CELEX: 62019CJ0056
Appel
dumping
import af ferrosilicium med oprindelse i Rusland
forordning (EF) nr. 1225/2009
artikel 11, stk. 9 og 10
afslag på anmodninger om tilbagebetaling af betalt antidumpingtold
beregnet eksportpris
bedømmelse af, hvorvidt antidumpingtolden afspejles i videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser i Den Europæiske Union
pligt til at anvende den samme metode som i den undersøgelse, der resulterede i indførelsen af antidumpingtolden
ændring i omstændighederne
fradrag af den betalte antidumpingtold
afgørende beviser

RFA International LP (herefter »RFA«) har med sit appelskrift nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 15. november 2018, RFA International mod Kommissionen (T-113/15, ikke trykt i Sml., herefter »den appellerede dom«,
EU:T:2018:783
), hvorved Retten frifandt Kommissionen i det søgsmål, som RFA havde anlagt med påstand om hel eller delvis annullation af Kommissionens gennemførelsesafgørelser C(2014) 9805 final, C(2014) 9806 final, C(2014) 9807 final, C(2014) 9808 final, C(2014) 9811 final, C(2014) 9812 final og C(2014) 9816 final af 18. december 2014 vedrørende anmodninger om tilbagebetaling af antidumpingtold betalt på import af ferrosilicium med oprindelse i Rusland (herefter »de omtvistede afgørelser«).
Retsforskrifter
Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 af 30. november 2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (
EUT 2009, L 343, s. 51
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 37/2014 af 15. januar 2014 (
EUT 2014, L 18, s. 1
) (herefter »grundforordningen«), som var i kraft på tidspunktet for vedtagelsen af de omtvistede afgørelser, angav følgende i sin 17. betragtning:
»[…] Det bør […] fastsættes, at i forbindelse med en ny beregning af dumpingmargenen, som nødvendiggør en ny beregning af eksportpriserne, skal told ikke behandles som en omkostning, der påløber mellem indførsel og videresalg, når den pågældende told afspejles i priserne på de varer, der er omfattet af foranstaltninger i Fællesskabet.«
Denne forordnings artikel 2 angav de regler, der regulerede konstatering af dumping. Artiklens stk. 8 og 9 angik eksportpriserne og var affattet således:
»8.   Eksportprisen er den pris, der faktisk er betalt eller skal betales for varen, når den sælges fra eksportlandet til Fællesskabet.
9.   Foreligger der ingen eksportpris, eller viser det sig, at der ikke kan fæstes lid til eksportprisen på grund af en forretningsmæssig forbindelse eller en kompensationsaftale mellem eksportøren og importøren eller en tredjepart, kan eksportprisen beregnes på grundlag af den pris, hvortil de indførte varer første gang videresælges til en uafhængig køber, eller hvis varerne ikke videresælges til en uafhængig køber eller ikke videresælges i den stand, hvori de er indført, på ethvert rimeligt grundlag.
I disse tilfælde foretages der justeringer for alle omkostninger, herunder told og andre afgifter, der påløber mellem indførsel og videresalg, samt forventet fortjeneste med henblik på at fastsætte en realistisk eksportpris, frit Fællesskabets grænse.
De omkostninger, for hvilke der skal foretages justeringer, indbefatter sådanne, som normalt bæres af en importør, men som er betalt af en anden part i eller uden for Fællesskabet, der viser sig at være forretningsmæssigt forbundet med eller at have en kompensationsaftale med importøren eller eksportøren, herunder: normale transport-, forsikrings-, håndterings- og lasteomkostninger samt dermed forbundne omkostninger; told, eventuel antidumpingtold og andre afgifter, der skal betales i importlandet ved indførsel eller salg af varerne, samt en rimelig margen til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste.«
Grundforordningens artikel 2, stk. 10, bestemte følgende om sammenligningen mellem eksportprisen og den normale værdi:
»Der foretages en rimelig sammenligning mellem eksportprisen og den normale værdi. Denne sammenligning foretages i samme handelsled for salg, der finder sted på tidspunkter, som ligger så tæt op ad hinanden som muligt og med behørig hensyntagen til andre forskelle, som berører sammenligneligheden af priser. Når den normale værdi og den konstaterede eksportpris ikke er umiddelbart sammenlignelige, tages der i hvert enkelt tilfælde i form af justeringer behørigt hensyn til forskelle i faktorer, der påstås og påvises at påvirke priserne og dermed prisernes sammenlignelighed […]«
Grundforordningens artikel 11, stk. 8, regulerede proceduren for tilbagebetaling af opkrævet told. Denne bestemmelse havde følgende ordlyd:
»Uanset stk. 2 kan en importør anmode om tilbagebetaling af told, der er opkrævet, når det påvises, at den dumpingmargen, på grundlag af hvilken tolden er betalt, er blevet elimineret eller reduceret til et niveau, der er lavere end den gældende toldsats.
