatások jelentkezhetnek az EKB tisztviselőinek helyzetét érintően. Mindazonáltal e következményeket nem lehet a rájuk vonatkozó foglalkoztatási politika módosításának, sem a köztük és az EKB között fennálló szerződéses viszony módosításának, sem a munkaszerződést érintő lényeges változásnak tekinteni a keretmegállapodás 2. pontja a) alpontjának értelmében.
Ebből következik, hogy a felperes nem hivatkozhat a 2002/14 irányelvben előírt, a tekintetében a keretmegállapodással végrehajtott eljárási garanciákra annak alapján, hogy a megtámadott aktus elfogadása következményeként változna az EKB tisztviselőinek helyzete vagy érdekei.
A fentiekből következik, hogy a felperes a megtámadott aktus elfogadásával összefüggésben nem hivatkozhat a 2002/14 irányelv keretmegállapodással végrehajtott rendelkezéseire, kivéve ha bizonyítható, hogy amint állítja, az EKB adminisztrációjával az időszakos munkavállalókat érintő kérdésekről folytatott tárgyalásokban való részvételét úgy kell tekinteni, mint amelynek célja a keretmegállapodás hatályának pontosítása és kiterjesztése az időszakos munkavállalókra – amit az alábbi 130–142. pont vizsgál.
– A munkacsoport jogállásáról
A felperes azt állítja, hogy hivatkozhat a keretmegállapodás 2. pontjában előírt eljárási jogokra, mivel ezek alkalmazandók az időszakos munkavállalókkal kapcsolatos kérdésekre is az EKB‑val a – felperes által „
ad hoc
megállapodásnak” minősített – munkacsoportban folytatott tárgyalások értelmében. A felperes úgy érvel továbbá, hogy ez az állítólagos „
ad hoc
megállapodás” a 2002/14 irányelv rendelkezéseit hajtja végre.
Az EKB megerősíti, hogy nincs semmilyen „
ad hoc
megállapodás”, amelyet a felperessel kötött volna az időszakos munkavállalókat érintő kérdésekről, minthogy a jogbiztonság elvének tiszteletben tartása érdekében csak írásbeli megállapodásokat köt, amelyeken szerepel a felek aláírása. Márpedig egy ilyen szabályszerű formát öltő megállapodás hiányában a felperes nem állíthatja, hogy létezik „
ad hoc
megállapodás”. Az EKB hangsúlyozza ezenfelül, hogy a felperessel folytatott eszmecserék csak arra utalnak, hogy önkéntes konzultációs folyamatban vett részt.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a felek között nem vitatott, hogy a 2014. január 29‑i találkozón az EKB személyzeti ügyekért felelős egyik igazgatósági tagjának a kezdeményezésére a felperes és az EKB megállapodott abban, hogy munkacsoportot hoz létre, amely az időszakos munkavállalókat érintő kérdésekkel foglalkozik (lásd a fenti 5. pont). A felek mindegyike összeállított egy jegyzéket a tárgyalandó témákról, amelyek között szerepelt az időszakos munkavállalók EKB általi alkalmazásának maximális időtartama is (lásd még a fenti 56. pont). A felek vállalták, hogy jelentést nyújtanak be az EKB személyzeti ügyekért felelős igazgatósági tagjának azokról a következtetésekről, amelyeket e tárgyalásokat követően megállapítottak.
A felperessel folytatott ilyen megbeszélések kötelezettségvállalást jelentenek az EKB részéről a felperes felé, hogy a felperest bevonják az intézmény időszakos munkavállalókra vonatkozó politikájával kapcsolatos tárgyalásokba, valamint az e munkavállalókat érintő elvek meghatározásába, amely elveket kifejezetten meg kell említeni a felek által levont következtetéseket tartalmazó közös jelentésben.
Az EKB nem hivatkozhat érvényesen az alakszerűségek, azaz az írásbeli forma és az aláírások hiányára, hogy kivonja magát a felperessel szemben így vállalt kötelezettségek alól. Ugyanis, amint a felperes lényegében állítja, jóllehet egyetlen dokumentumot sem írtak alá a munkacsoport létrehozásáról és hivatalosan nem állapították meg annak konkrét feladatait, a munkacsoport célját és megbízatását írásban rögzítették, ily módon a felek akarata ténylegesen az volt, hogy megvitassák az EKB által alkalmazott időszakos munkavállalók helyzetére, különösen az EKB általi alkalmazásuk tartamára vonatkozó kérdéseket, ami egyértelműen kitűnik a felek közötti írásbeli információcseréből, mint amilyenek a megvitatandó témák jegyzéke vagy a találkozókon készült jegyzőkönyvek (lásd még a fenti 56. pont). Különösen a munkacsoport 2014. február 18‑i találkozójának jegyzőkönyvéből kitűnik ugyanis, hogy a felperes és az EKB adminisztrációja megállapodtak abban, hogy az EKB által alkalmazott időszakos munkavállalók irányítására vonatkozó elveket közösen határozzák meg („
de lege ferenda
helyzet”).
Egyébiránt az, hogy a munkacsoportot az igazgatóság személyzeti ügyekért felelős tagjának kezdeményezésére hozták létre, és hogy e tag jelentést kért a tárgyalópartnerek által levont következtetésekről, konkrét hatáskörrel ruházza fel ezt a munkacsoportot, és lehetővé teszi az EKB felperessel szembeni azon teljes kötelezettségvállalásának megerősítését, hogy a munkacsoport tárgyalásait anélkül zárja le, hogy az intézmény e tárgyalások figyelmen kívül hagyásával aktust fogadna el az éppen az említett csoport megbeszéléseinek tárgyát képező témák egyikében.
Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy igaz, hogy a felek között továbbított különböző dokumentumokból nem derül ki, hogy a munkacsoport 2014. januári létrehozásával e felek ki akarták terjeszteni, legalábbis eseti jelleggel a keretmegállapodás hatályát az időszakos munkavállalókra.
Ugyanakkor, amint a felperes jogosan hangsúlyozza, a keretmegállapodás 2011. március 23‑i függeléke 2. pontjának e) alpontjában lehetőséget biztosít az EKB és a felperes számára, hogy
ad hoc
jelleggel bizottságokat és munkacsoportokat hozzanak létre konkrét kérdésekhez kapcsolódóan. A keretmegállapodás e rendelkezése tehát hagyományos jogalapot teremt az olyan munkacsoportok létrehozásához, mint amilyen a jelen ügyben 2014 januárjában létrehozott, az időszakos munkavállalókra vonatkozó kérdésekkel foglalkozó munkacsoport.
Ezenfelül rá kell mutatni arra, hogy a felperest az EKB szociális partnernek ismerte el, amint arról a keretmegállapodás tanúskodik. Az EKB tehát nem tagadhatja, hogy a munkacsoport keretében a felperes szakszervezeti minőségben járt el, amelynek célja éppen a különösen az EKB által alkalmazott vagy az EKB számára munkát végző személyek kollektív érdekeinek védelme. Mivel az EKB a keretmegállapodásban elismerte a felperes tájékoztatáshoz és konzultációhoz való jogát, az EKB nem tagadhatja meg tőle ezeket a jogokat olyan kérdésekben, amelyekről a munkacsoportban tárgyaltak, máskülönben lényeges tartalmától fosztaná meg a felperes említett csoportban való részvételét.
Meg kell állapítani, hogy a megtámadott aktusban érintett kérdésekről szóló szociális párbeszéd megkezdésével a felek hallgatólagosan kiterjesztették a felperes keretmegállapodásból eredő, tájékoztatáshoz és konzultációhoz való jogát az időszakos munkavállalókkal kapcsolatos kérdésekre, legalábbis a 2014 januárjában létrehozott munkacsoport munkájának befejeződéséig. Mivel a megtámadott aktus az EKB időszakos munkavállalók igénybevételének csökkentésére irányuló általános politikájába illeszkedik, amint a fenti 27. pontból kiderül, úgy kell tekinteni, hogy arra vonatkozik a keretmegállapodás 2. pontjának a) alpontja, amennyiben olyan intézkedéseket fogalmaz meg, amelyek e rendelkezés értelmében vett változásokat idéznek elő az EKB és az időszakos munkavállalók közötti munkaviszonyban és az e munkavállalók intézményen belüli alkalmazásában.
Ilyen körülmények között nem kell vizsgálni, hogy a munkacsoport létrehozását a 2002/174 irányelv rendelkezései jelen ügyben történő, közvetlen végrehajtásának kell‑e tekinteni a felperes mint az időszakos munkavállalók képviselője vonatkozásában.
Következésképpen, amint az a fenti 65. pontból is kitűnik, a felperes érdeke fűződik a megtámadott aktus megsemmisítése iránti eljáráshoz az eljárási jogainak védelmében. Ezért a felperes eljáráshoz fűződő érdekének hiányára alapított elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy a felperes ily módon elismert jogait a jelen ügyben az EKB figyelmen kívül hagyta‑e, amint azt a felperes állítja.
– A felperes tájékoztatáshoz és konzultációhoz való jogának megsértéséről
A felperes szerint az EKB nem vette figyelembe a keretmegállapodásból és az EKB‑val a munkacsoportban folytatott tárgyalásokból eredő jogait, és ezt először is arra alapozza, hogy a felperes nem kapott tájékoztatást, amelyet pedig biztosítani kellett volna számára a megtámadott aktusból eredő határozati javaslattal összefüggésben, másodszor, hogy nem vonták be a korai részvétellel kapcsolatos eljárásba, és harmadszor, hogy a munkacsoport hatáskörébe tartozó megtámadott aktust anélkül fogadták el, hogy az EKB megvárta volna e munkacsoport végső jelentését. Az EKB így megsértette a szociális párbeszédet, valamint a felperes mint szociális partner felé fennálló jóhiszeműségi kötelezettségét.
Az EKB nem vitatja, hogy a megtámadott aktust anélkül fogadták el, hogy az igazgatóság megvárta volna a munkacsoport jelentését. Azt a tényt sem vitatja, hogy e munkacsoport különösen az időszakos munkavállalók EKB általi alkalmazásának időtartamát tárgyalta, ami pontosan a megtámadott aktus tárgya is volt, amint ezt a tárgyalás során a Törvényszék egy kérdésére válaszolva az EKB meg is erősítette.
Márpedig az Alapjogi Charta 27. cikkéből eredő, a 2002/14 irányelvvel pontosított, és a keretmegállapodással – amelynek hatályát a munkacsoport létrehozása kiterjesztette az időszakos munkavállalókkal kapcsolatos kérdésekre – érvényesített, tájékoztatáshoz és konzultációhoz való jog hatékony érvényesülésének garantálása érdekében az EKB‑nak hozzáférést kellett volna biztosítania a felperes számára minden, a megtámadott aktus szempontjából releváns információhoz az aktus elfogadását megelőzően, hogy a felperes megfelelő választ adhasson az intézmény időszakos munkavállalók tekintetében alkalmazott politikájának az aktussal előidézett megváltozására, esetleges egyeztetést szervezhessen ebben a témában, vagy a felperesnek legalább lehetősége nyíljon véleményét megfogalmazni a munkacsoport jelentésében, és ily módon részt venni egy olyan döntés meghozatalában, amely következményekkel jár azon személyekre nézve, akiknek az érdekeit védi.
