CELEX: 62018CJ0317
Előzetes döntéshozatal
2001/23/EK irányelv
Vállalkozások átruházása
A munkavállalók jogainak védelme
A »munkavállaló« fogalma
A munkafeltételek lényeges módosítása a munkavállaló hátrányára

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2001. március 12‑i 2001/23/EK tanácsi irányelv (
HL 2001. L 82., 16. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 98. o.) 4. cikke (2) bekezdésének és 2. cikke (1) bekezdése d) pontjának az értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet a Cátia Correia Moreira és a Pricípio de Portimão (Portimão település önkormányzata, Portugália) között folyamatban lévő jogvitában nyújtották be, amelynek tárgya az előbbi munkaszerződése megszüntetésének jogszerűsége.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2001/23 irányelv egységes szerkezetbe foglalta az 1998. június 29‑i 98/50/EK tanácsi irányelvvel (
HL 1998. L 201., 88. o.
) módosított, a munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1977. február 14‑i 77/187/EGK tanácsi irányelvet (
HL 1977. L 61., 26. o.
; a továbbiakban: 77/187 irányelv).
A 2001/23 irányelv (3) és (8) preambulumbekezdése kimondja:
„Szükség van a munkavállalók védelmére [helyesen: szükség van a munkavállalók védelmét szolgáló rendelkezésekre] a munkáltató személyének megváltozása esetén, különös tekintettel jogaik védelmének biztosítására a munkáltató személyének megváltozása esetén.
[…]
(8)
A jogbiztonság és az átláthatóság érdekében szükségessé vált az átruházás jogi fogalmának tisztázása a Bíróság esetjogának fényében. Ez azonban nem változtatta meg a Bíróságnak a [77/187] irányelv hatályára vonatkozó értelmezését.”
A 2001/23 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„a)
Ezt az irányelvet kell alkalmazni valamely vállalkozás, üzlet vagy ezek egy részének más munkáltató részére szerződés alapján történő átruházása vagy összefonódása esetén [helyesen: szerződés vagy egyesülés alapján történő átruházása esetén].
b)
Az a) albekezdésnek és ennek a cikknek a további rendelkezései tárgyában [helyesen: az a) pont, valamint az e cikkben foglalt rendelkezések sérelme nélkül], ezen irányelv értelmében akkor jön létre átruházás, ha olyan gazdasági egység kerül átruházásra, amely megtartja identitását, azaz az erőforrások olyan szervezett csoportja marad, amelynek célja, hogy fő vagy kiegészítő gazdasági tevékenységet folytasson.”
c)
Ezen irányelvet kell alkalmazni a köz‑ és magántulajdonban álló, gazdasági tevékenységet folytató vállalkozásokra, tekintet nélkül arra, hogy működésük nyereség elérését célozza, vagy sem. A közigazgatási szervek igazgatási átszervezése vagy a közigazgatási funkcióknak a közigazgatási szervek közötti átadása nem minősül az ezen irányelv szerinti átruházásnak”.
Ezen irányelv 2. cikke előírja:
„(1)   Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
[…]
»munkavállaló«: olyan személy, akit az adott tagállamban a nemzeti munkajog munkavállalóként véd;
(2)   „Ezt az irányelvet a munkaszerződés, illetve a munkaviszony meghatározása tekintetében a nemzeti jog sérelme nélkül kell alkalmazni. [helyesen: Ez az irányelv nem érinti a munkaszerződésnek, illetve a munkaviszonynak a nemzeti jogban meghatározott fogalmát.
[…]”
Az említett irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése így rendelkezik:
„Az átadót megillető, az átruházás napján fennálló munkaszerződésből vagy munkaviszonyból eredő jogok és kötelezettségek az ilyen átruházásból eredően átszállnak a kedvezményezettre”.
Ugyanezen irányelv 4. cikke értelmében:
„(1)   A vállalkozás, üzlet vagy ezek egy részének átruházása önmagában nem teremt jogalapot az átadó vagy a kedvezményezett általi elbocsátásra. Ez a rendelkezés nem akadályozza az olyan elbocsátásokat, amelyeknek oka gazdasági, műszaki vagy szervezeti jellegű, és a munkaerő tekintetében változásokat eredményez [helyesen: amelyeknek a munkaerő tekintetében változásokat eredményező gazdasági, műszaki vagy szervezeti jellegű indokuk van].
A tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az első albekezdés nem alkalmazható a munkavállalók olyan meghatározott kategóriáira, amelyekre az elbocsátás elleni védelem tekintetében nem vonatkozik a tagállamok törvénye és gyakorlata.
(2)   Amennyiben a munkaszerződés vagy a munkaviszony azért szűnik meg, mert az átruházás lényegesen megváltoztatja a munkafeltételeket a munkavállaló hátrányára, a munkáltatót terheli a felelősség a munkaszerződés vagy a munkaviszony megszűnéséért”.
A 2001/23 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének szövege lényegében azonos a 77/187 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének szövegével.
A portugál jog
Az Alkotmány 8. cikkének (4) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az Európai Unió szerződései és az intézményei által hatáskörük keretében elfogadott rendelkezések a belső jogrendben az uniós joggal összhangban, a demokratikus jogállamiság alapelveinek megfelelően alkalmazandók.”
Az Alkotmány 47. cikkének (2) bekezdése így rendelkezik:
„Minden polgárnak joga van egyenlő és szabad feltételek mellett, főszabály szerint nyilvános pályázat útján hozzáférni a köztisztségekhez.”
Az Alkotmány 53. cikke értelmében:
„A munkavállalók számára biztosított a munkahely biztonsága. A valódi indok nélküli vagy politikai és ideológiai indok alapján történő elbocsátás tilos”.
A Código do Trabalho (a munka törvénykönyve) 11. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A munkaszerződés olyan szerződés, amelynek alapján egy természetes személy díjazás ellenében vállalja, hogy tevékenységét egy szervezet keretében és annak felügyelete alatt egy másik személy vagy személyek részére biztosítja.”
A munka törvénykönyvének 161. cikke értelmében:
„Szolgálati megbízás keretében betölthető igazgatási vagy annak megfelelő álláshely, igazgatói vagy közvetlenül a közigazgatási szervtől, főigazgatótól vagy annak megfelelőjétől függő irányítási álláshely, az e tisztségeket betöltő bármely személy személyi titkárának tisztsége, valamint, amennyiben a kollektív foglalkoztatásra vonatkozó jogi aktus úgy rendelkezik, olyan tisztség, amelynek a jellege magában foglalja az ezen álláshelyek betöltője és az irányítási feladatkörök közötti bizalmi kapcsolatot is.”
A munka törvénykönyve 162. cikkének (1), (2) és (5) bekezdése előírja:
„(1)   Szolgálati megbízás keretében álláshelyet vagy tisztséget betölthet a vállalkozás munkavállalója vagy más, e célból felvett személy.
(2)   Ha a munkavállalót szolgálati megbízás keretében történő feladatok elvégzésére veszik fel, a szolgálati megbízás lejártát követően véglegesítése megállapodás tárgyát képezheti.
[…]
(5)   A szolgálati megbízás hatálya alatt teljesített szolgálati időt a munkavállalónak a besorolási fokozatának megfelelően teljesített szolgálati idejébe kell beszámítani”.
A munka törvénykönyve 163. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja:
„(1)   A szolgálati megbízást bármely fél felmondhatja írásbeli értesítés útján a szolgálati megbízás legfeljebb kétéves, illetve hosszabb időtartamától függően, legalább 30, illetve 60 napos felmondási idővel.
(2)   Az előzetes értesítés hiánya nem zárja ki a szolgálati megbízás felmondását, ilyen esetben a mulasztó fél a 401. cikkel összhangban kártalanítani köteles a másik felet.”
A munka törvénykönyve 285. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A vállalkozás, üzlet, vagy azok egy gazdasági egységet képező része tekintetében a tulajdonjog bármely címen történő átruházása esetén átszállnak a kedvezményezettre az érintett munkavállalók munkaszerződése keretében fennálló jogok és kötelezettségek, valamint a munkaügyi jogsértések elkövetése miatt kiszabott bírságok megfizetése tekintetében fennálló felelősség.
(2)   Az átruházást követően egy évig az átadó az átruházás időpontjáig keletkező kötelezettségekért egyetemlegesen felel.
(3)   A fenti rendelkezések egyaránt alkalmazandóak a vállalkozás, az üzlet vagy gazdasági egység tevékenységének átruházására, átengedésére, illetve visszaszerzésére; a tevékenység átengedése vagy visszaszerzése esetén egyetemleges felelősség terheli azt, aki ezt megelőzően az irányítást végezte.