For at opnå tilbagebetaling af antidumpingtold skal importøren indgive en anmodning til Kommissionen […]
En anmodning om tilbagebetaling anses kun for behørigt dokumenteret, når den indeholder nøjagtige oplysninger om størrelsen af den antidumpingtold, der kræves tilbagebetalt, og alle tolddokumenter vedrørende beregningen og betalingen af det pågældende beløb. Den skal endvidere for en repræsentativ periode indeholde dokumenterede oplysninger vedrørende den normale værdi og de eksportpriser, der ved salg til Fællesskabet opnås af den eksportør eller producent, som er omfattet af tolden […]
Kommissionen beslutter, om og i hvilket omfang anmodningen skal tages til følge, eller den kan til enhver tid beslutte at genoptage en midlertidig undersøgelse, og de oplysninger og resultater, der fremkommer som led i en sådan undersøgelse, som gennemføres i overensstemmelse med de derfor gældende bestemmelser, anvendes med henblik på at fastslå, om og i hvilket omfang tilbagebetaling er berettiget […]«
Grundforordningens artikel 11, stk. 9 og 10, bestemte følgende:
»9.   I alle genoptagede undersøgelser eller undersøgelser om tilbagebetaling, som gennemføres i henhold til denne artikel, anvender Kommissionen under forudsætning af uændrede omstændigheder de samme metoder, som blev benyttet i den undersøgelse, der resulterede i indførslen af den pågældende told, idet der tages behørigt hensyn til bestemmelserne i artikel 2, særlig stk. 11 og 12, og bestemmelserne i artikel 17.
10.   I alle undersøgelser, der gennemføres i henhold til denne artikel, undersøger Kommissionen i overensstemmelse med artikel 2, om eksportpriserne kan anses for pålidelige. Besluttes det imidlertid at beregne eksportprisen i henhold til artikel 2, stk. 9, beregnes eksportprisen uden fradrag for betalt antidumpingtold, hvis der foreligger afgørende bevis for, at tolden korrekt afspejles i videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser i Fællesskabet.«
Kommissionen har fastlagt retningslinjerne for anvendelsen af grundforordningens artikel 11, stk. 8, i sin meddelelse vedrørende tilbagebetaling af antidumpingtold (
EUT 2014, C 164, s. 9
).
I den nævnte meddelelses punkt 4.1, litra b), der har overskriften »Gennemførelse af grundforordningens artikel 11, stk. 10«, angives følgende:
»Hvis eksportprisen beregnes i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 9, beregner Kommissionen den uden noget fradrag for den betalte antidumpingtold, når der fremlægges afgørende beviser for, at tolden er behørigt afspejlet i videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser i Unionen. Kommissionen vil undersøge, om en stigning i salgspriserne til uafhængige kunder i Unionen mellem den oprindelige undersøgelsesperiode og perioden for undersøgelsen vedrørende tilbagebetaling omfatter antidumpingtolden.«
Tvistens baggrund
Tvistens baggrund blev fremstillet i den appellerede doms præmis 1-30 og kan sammenfattes som følger.
RFA er et kommanditselskab med hjemsted i Canada. Med sit schweiziske datterselskab som mellemled opkøber, importerer, videresælger og oplagrer RFA i Den Europæiske Union ferrosilicium med oprindelse i Rusland, som fremstilles af to søsterselskaber, der er etableret i Rusland, nemlig Chelyabinsk electrometallurgical integrated plant OAO (herefter »CHEMK«) og Kuzneckie ferrosplavy OAO (herefter »KF«).
Som følge af en klage indgivet af ferrolegeringsindustriens forbindelsesudvalg, der er en sammenslutning af de europæiske producenter af ferrolegeringer, vedtog Rådet for Den Europæiske Union den 25. februar 2008 forordning (EF) nr. 172/2008 om indførelse af en endelig antidumpingtold og endelig opkrævning af den midlertidige told på importen af ferrosilicium med oprindelse i Folkerepublikken Kina, Egypten, Kasakhstan, Den Tidligere Jugoslaviske Republik Makedonien og Rusland (
EUT 2008, L 55, s. 6
). På grund af den forbindelse, der bestod mellem RFA og de to eksporterende selskaber, som er omtalt i nærværende doms foregående præmis, blev eksportprisen til Unionen fastsat i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 9.