E tekintetben ki kell még emelni, amint arra a felperes emlékeztet, és amint az a keretmegállapodás 2. pontjának b) alpontjában meghatározott célkitűzéséből következik (lásd a fenti 118. pont), hogy a felperes szakszervezet konzultációhoz és tájékoztatáshoz való joga nem arra irányul a szociális partnerek vonatkozásában, hogy megegyezzenek bizonyos eljárási garanciákkal biztosított témában, hanem pusztán az, hogy a szakszervezetnek lehetőséget biztosítson a döntéshozatal befolyásolására. Amint az az ítélkezési gyakorlatból következik, a határozat meghozatalában való közreműködés egyik leggyengébb formájáról van szó, amennyiben az semmilyen esetre sem foglalja magában az adminisztráció azon kötelezettségét, hogy a megfogalmazott észrevételek alapján lépéseket tegyen, hanem lehetőséget biztosít az érdekeltek számára az érdekeik képviselőinek közbenjárásával, hogy véleményüket kifejtsék az őket érintő, általános hatályú aktusok elfogadása vagy módosítása előtt (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2003. november 20‑iCerafogli és Poloni kontra EKB ítélet,
T‑63/02
,
EU:T:2003:308
,
23.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, és 24. pont), különösen azáltal, hogy rendelkezésükre áll valamennyi releváns információ az ilyen aktusok elfogadásának teljes folyamata során, mivel az a cél, hogy egy szakszervezet, mint amilyen a felperes is, a konzultációs folyamatban a lehető legteljesebb mértékben és leghatékonyabban részt vehessen (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2016. május 4‑iAndres és társai kontra EKB ítélet,
T‑129/14 P
,
EU:T:2016:267
,
57.
pont).
Ennélfogva az adminisztrációnak ezt a kötelezettséget minden egyes olyan esetben be kell tartania, amikor a személyzeti bizottsággal folytatott konzultáció befolyásolhatja az elfogadandó jogi aktus tartalmát, ellenkező esetben megfosztja a konzultációs kötelezettséget a hatékony érvényesüléstől (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2003. november 20‑iCerafogli és Poloni kontra EKB ítélet,
T‑63/02
,
EU:T:2003:308
,
23.
pont).
Következésképpen azzal, hogy a megtámadott aktust anélkül fogadta el, hogy annak meghozatalába előzetesen bevonta volna a felperest, jóllehet ezen aktus tárgya a munkacsoport keretében folytatott megbeszélések tárgyát is képezte, és anélkül, hogy megvárta volna e munkacsoport jelentését, az EKB nem tartotta tiszteletben a felperes tájékoztatáshoz és konzultációhoz való jogát, amint azok az érdekelteket képviselő szakszervezetként a felperest megilletik, és megsértette az Alapjogi Charta 2002/14 irányelvvel pontosított 27. cikkét, amelyet a munkacsoport létrehozása révén az időszakos munkavállalókra kiterjesztett keretmegállapodás hajt végre.
Ezt a következtetést nem cáfolja az EKB azon érve sem, amely szerint a megtámadott aktust a megfelelő ügyintézés érdekében fogadták el, megelőlegezve az AÜG jövőbeni módosítását, amelyhez az EKB‑nak mindenképpen igazodnia kell.
Amint ugyanis a fenti 29–32. pontban már megállapítást nyert, nem lehet úgy tekinteni, hogy a megtámadott aktust az AÜG jövőbeni módosításának puszta megelőlegezéseként fogadták el.
Az első jogalapot el kell tehát fogadni, anélkül hogy vizsgálni kellene a felperesnek a 2008/104 irányelv megsértésére alapított kifogásait, vagy határozni kellene ezeknek – az EKB által vitatott – kifogásoknak az elfogadhatóságáról. Ebből következően a megtámadott aktust meg kell semmisíteni, anélkül hogy egyébként vizsgálni kellene a második jogalapot.
A kártérítési kérelemről
A felperes azt állítja, hogy nem vagyoni kár érte, amely elválasztható a megtámadott aktus megsemmisítését megalapozó jogellenességtől, és amelyet e megsemmisítés teljes mértékben nem orvosolhat, ezért kártérítés címén 15000 euró megfizetését kéri. Arra hivatkozik, hogy szociális partnerkénti minőségét tagadták meg, mivel a megtámadott aktust a szociális párbeszéd figyelmen kívül hagyásával fogadták el. Hangsúlyozza, hogy kérelmeket terjesztett elő aziránt, hogy a megtámadott aktust vonják vissza és függesszék fel a munkacsoport munkájának befejeződéséig.