(4)   A fenti bekezdések rendelkezései – a kedvezményezettnek a munkaügyi jogsértések elkövetése miatt kiszabott bírságok megfizetése tekintetében fennálló felelőssége kivételével – nem alkalmazandók azon munkavállaló esetében, aki továbbra is az átadó szolgálatában marad, mert őt az átadó az átruházást megelőzően a 194. cikk értelmében vett más létesítménybe vagy gazdasági egységbe helyezte át.
(5)   Gazdasági egységnek tekintendő a fő vagy kiegészítő gazdasági tevékenység gyakorlása céljából szervezett eszközök csoportja.
(6)   A fenti (1) bekezdésben és a (3) bekezdés első részében megállapított szabályok megsértése súlyos jogsértésnek minősül.”
A 2012. augusztus 31‑i Lei n.° 50/2012 aprova o regime jurídico da actividade empresarial local e das participações locais e revoga as Leis n.os 53‑F/2006, de 29 de dezembro, e 55/2011, de 15 de novembro (a helyi vállalkozási tevékenységre és a helyi közigazgatási szervek részesedésére vonatkozó jogi szabályozási rendszerről és a december 29‑i 53‑F/2006. sz., valamint a november 15‑i 55/2001. sz. törvény hatályon kívül helyezéséről szóló 50/2012. sz. törvény, Diário da República, 1. sorozat, 169. sz., 2012. augusztus 31.) alapügy tényállására alkalmazandó szövegének a helyi vállalkozások megszűnésére vonatkozó 62. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A gazdasági társaságokról szóló törvénykönyv 35. cikkének sérelme nélkül, hat hónapon belül kötelező jelleggel határozatot kell hozni az önkormányzati vállalkozások megszűnéséről, ha az alábbi esetek valamelyike bekövetkezik:
[…]
(5)   A munkaügyi jogszabályokat kell alkalmazni – a következő bekezdésben foglaltak sérelme nélkül – azon önkormányzati vállalkozásnál ténylegesen munkát végző személyi állomány tekintetében, amelynél az (1) bekezdésben előírt valamelyik eset fennáll, és amely személyi állomány nem tartozik a 2008. február 27 i 12‑A/2008. sz. törvényben előírt mobilitási eszközök alkalmazási körébe.
(6)   A felszámolás alatt álló önkormányzati vállalkozások a 2008. február 27‑i 12 A/2008. sz. törvény 58. cikke alapján kizárólag akkor adhatják át munkaviszony keretében foglalkoztatott munkavállalóikat a részesedéssel rendelkező közigazgatási szerveknek, ha integráció vagy internalizálás tárgyát képező tevékenységeket végeznek, vagy ezek ellátásához szükségesek.
[…]
(11)   A (6)–(10) bekezdésben foglaltakat kizárólag a határozatlan idejű munkaszerződéssel rendelkező azon munkavállalókra kell alkalmazni, akiket az önkormányzati vállalkozás megszűnéséről szóló megállapodás időpontját megelőzően legalább egy évig foglalkoztattak, és akik tekintetében határozatlan időre szóló közszolgálati jogviszony létesítése esetén semmiféle kompenzációt nem biztosítanak a korábbi álláshely megszűnése miatt.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
C. Correia Moreira 2005. április 19‑én munkahelyi képzési szerződést kötött az Expo Vital Arade, Animaceração e Gestão do Parque de Feiras e Expositições de Portimão EM‑mel.
2006. január 2‑án C. Correia Moreira az említett vállalkozással egyéves határozott idejű munkaszerződést kötött humánerőforrás‑technikusi feladatok ellátására.
2008. november 1‑jén C. Correia Moreira a Portimão Urbis EM S. A.‑val (a továbbiakban: Portimão Urbis) szolgálati megbízásra vonatkozó szerződést kötött az igazgatási és humánerőforrás‑egység vezetője tisztségének betöltésére. Ez a szerződés 2010. június 30‑ig volt hatályban.
2010. július 1‑jén C. Correia Moreira a Portimão Urbisszal újabb szolgálati megbízás i szerződést kötött ugyanazon feladatok ellátására. A felek e szerződést 2013. július 1‑jén szüntették meg.
Ugyanezen a napon C. Correia Moreira új szolgálati szerződést kötött a Portimão Urbisszal az igazgatási és emberi erőforrás egység vezetője tisztségének betöltésére, amelynek értelmében bruttó díjazása csökkent.