I henhold til artikel 1, stk. 2, i forordning nr. 172/2008 blev den endelige antidumpingtold af nettoprisen, frit Unionens grænse, ufortoldet, fastsat til 22,7% for varer fremstillet af CHEMK og KF.
CHEMK og KF anlagde sag ved Retten med påstand om delvis annullation af forordning nr. 172/2008, for så vidt som denne forordning vedrørte disse selskaber. Ved dom af 25. oktober 2011, CHEMK og KF mod Rådet (
T-190/08
,
EU:T:2011:618
), frifandt Retten Rådet i det annullationssøgsmål, som disse to selskaber havde anlagt til prøvelse af denne forordning. Den appel, som de nævnte selskaber iværksatte til prøvelse af denne dom, blev forkastet af Domstolen ved dom af 28. november 2013, CHEMK og KF mod Rådet (
C-13/12 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2013:780
).
På baggrund af en anmodning om en delvis interimsundersøgelse, som disse samme selskaber havde fremsat den 30. november 2009, vedtog Rådet den 16. januar 2012 gennemførelsesforordning (EU) nr. 60/2012 om afslutning af den delvise interimsundersøgelse vedrørende antidumpingforanstaltningerne på importen af ferrosilicium med oprindelse i bl.a. Rusland i henhold til artikel 11, stk. 3, i forordning (EF) nr. 1225/2009 (
EUT 2012, L 22, s. 1
). Den gældende antidumpingforanstaltning blev opretholdt.
Denne gennemførelsesforordnings opretholdelse af det antidumpingtoldniveau, der blev indført ved forordning nr. 172/2008, blev af CHEMK og KF anfægtet for Retten, som frifandt Rådet i deres søgsmål ved dom af 28. april 2015, CHEMK og KF mod Rådet (
T-169/12
,
EU:T:2015:231
). Den appel, som disse selskaber iværksatte til prøvelse af denne dom, blev forkastet af Domstolen ved kendelse af 9. juni 2016, CHEMK og KF mod Rådet (
C-345/15 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2016:433
).
RFA indgav mellem den 30. juli 2009 og den 10. december 2010, i henhold til grundforordningens artikel 11, stk. 8, en første række af anmodninger til Kommissionen om tilbagebetaling af antidumpingtold, som selskabet havde betalt i perioden mellem den 7. januar 2009 og den 10. december 2010 for import af CHEMK’s og KF’s produkter. Tilbagebetalingsundersøgelsen vedrørte perioden fra den 1. oktober 2008 til den 30. september 2010. Med henblik på beregningen af nye dumpingmargener inddelte Kommissionen denne periode i to dele. Den første gik fra den 1. oktober 2008 til den 30. september 2009 (herefter »den første tilbagebetalingsundersøgelsesperiode«), mens den anden gik fra den 1. oktober 2009 til den 30. september 2010 (herefter »den anden tilbagebetalingsundersøgelsesperiode«).
Ved Kommissionens afgørelser C(2012) 5577 final, C(2012) 5585 final, C(2012) 5588 final, C(2012) 5595 final, C(2012) 5596 final, C(2012) 5598 final og C(2012) 5611 final af 10. august 2012 vedrørende RFA’s anmodninger om tilbagebetaling af antidumpingtold betalt på import af ferrosilicium med oprindelse i Rusland efterkom denne institution på den ene side de tilbagebetalingsanmodninger, der angik den første tilbagebetalingsundersøgelsesperiode, mens den på den anden side afslog de tilbagebetalingsanmodninger, der angik den anden tilbagebetalingsundersøgelsesperiode. RFA anfægtede dette afslag for Retten, som frifandt Kommissionen i selskabets søgsmål ved dom af 17. marts 2015, RFA International mod Kommissionen (
T-466/12
,
EU:T:2015:151
). Den appel, som RFA iværksatte til prøvelse af denne dom, blev forkastet af Domstolen ved dom af 4. maj 2017, RFA International mod Kommissionen (
C-239/15 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2017:337
).