Az EKB úgy érvel, hogy a kereset elfogadhatatlan és nem megalapozott, ezért nincs semmilyen jogalapja kártérítés követelésének.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 340. cikk második bekezdése értelmében a tagállamok jogában közös általános elveknek megfelelően az Unió köteles megtéríteni az intézményei vagy alkalmazottai által feladataik ellátása során okozott károkat. Ugyanakkor ugyanezen cikk harmadik bekezdése értelmében, a második bekezdéstől eltérve, a tagállamok jogában közös általános elveknek megfelelően az Európai Központi Bank köteles megtéríteni az általa vagy alkalmazottai által feladataik ellátása során okozott károkat.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból, amely mutatis mutandis alkalmazandó az EKB‑nek az EUMSZ 340. cikk harmadik bekezdése szerinti, szerződésen kívüli felelősségére is, az következik, hogy az Unió EUMSZ 340. cikk második bekezdése szerinti, a szerveinek a jogellenes magatartása miatti szerződésen kívüli felelősségének a beállásához több kumulatív jellegű feltétel együttes fennállása szükséges, nevezetesen az intézményeknek felrótt magatartás jogellenessége, a kár tényleges felmerülése, és az állítólagos magatartás és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés (lásd: 2007. november 27‑iPitsiorlas kontra Tanács és EKB ítélet,
T‑3/00 és T‑337/04
,
EU:T:2007:357
,
290.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2014. május 23‑iEuropean Dynamics Luxembourg kontra EKB ítélet,
T‑553/11
, nem tették közzé,
EU:T:2014:275
,
342.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2015. október 7‑iAccorinti és társai kontra EKB ítélet,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
65.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a fenti 148. pontból következik, hogy a megtámadott aktus jogellenes, mivel azt a felperes tájékoztatáshoz és konzultációhoz való jogának figyelmen kívül hagyásával fogadták el, megsértve ezáltal az Alapjogi Charta 2002/14 irányelvvel pontosított 27. cikkét, amelyet a munkacsoport létrehozásával az időszakos munkavállalókra is kiterjesztett keretmegállapodás hajt végre.
Anélkül, hogy állást kellene foglalni azon kérdésről, hogy az EKB jogellenes magatartása az ítélkezési gyakorlat értelmében vett kellően súlyos jogsértésnek minősül‑e (2000. július 4‑iBergaderm és Goupil kontra Bizottság ítélet,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
,
42.
pont), vagy hogy az EKB szerződésen kívüli felelőssége beállásának egyéb, a fenti 155. pontban felsorolt feltételei teljesülnek‑e a jelen ügyben, meg kell jegyezni, hogy még feltételezve is, hogy ez a helyzet, a megtámadott aktus megsemmisítése a felperes állításával ellentétben megfelelően és kellő mértékben orvosolja azt a nem vagyoni kárt, amely a szociális párbeszéd és a szociális partneri minőség figyelmen kívül hagyása okán keletkezett.
Mivel ugyanis a felperes által állított nem vagyoni kár a megtámadott aktus jogellenességének eredménye, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ilyen kárt kellő mértékben orvosolja a jogellenesség bíróság általi megállapítása, hacsak a felperes nem bizonyítja, hogy a megsemmisítést megalapozó jogellenességtől elválasztható és a megsemmisítéssel teljesen nem orvosolható nem vagyoni kár érte (lásd ebben az értelemben: 2013. május 28‑iAbdulrahim kontra Tanács és Bizottság ítélet,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
,
72.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2006. június 6‑iGirardot kontra Bizottság ítélet,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
,
131.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A felperes nem terjesztett elő bizonyítékot azon állításának alátámasztására, amely szerint az őt ért nem vagyoni kár a jelen ügyben elválasztható lenne a megtámadott aktus jogellenességétől.
Ezzel szemben a megtámadott aktus megsemmisítésének következményeként az EKB az EUMSZ 266. cikkének alkalmazásában köteles megtenni az ezen ítéletében foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket és szociális párbeszédet kezdeményezni a felperessel a megtámadott aktus tárgyát képező kérdésben, vagy e párbeszédet folytatni, ami teljes mértékben orvosolja a felperes által hivatkozott nem vagyoni kárt, amely a szociális párbeszéd és a szociális partneri minőség figyelmen kívül hagyása okán keletkezett.
Ebből következően a kártérítési kérelmet el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (3) bekezdése alapján részleges pernyertesség esetén a Törvényszék elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását, vagy azt, hogy a felek mindegyike maga viselje saját költségeit. Azonban ha az ügy körülményei alapján indokoltnak látszik, a Törvényszék határozhat úgy, hogy a fél saját költségein felül viseli a másik fél költségeinek egy részét is.
A jelen esetben az EKB pervesztes lett a megtámadott jogi aktus megsemmisítése iránti kérelem tekintetében, miközben a felperes pervesztes lett a kártérítési kérelem tekintetében. Ilyen körülmények között úgy kell határozni, hogy az EKB a saját költségein kívül viseli a felperes részéről felmerült költségek háromnegyedét, utóbbi pedig viseli saját költségeinek egynegyedét.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (első tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék megsemmisíti az Európai Központi Bank (EKB) igazgatósága azon 2014. május 20‑i határozatát, amely két évben korlátozza a maximális időtartamot, ameddig az EKB a titkársági és adminisztratív feladatokat ellátó ugyanazon időszakos munkavállalót alkalmazhatja.