Portimão település önkormányzata 2014. október 15‑én elfogadta a Portimão Urbis megszüntetésének és végelszámolásának feltételeit egy olyan terv részeként, amely e vállalkozás tevékenységei egy részének önkormányzati internalizálására és más tevékenységeknek egy másik önkormányzati vállalkozás, nevezetesen az Empresa Telephone de Águas e Resíduos de Portimos EM SA (a továbbiakban: EMARP) felé történő kiszervezésére irányul.
Portimão település önkormányzata és az EMARP között továbbra is hatályban maradt a Portimão Urbis által kötött munkaszerződésekhez kapcsolódó valamennyi jog.
C. Correia Moreira felkerült a Portimão települési önkormányzat „internalizált” munkavállalóinak listájára, akik az önkormányzattal a köz érdekében történő átadási megállapodást kötöttek, és az igazgatási és őt a humánerőforrás‑gazdálkodási szolgálatokhoz helyezték. 2015. január 1. és 2017. április 20. között Portimão település önkormányzatánál főtechnikusként volt hivatalban a humán erőforrások működtetése területén.
2015 júliusában az internalizálási tervben szereplő munkavállalókat – köztük C. Correia Moreirát is – Portimão település önkormányzata tájékoztatta arról, hogy a tervezett versenyvizsgára való jelentkezésük – amennyiben a vizsgát sikerrel teljesítik – a közszolgálat első fizetési fokozatába történő felvételüket is maga után vonja, azzal a kötelezettséggel, hogy legalább 10 évig szolgálatban maradnak. Azoknak a munkavállalóknak, akiket „kiszerveztek” az EMARP‑hoz, nem kellett ilyen versenyvizsga‑eljárásban részt venniük.
Megkezdődött a versenyvizsga, amelyen C. Correia Moreira részt vett pályázóként. A versenyvizsgát követően, és annak ellenére, hogy a lista első helyén szerepelt, C. Correia Moreirát arról tájékoztatták, hogy díjazása alacsonyabb lesz a Portimão Urbisnél kapott díjazásánál, amit ő nem fogadott el.
2017. április 26‑án a Portimão Urbis közölte C. Correia Moreirával, hogy a vállalat bezárása miatt felbontja munkaszerződését.
2018. január 2‑én a Portimão Urbis végelszámolásának befejezését nyilvántartásba vették a cégjegyzékben.
C. Correia Moreira annak megállapítása iránt fordult a Tribunal Judicial da Comarca de Faróhoz (farói kerületi bíróság, Portugália) hogy a Portimão Urbissal kötött munkaszerződésének Portimão települési önkormányzatra történő átruházására 2015. január 1‑jétől annak a létesítménynek az átruházása miatt került sor, amelyben ő dolgozott. Ezen átruházás fényében annak megállapítására kéri a kérdést előterjesztő bíróságot, hogy a munkaszerződés ezt követő felmondása jogellenes, és őt a Portimão Urbis vállalatnál 2015. január 1. óta alkalmazott feltételekkel azonos feltételek mellett vissza kell helyezni Portimão település önkormányzatának személyi állományába.
C. Correia Moreira azt kéri továbbá, hogy a bíróság Portimão település önkormányzatát kötelezze a számára az átruházást követően fizetendő bér és a ténylegesen kifizetett bér közötti különbözet megfizetésére. Végezetül C. Correia Moreira azt kéri, hogy a bíróság Portimão település önkormányzatát kötelezze a nem vagyoni kárért járó kártérítés megfizetésére.
Portimão település önkormányzata kifogásolja C. Correia Moreira kérelmeit, és azzal érvel először is, hogy nem valósult meg üzlet átruházása, mivel az önkormányzati vállalkozást törvény alapján megszüntették, és az önkormányzat csak az eredetileg ráruházott feladatköröket vette át, másodszor C. Correia Morreia szolgálati megbízás keretében látta el feladatait, tehát nem rendelkezett munkavállalói státusszal a Portimão Urbisnál, harmadszor, Portimão település önkormányzata csak a 2012. augusztus 31‑i 50/2012. sz. törvény 62. cikke alapjogvita tekintetében alkalmazandó változatában foglalt jogi szabályozást akarta érvényre juttatni, amelynek értelmében az önkormányzatok valamennyi tisztviselőjét különleges szabályok szerint veszik fel, és rájuk az Alkotmány 47. cikkének (2) bekezdésében foglalt, a közszolgálathoz való hozzáférés tekintetében megvalósítandó egyenlő bánásmód elvét alkalmazták.