RFA indgav mellem den 1. marts 2011 og den 26. juni 2013 en anden række af anmodninger til Kommissionen om tilbagebetaling af antidumpingtold, som selskabet havde betalt i perioden mellem den 1. oktober 2010 og den 28. december 2012 for import af CHEMK’s og KF’s produkter. Den tilbagebetalingsundersøgelse, som Kommissionen indledte efter denne nye anmodning, vedrørte perioden fra den 1. oktober 2010 til den 31. december 2012, og denne periode blev med henblik på beregningen af nye dumpingmargener inddelt i to dele, der gik henholdsvis fra den 1. oktober 2010 til den 31. december 2011 (herefter »den tredje tilbagebetalingsundersøgelsesperiode«), og fra den 1. januar 2012 til den 31. december 2012 (herefter »den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode«).
Den 18. december 2014 vedtog Kommissionen de omtvistede afgørelser. I afsnittet om beregningen af eksportprisen afslog Kommissionen bl.a. RFA’s anmodning i henhold til grundforordningens artikel 11, stk. 10, om ikke at trække antidumpingtolden fra den beregnede eksportpris. Retten sammenfattede i den appellerede doms præmis 25 grundene til dette afslag således:
»Kommissionen [angav], at den ikke kunne imødekomme [appellantens] anmodning i henhold til grundforordningens artikel 11, stk. 10, […], om, at antidumpingtolden ikke blev trukket [fra] prisen ved det første videresalg til en uafhængig køber i Unionen ved udregningen af den beregnede eksportpris. [Appellanten] havde begrundet denne anmodning med, at denne told ifølge dette selskab blev korrekt afspejlet i denne videresalgspris, således som dette var blevet anerkendt for den første og den anden tilbagebetalingsundersøgelsesperiode. [Appellanten] havde anført, at selskabets priser, der var blevet fastsat som [»cif-priser« (»omkostninger, forsikring og fragt«)], var steget med henholdsvis 77% og 102% mellem perioden for den undersøgelse, der førte til forordning [nr. 172/2008] – som gik fra den 1. oktober 2005 til den 30. september 2006 – og den tredje og den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode. Hvad angår priserne »ab fabrik« var de steget med 193% mellem perioden for den undersøgelse, der førte til forordning [nr. 172/2008], og den tredje tilbagebetalingsundersøgelsesperiode. I modsætning til, hvad der var tilfældet for den første og den anden tilbagebetalingsundersøgelsesperiode, skønnede Kommissionen imidlertid ikke, at den var i besiddelse af oplysninger, der godtgjorde, at antidumpingtolden var blevet afspejlet i videresalgspriserne til uafhængige købere i Union. Kommissionen fremhævede dels, at de priser, som [appellanten] havde fremlagt, og som var opstillet som priser »ab fabrik« og [»cif-priser«], netop var priser, der ikke omfattede antidumpingtolden, dels at priserne »leveret told betalt« ved det første videresalg til en uafhængig køber i Unionen skulle dække alle de forudgående omkostninger, inklusive antidumpingtolden. De af [appellanten] fremlagte tal var imidlertid i mange henseender ikke overbevisende på dette punkt, navnlig fordi de afspejlede gennemsnit, hvorved de ikke var præcist knyttet til de transaktioner, for hvilke der var anmodet om tilbagebetaling af antidumpingtold. Hvad angik den tredje tilbagebetalingsundersøgelsesperiode bemærkede Kommissionen, at en af producenterne solgte med tab på visse salg til [appellanten]. Den konstaterede også en række uoverensstemmelser angående omkostningerne i forhold til varernes bestemmelsessted. Hvad angik den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode […] angav Kommissionen [i de omtvistede afgørelsers punkt 84-85 og 87], at videresalgspriserne efter importen til Unionen i 99% af tilfældene ikke afspejlede antidumpingtolden, fordi de ikke dækkede [alle] omkostningerne, herunder antidumpingtold. Kommissionen tilføjede i denne henseende, at produktionsomkostningerne for de varer, som CHEMK og KF havde solgt i Unionen, var steget med 100% mellem perioden for den undersøgelse, der førte til forordning [nr. 172/2008], og den tredje tilbagebetalingsundersøgelsesperiode, og at denne sats var steget til 109% for den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode.«
På baggrund af disse forhold, og efter at have foretaget de nødvendige justeringer for i medfør af grundforordningens artikel 2, stk. 10, at sikre en rimelig sammenligning mellem eksportprisen og den normale værdi – med henblik på hvilket Kommissionen nedsatte disse to beløb til et »ab fabrik-niveau« – fastsatte Kommissionen en dumpingmargen på 40,8% for den tredje tilbagebetalingsundersøgelsesperiode og på 42,8% for den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode. Eftersom disse dumpingmargener var højere end den antidumpingtoldsats på 22,7%, der var blevet fastsat i forordning nr. 172/2008, afslog Kommissionen de tilbagebetalingsanmodninger, som appellanten havde fremsat.