2)
A Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.

3)
Az EKB viseli saját költségeit, valamint az Organisation des salariés auprès des institutions européennes et internationales en République fédérale d’Allemagne (International and European Public Services Organisation) (a Németországi Szövetségi Köztársaságban működő uniós és nemzetközi intézményeknél alkalmazott munkavállalók szervezete) (IPSO) részéről felmerült költségek háromnegyedét. Az IPSO viseli saját költségeinek egynegyedét.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Kihirdetve Luxembourgban, a 2016. december 13‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék

A jogvita előzményei

Az eljárás és a felek kérelmei

A jogkérdésről

1. Az elfogadhatóságról

A megtámadható aktus hiányáról

A felperes érdekeinek közvetlen és személyében való érintettségének a hiányáról

Az eljáráshoz fűződő érdek hiányáról

A keresetindítási határidő betartásáról

2. Az ügy érdeméről

A megsemmisítés iránti kérelemről

Az első, az Alapjogi Charta 27. cikkében és a 2002/14/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben megfogalmazott, a keretmegállapodásban és az állítólagos „ad hoc megállapodásban” pontosított és érvényesített, tájékoztatáshoz és konzultációhoz való jog megsértésére, továbbá ezen „ad hoc megállapodás” és a keretmegállapodás megsértésére alapított jogalapról

– A Charta 27. cikke

– A 2002/14 irányelvről

– A keretmegállapodásról

– A munkacsoport jogállásáról

– A felperes tájékoztatáshoz és konzultációhoz való jogának megsértéséről

A kártérítési kérelemről

A költségekről
(
*1
)	* Az eljárás nyelve: francia.