E körülmények között a Tribunal Judicial da Comarca de Faro (farói kerületi bíróság) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
Abból kiindulva, hogy »munkavállalónak« kell tekinteni minden olyan személyt, akit az adott tagállamban a nemzeti munkajogi szabályok munkavállalóként védelemben részesítenek, »munkavállalónak« tekinthető‑e a 2001/23 tanácsi irányelv 2. cikke (1) bekezdésének d) pontja alkalmazásában az a személy, aki bizalmi jellegű állás betöltésére szóló szerződést kötött az átadóval, és a szóban forgó személy élvezheti‑e következésképpen a kérdéses szabályozás által biztosított védelmet?
2)
Ellentétes‑e az uniós joggal és különösen az Európai Unióról szóló szerződés 4. cikkének (2) bekezdésével összefüggésben értelmezett 2001/23/EK irányelvvel egy olyan nemzeti szabályozás, amely még a szóban forgó irányelv hatálya alá tartozó átruházás esetén is megköveteli, hogy a munkavállalók mindenképpen vegyenek részt egy nyilvános versenyvizsga‑eljárásban, és egy új jogviszony jöjjön létre a kedvezményezettel, figyelemmel arra, hogy ez utóbbi egy települési önkormányzat?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2001/23 irányelvet – és különösen 2. cikke (1) bekezdésének d) pontját – úgy kell‑e értelmezni, hogy az a személy, aki az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás értelmében szolgálati megbízásra vonatkozó szerződést kötött az átadóval, „munkavállalónak” tekinthető, következésképpen részesül az említett irányelv által biztosított védelemben.
Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatal iránti kérelmében kifejezetten hivatkozik a 2017. július 20‑iPistorta Ricardo ítéletre (
C‑416/16
,
EU:C:2017:574
,
46.
pont), amelyben a Bíróság lényegében azt állapította meg, hogy a 2001/23 irányelv 1. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az említett irányelv hatálya alá tartozik az olyan helyzet, amelyben egy önkormányzati vállalkozás tevékenységét az önkormányzatra ruházzák át, amennyiben a szóban forgó vállalkozás identitása az átruházást követően megmarad, aminek meghatározása a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet ugyanaz a bíróság nyújtotta be, mint amely az ügyet az előző pontban hivatkozott ítélet alapjául szolgáló eljárásban a Bírósághoz utalta, és ennek tárgyát az abban az ügyben tervezettel azonos típusú művelet képezi.
Úgy tűnik, hogy az alapügyben az átruházott vállalkozás identitásának megőrzésére vonatkozó feltétel tekintetében a kérdést előterjesztő bíróság nem lát különösebb problémát, mivel abból az előfeltevésből indul ki, hogy az alapeljárás tárgyát képező művelet a 2001/23 irányelv hatálya alá tartozik.
Ennek alapján a kérdést előterjesztő bíróságban felmerül, hogy olyan átruházás keretében, mint amely az alapügy tárgyát képezi, egy, az alapeljárás felpereséhez hasonló személy a 2001/23 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében vett „munkavállalónak” tekinthető‑e, tekintettel az átadóval kötött szerződésének különös jellegére.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2001/23 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében „munkavállaló” minden olyan személy, akit az adott tagállamban a nemzeti munkajog munkavállalóként véd.
Ezen túlmenően az említett irányelv 2. cikk (2) bekezdés első albekezdése előírja, hogy ezt az irányelvet a munkaszerződés, illetve a munkaviszony meghatározása tekintetében a nemzeti jog sérelme nélkül kell alkalmazni.
E két rendelkezésből az következik, hogy noha a 2001/23 irányelv a munkavállalók védelmét célozza, a tagállamok feladata annak meghatározása vonatkozó jogszabályaikban, hogy mi a munkavállaló és a munkaszerződés, illetve a munkaviszony.