Efter offentliggørelsen af en meddelelse om det forestående udløb af de antidumpingforanstaltninger, der fulgte af forordning nr. 172/2008, anmodede ferrolegeringsindustriens forbindelsesudvalg den 28. november 2012 om, at der blev indledt en fornyet undersøgelse af disse foranstaltninger. Det var Kommissionens vurdering, at der i den anledning var blevet fremlagt et tilstrækkeligt bevismateriale, og den 28. februar 2013 offentliggjorde den en meddelelse om indledning af en udløbsundersøgelse af antidumpingforanstaltningerne vedrørende importen af ferrosilicium med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Rusland (
EUT 2013, C 58, s. 15
). Undersøgelsen af fortsat eller fornyet dumping omfattede perioden fra den 1. januar til den 31. december 2012. Undersøgelsen af sandsynligheden for en fortsat eller fornyet skade blev for sin del udført i forhold til den fireårige periode fra den 1. januar 2009 til den 31. december 2012.
Den 9. april 2014 vedtog Kommissionen gennemførelsesforordning (EU) nr. 360/2014 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af ferrosilicium med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Rusland efter en udløbsundersøgelse i henhold til artikel 11, stk. 2, i forordning (EF) nr. 1225/2009 (
EUT 2014, L 107, s. 13
). I denne gennemførelsesforordning præciserede Kommissionen bl.a., at videresalgsprisen til en uafhængig køber i Unionen i den undersøgelsesperiode, der omfattede 2012, i 99% af tilfældene ikke afspejlede antidumpingtoldniveauet, og at denne antidumpingtold under disse betingelser skulle trækkes fra denne videresalgspris for at nå frem til den beregnede eksportpris. Sammenligningen mellem den normale værdi og den således beregnede eksportpris – der skete under hensyntagen til diverse justeringer for at foretage en rimelig sammenligning i henhold til bestemmelserne i grundforordningens artikel 2, stk. 10 – foranledigede Kommissionen til at konkludere, at der forelå en dumpingmargen, udtrykt som en procentdel af prisen, frit Unionens grænse, ufortoldet, på 43% for den undersøgelsesperiode, der vedrørte fortsat eller fornyet dumping, og som gik fra den 1. januar til den 31. december 2012. Kommissionen opretholdt følgelig den antidumpingtold på 22,7%, der havde været gældende for eksporten af CHEMK’s og KF’s varer siden ikrafttrædelsen af forordning nr. 172/2008. Ved dom af 15. november 2018, CHEMK og KF mod Kommissionen (
T-487/14
,
EU:T:2018:792
), frifandt Retten Kommissionen i det søgsmål, som disse to selskaber havde anlagt til prøvelse af denne gennemførelsesforordning. Denne dom blev ikke appelleret.
Sagen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 4. marts 2015 anlagde RFA søgsmål med påstand om hel eller delvis annullation af de omtvistede afgørelser, idet selskabet i denne forbindelse fremsatte tre anbringender. RFA’s appel omfatter alene Rettens besvarelse af det andet af disse anbringender.
Med dette andet anbringende gjorde appellanten i det væsentlige gældende, at Kommissionen havde tilsidesat grundforordningens artikel 11, stk. 9 og 10, ved at ændre den metode, der var blevet anvendt ved vurderingen af, om antidumpingtolden var blevet afspejlet i videresalgspriserne i Unionen, uden at dette var begrundet i en ændring i omstændighederne, nemlig ved at fastsætte disse priser ud fra omkostningerne ved fremstilling af ferrosilicium i Rusland, således som disse omkostninger havde vist sig at være på tidspunktet for den tredje og den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode, i stedet for at analysere disse priser ud fra videresalgspriserne i Unionen således som fastlagt ved de forudgående undersøgelser og navnlig ved den interimsundersøgelse, der lå til grund for gennemførelsesforordning nr. 60/2012. Ifølge RFA burde anvendelsen af den samme metode som den, der blev benyttet ved denne interimsundersøgelse, have foranlediget Kommissionen til ved udregningen af den beregnede eksportpris ikke at trække den antidumpingtold, der var blevet betalt i den tredje og den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode, fra prisen ved det første videresalg til en uafhængig køber i Unionen, eftersom den nævnte told var blevet fuldt ud afspejlet i disse sidstnævnte priser.
Retten frifandt ved den appellerede dom Kommissionen i det hele og pålagde RFA at betale sagsomkostningerne. I forbindelse med sin bedømmelse af det andet anbringende fastslog Retten navnlig følgende:
»69
[…] [M]ed hensyn til anvendelsen af grundforordningens artikel 11, stk. 10, er [det] begrundet, at Kommissionen – i tilfælde af en væsentlig udvikling i produktionsomkostningerne for de omhandlede varer mellem den undersøgelsesperiode, der tidligere er blevet taget i betragtning, og den nye undersøgelsesperiode – ved fastlæggelsen af, om antidumpingtolden korrekt afspejlede videresalgspriserne for disse varer i denne sidste periode, ikke anvender de videresalgspriser, der blev anvendt i den første af disse perioder, men derimod de omkostninger, der blev konstateret i løbet af den nye undersøgelsesperiode. Disse betragtninger er gyldige, selv om det kan fastslås, at der er sket en ændring af metoden i forhold til fremgangsmåden i forbindelse med en tidligere undersøgelse, således som det er tilfældet i hovedsagen, i modsætning til det, som Kommissionen principalt har gjort gældende i de omtvistede afgørelser […]
Denne praksis har til formål at sikre, at analysen ved sammenligningen af komplekse situationer på det økonomiske område er pålidelig med henblik på ikke kun at begrunde de foranstaltninger, der er vedtaget i henhold til antidumpinglovgivningen, men også at sikre overholdelse af det almindelige EU-retlige ligebehandlingsprincip for de erhvervsdrivende, der kan være genstand for sådanne foranstaltninger. Selv om en sikring af, at den økonomiske analyse er pålidelig ved sammenligningen af situationen mellem de to perioder, i princippet begrunder en anvendelse af den samme metode, er dette ikke, hvad der sker, når de relevante parametre har ændret sig tilstrækkeligt til, at anvendelsen af den tidligere anvendte metode er uegnet til at levere et pålideligt resultat, i det foreliggende tilfælde med henblik på at bedømme, om antidumpingtolden korrekt afspejles i videresalgspriserne eller de efterfølgende salgspriser i Unionen eller ej (jf. i denne retning og analogt dom af 18.9.2014, Valimar,
C-374/12
,
EU:C:2014:2231
, præmis
og
). Som Kommissionen har gjort gældende, er en stigning i videresalgspriserne i Unionen, selv en betydelig stigning, såfremt produktionsomkostningerne er steget betydeligt mellem de to sammenlignede perioder, ikke nødvendigvis en garanti for, at antidumpingtolden er korrekt afspejlet, dvs. fuldt ud afspejlet, i fastsættelsen af disse priser. Produktionsomkostningerne kan være steget mere end priserne. I dette tilfælde afspejler de berørte ikke korrekt dumpingtolden i priserne, henset til udviklingen i deres produktionsomkostninger, selv ikke såfremt de nye priser er højere end niveauet for de tidligere priser forhøjet med antidumpingtold.
[appellantens] argumenter i den foreliggende sag rejser ikke tvivl om denne analyse. For det første, og i modsætning til det, som [appellanten] i det væsentlige har gjort gældende, indebærer grundforordningens artikel 11, stk. 10, på ingen måde, for så vidt som den vedrører spørgsmålet, om »tolden korrekt afspejles i videresalgspriserne«, at det kun er den tilsvarende antidumpingtold, der skal indarbejdes i den nye videresalgspris, ud over den videresalgspris, der tidligere er blevet anvendt for at opnå et positivt svar. En yderligere told i forhold til normalt afholdte omkostninger er kun »korrekt afspejlet«, såfremt den føjes til disse omkostninger. Såfremt disse øvrige omkostninger stiger, men videresalgsprisen stiger mindre, tilføjes tolden i realiteten kun delvist eller slet ikke disse øvrige omkostninger, når den tilsvarende antidumpingtold er blevet tilføjet den tidligere anvendte videresalgspris. Afsnittet i Kommissionens meddelelse vedrørende tilbagebetaling af antidumpingtold […] er på ingen måde i modstrid med denne analyse. Det samme gør sig gældende for dom af 18. november 2015, Einhell Germany m.fl. mod Kommissionen (
T-73/12
,
EU:T:2015:865
), som er blevet påberåbt af [appellanten]. Særligt anføres i dommens præmis 155, der skal læses i sin sammenhæng, at en anden metode end en sammenligning af de videresalgspriser, der blev anvendt i Unionen før og efter indførelsen af antidumpingtolden, kan være passende med henblik på at fastslå, om denne antidumpingtold afspejles i de nye videresalgspriser i Unionen eller ej.