Jóllehet a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel a nemzeti jog értelmezésére (2015. október 21‑iKovozber végzés,
C‑120/15
, nem tették közzé,
EU:C:2015:730
,
32.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és az erre vonatkozó hatáskör a kérdést előterjesztő bíróságot illeti meg, meg kell jegyezni, hogy az említett ügyben a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy az a szolgálati megbízásra vonatkozó szerződés, amelyet olyan személlyel kötöttek, aki már munkavállaló, vagy akinek nincs korábbi munkaviszonya, munkaszerződésnek minősül.
Úgy tűnik tehát, hogy az olyan személy, mint amilyen az alapeljárás felperese, a 2001/23 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében „munkavállalónak” tekinthető, és a szolgálati megbízásra vonatkozó szerződését ezen irányelv 2. cikk (2) bekezdésének első albekezdése értelmében munkaszerződésnek kell tekinteni.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból azonban kitűnik, hogy az ilyen típusú munkavállaló számára biztosított védelem eltér a többi munkavállaló számára nyújtottól, amennyiben a vonatkozó nemzeti jogszabályok lehetővé teszik a szolgálati megbízásra vonatkozó szerződés felmondását pusztán írásbeli értesítés útján, viszonylag rövid felmondási idővel, bármilyen jogszerű ok megkövetelése nélkül.
E tekintetben a 2001/23 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének d) pontja csupán azt követeli meg, hogy az adott személyt az adott tagállamban a nemzeti munkajog munkavállalóként védje, anélkül hogy bizonyos tartalmú vagy minőségű védelemhez ragaszkodna.
Az ugyanis, ha a munkavállalók közötti különbségek relevanciája a nemzeti jog szerinti védelem tartalmától és minőségétől függne, ténylegesen megfosztaná a 2001/23 irányelvet az irányelv hatékony érvényesülésétől.
Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy a 2001/23 irányelv célja, amint az (3) preambulumbekezdéséből kitűnik, az, hogy biztosítsa a munkavállalók jogainak védelmét abban az esetben, ha a vállalkozás vezetőjének személye megváltozik, nem az, hogy adott esetben kiterjessze jogaikat. Így az említett irányelv csupán azt biztosítja, hogy az a védelem, amelyben egy személy az érintett nemzeti jogszabályok alapján részesül, ne csökkenjen önmagában az átruházás folytán.
Az említett irányelv – ahogyan ezt a Bíróság több alkalommal is kimondta – annak biztosítására irányul ugyanis, hogy a munkaszerződések, illetve munkaviszonyok a kedvezményezettnél – amennyire lehetséges – módosítás nélkül folytatódjanak, ezzel megakadályozva azt, hogy az érintett munkavállalók önmagában az átruházás miatt kedvezőtlenebb helyzetbe kerüljenek (2017. április 6‑iUnionen ítélet,
C‑336/15
,
EU:C:2017:276
,
18.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Következésképpen a 2001/23 irányelv a nemzeti jogszabályokban előírt különös védelem fenntartását biztosítja, anélkül hogy e védelem tartalma vagy minősége sérülne.
A fenti megfontolások fényében az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/23 irányelvet – és különösen 2. cikke (1) bekezdésének d) pontját – úgy kell értelmezni, hogy az a személy, aki az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás értelmében szolgálati megbízásra vonatkozó szerződést kötött az átadóval, tekinthető „munkavállalónak”, következésképpen részesülhet az említett irányelv által biztosított védelemben, feltéve mindazonáltal, hogy e szabályozás őt munkavállalóként védi, és az átruházás időpontjában munkaszerződéssel rendelkezik, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
A második kérdésről
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2001/23 irányelvet az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az ezen irányelv értelmében vett átruházás esetén, és amennyiben a kedvezményezett települési önkormányzat, előírja az érintett munkavállalók számára egyrészt, hogy versenyvizsga‑eljárásban vegyenek részt, másrészt, hogy új jogviszonyt hozzanak létre a kedvezményezettel.
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az a körülmény, hogy a kedvezményezett közjogi személy, függetlenül attól, hogy e jogi személy közszolgáltatást nyújtó közvállalkozásnak vagy önkormányzatnak minősül‑e, önmagában nem képezi akadályát annak, hogy a 2001/23 irányelv alkalmazandó legyen egy vállalkozás tevékenységeinek egy önkormányzatra történő átruházására (lásd ebben az értelemben: 2017. július 20‑iPiscarreta Ricardo ítélet,
C‑416/16
,
EU:C:2017:574
,
–
32.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A Bíróság mindazonáltal kifejtette e tekintetben, hogy a 2001/23 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének c) pontjából kitűnik, hogy ahhoz, hogy ezen irányelv alkalmazandó legyen, az átruházásnak nyereség elérésére irányuló vagy nyereségszerzés célzata nélküli gazdasági tevékenységet folytató szervre kell irányulnia, és a hatósági jogkör gyakorlásába tartozó tevékenységek a gazdasági tevékenységek minősítésből ki vannak zárva (2017. július 20‑iPistreta Ricardo ítélet,
C‑416/16
,
EU:C:2017:574
,
33.