Med hensyn til de konkrete forhold i hovedsagen bør det med hensyn til den fjerde periode for undersøgelsen om tilbagebetaling, som vedrører 2012, anføres, at Kommissionen i de omtvistede afgørelser, f.eks. i 85. betragtning til afgørelse C(2014) 9805 final, konstaterede, at der var sket en betydelig stigning i produktionsomkostningerne i forhold til den oprindelige undersøgelsesperiode, på 109%, uden i denne forbindelse at blive modsagt [vedrørende substansen] af [appellanten] i forbindelse med nærværende søgsmål. Under disse omstændigheder var det lovligt, at Kommissionen ved fastlæggelsen af, om antidumpingtolden korrekt afspejlede de videresalgspriser, der blev anvendt i Unionen af [appellanten] på vegne af CHEMK og KF i den fjerde periode for undersøgelsen om tilbagebetaling, anvendte de produktionsomkostninger, der blev konstateret i 2012, i stedet for de videresalgspriser, der blev anvendt i forbindelse med den oprindelige undersøgelse.
I en situation, hvor videresalgspriserne, som anført af Kommissionen i de omtvistede afgørelser, f.eks. i 84. betragtning til afgørelse C(2014) 9805 final, kun i 1% af tilfældene dækker produktionsomkostningerne, inklusive antidumpingtolden, er det langt fra godtgjort, at denne antidumpingtold rent faktisk afspejler videresalgspriserne.
Selv den stigning på mere end 100% i videresalgsprisen mellem perioden for den oprindelige undersøgelse og perioden for den fjerde undersøgelse om tilbagebetaling, som er blevet fremhævet af [appellanten], er utilstrækkelig i denne sammenhæng til at godtgøre, at antidumpingtolden fuldt ud afspejles under den anden af disse perioder. Det er nemlig, som det i det væsentlige blev anført i præmis 70 ovenfor, tilstrækkeligt, at produktionsomkostningerne steg med mere end de anvendte priser, for at de anvendte priser ikke korrekt afspejler antidumpingtolden, henset til udviklingen i produktionsomkostningerne. Dette godtgøres a priori af den omstændighed, som Kommissionen har fremhævet, at produktionsomkostningerne, antidumpingtolden inkluderet, i 99% af tilfældene ikke var [dækket] af videresalgspriserne i Unionen i 2012.
Det var således med rette, at Kommissionen fradrog antidumpingtolden i videresalgsprisen til den første uafhængige køber i Unionen ved fastlæggelsen af [den beregnede eksportpris] for den fjerde periode for undersøgelsen om tilbagebetaling, eftersom det ikke var blevet godtgjort, at antidumpingtolden korrekt var afspejlet i den første af disse priser.