és
34.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A második kérdés olvasatából kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli meg, hogy az alapeljárás tárgyát képező átruházás a 2001/23 irányelv hatálya alá tartozik, következésképpen azok a tevékenységek, amelyek az átruházás tárgyát képezik, nem tartoznak a hatósági jogkör gyakorlásának körébe.
A Bíróság a második kérdésre tehát kizárólag e feltételezésből kiindulva válaszol, amelynek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
E tekintetben a 2001/23/EK irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében az átadót megillető, az átruházás napján fennálló munkaszerződésből vagy munkaviszonyból eredő jogok és kötelezettségek az ilyen átruházásból eredően átszállnak a kedvezményezettre.
Márpedig, amint arra a jelen ítélet 49. pontja rámutat, a 2001/23 irányelv célja annak megakadályozása, hogy az érintett munkavállalók önmagában az átruházás miatt kedvezőtlenebb helyzetbe kerüljenek.
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alkalmazandó nemzeti jog értelmében egy olyan személynek, mint az alapeljárás felperese, az átruházás miatt egyrészt versenyvizsga‑eljáráson kell részt vennie, másrészt új jogviszonyt kell létrehoznia a kedvezményezettel. Egyébiránt ha az alapeljárás felperesét egy ilyen versenyvizsga‑eljárás eredményeként a közszolgálatba helyeznék, fizetése legalább tíz éven át csökkenne.
Márpedig meg kell állapítani, hogy az ilyen követelmények, amelyek egyrészt egy olyan személy, mint az alapeljárás felperese, átadóval egyeztetett munkafeltételeit módosítják, másrészt a munkavállalót kedvezőtlenebb helyzetbe hozhatják az átruházást megelőzőeknél, ellentétesek a 2001/23 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első albekezdésével és annak célkitűzésével.
Ami a kérdést előterjesztő bíróság által az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésére történő utalást illeti, emlékeztetni kell arra, hogy ez a rendelkezés előírja, hogy az Unió tiszteletben tartja a tagállamok nemzeti identitását, amely elválaszthatatlan része azok alapvető politikai és alkotmányos berendezkedésének.
E tekintetben fontos megjegyezni, hogy az említett rendelkezés nem értelmezhető úgy, mint amely lehetővé teszi, hogy a tagállamok olyan területen, amelyen hatáskörüket az Unióra ruházták, például a munkavállalók jogainak a vállalkozások átruházása esetén történő védelmére vonatkozóan, megfosszák a munkavállalókat az e területen az uniós jog által számukra biztosított védelemtől.
A fenti megfontolások fényében a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/23 irányelvet az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az ezen irányelv értelmében vett átruházás esetén, és amennyiben a kedvezményezett települési önkormányzat, előírja az érintett munkavállalók számára egyrészt, hogy versenyvizsga‑eljárásban vegyenek részt, másrészt, hogy új jogviszonyt hozzanak létre a kedvezményezettel.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (nyolcadik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2001. március 12‑i 2001/23/EK tanácsi irányelvet – és különösen 2. cikke (1) bekezdésének d) pontját – úgy kell értelmezni, hogy az a személy, aki az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás értelmében szolgálati megbízásra vonatkozó szerződést kötött az átadóval, tekinthető „munkavállalónak”, következésképpen részesülhet az említett irányelv által biztosított védelemben, feltéve mindazonáltal, hogy e szabályozás őt munkavállalóként védi, és az átruházás időpontjában munkaszerződéssel rendelkezik, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

2)
A 2001/23 irányelvet az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az ezen irányelv értelmében vett átruházás esetén, és amennyiben a kedvezményezett települési önkormányzat, előírja az érintett munkavállalók számára egyrészt, hogy versenyvizsga‑eljárásban vegyenek részt, másrészt, hogy új jogviszonyt hozzanak létre a kedvezményezettel.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: portugál.