[…]
Som det fremgår af de omtvistede afgørelser, f.eks. i 78. betragtning til afgørelse C(2014) 9805 final, har Kommissionen imidlertid med rette anført, at undersøgelsen af videresalgspriserne i Unionen med henblik på at fastslå, i hvilket omfang de afspejler antidumpingtolden, skal gennemføres i afsætningsleddet efter betalingen af denne told, dvs. pr. definition i et afsætningsled, hvor prisen omfatter ekstra omkostninger i forhold til omkostningerne i forbindelse med prisen »ab fabrik« eller CIF (Cost, Insurance and Freight (omkostninger, forsikring og fragt). I denne forbindelse må det fremhæves, at grundforordningen bestemmer, at visse priser justeres i et andet handelsled end det led, hvori de anvendes, for at sikre en rimelig sammenligning mellem priser, som ikke nødvendigvis afspejler de samme ydelser. Således bestemmes det i grundforordningens artikel 2, stk. 10, litra d), […] at den rimelige sammenligning mellem eksportprisen og den normale værdi kan kræve justeringer, der tager hensyn til de forskellige handelsled, hvor disse priser er blevet anvendt. Dette er imidlertid ikke det, der sker, når det udelukkende drejer sig om at bedømme videresalgspriserne i Unionen i sammenhæng med grundforordningens artikel 11, stk. 10, som ikke omfatter sådanne justeringer. For så vidt som det er begrundet, at Kommissionen med henblik på anvendelsen af denne bestemmelse i visse situationer såsom den i hovedsagen omhandlede undersøger videresalgspriserne under hensyntagen til alle de omkostninger, der er påløbet inden dette videresalg, […] ville en undersøgelse af de priser, der er fastsat i forbindelse med prisen »ab fabrik« eller CIF, selv om disse priser kunstigt blev pålagt antidumpingtolden, såsom det ifølge [appellanten] er blevet gjort, ikke være sammenhængende uden at tage hensyn til et bestemt antal omkostninger, der er påløbet inden dette videresalg. I disse situationer er det desuden ikke nødvendigt at foretage en sammenligning af videresalgspriserne i Unionen mellem to på hinanden følgende perioder, hvilken sammenligning kan påvirkes af den manglende tidsmæssige overensstemmelse mellem de handelsled, hvori importørerne af de omhandlede varer fakturerede de første uafhængige købere i Unionen, således som det er tilfældet i den foreliggende sag. Det er derimod afgørende at kontrollere, om de forhold, som den omhandlede importør har fremlagt, viser, at den pris, som køberne reelt har betalt i den periode, der er omfattet af undersøgelsen, korrekt afspejler antidumpingtolden. I denne forbindelse er det i de omtvistede afgørelser blevet anført, uden at [appellanten] har rejst tvivl herom, at [appellanten] i den nævnte periode hovedsageligt solgte varer på grundlag af prisen »leveret told betalt«, dvs. en pris, der omfatter alle omkostninger, der er påløbet inden leveringen, hvilket kunne lette førnævnte kontrol.
Dermed kan [appellanten] ikke støtte sig på udviklingen i de priser, der anvendes i forbindelse med prisen »ab fabrik« eller CIF, selv om de er forhøjet med antidumpingtolden, for at begrunde, at [appellanten] i den tredje periode for undersøgelsen om tilbagebetaling afspejlede antidumpingtolden i sine videresalgspriser i Unionen. [appellanten] burde have fremlagt forhold, der viser, at prisen »leveret told betalt«, som [appellanten] anvendte i den nævnte periode, dækkede alle de omkostninger, der for så vidt angår de omhandlede varer var påløbet i dette led, herunder antidumpingtolden, hvilket [appellanten] ikke gjorde. Det var derfor med rette, at Kommissionen fradrog antidumpingtolden i videresalgsprisen til den første uafhængige køber i Unionen for at [fastsætte] den beregnede eksportpris for så vidt angår den tredje periode for undersøgelsen om tilbagebetaling, eftersom det ikke var blevet godtgjort, at antidumpingtolden korrekt var afspejlet i den første af disse priser. Dermed er det ikke nødvendigt at undersøge parternes anbringender om pålideligheden af eller beregningsmetoden for prisen »ab fabrik« eller CIF. Med hensyn til [appellanten]s anbringende, der fremgår af replikken, om, at selv en sammenligning af videresalgspriserne »leveret told betalt« fører til et resultat, der bør give anledning til en delvis tilbagebetaling af antidumpingtolden, bør det under alle omstændigheder anføres, at det ikke er begrundet i en så tilstrækkelig grad, at det kan tages i betragtning i forbindelse med vurderingen af lovligheden af de omtvistede afgørelser (jf. i denne forbindelse dom af 17.3.2015, RFA International mod Kommissionen (
T-466/12
,
EU:T:2015:151
, præmis
og den deri nævnte retspraksis)).
Det følger af det ovenstående, at [appellanten]s andet anbringende om tilsidesættelse af grundforordningens artikel 11, stk. 9 og 10, ved beregningen af eksportprisen også er ugrundet.«
Parternes påstande for Domstolen
RFA har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Der træffes endelig afgørelse i sagen, hvis denne er moden til påkendelse.
–
Subsidiært hjemvises sagen til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse.
–
Kommissionen tilpligtes at betale de sagsomkostninger, der er afholdt i forbindelse med sagerne anlagt ved Domstolen og ved Retten.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes som ugrundet.
–
RFA tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Appellen
RFA har til støtte for appellen fremsat to anbringender. Med sit første anbringende, der vedrører den appellerede doms præmis 69-71, har selskabet kritiseret Retten for at have behæftet denne dom med en begrundelsesmangel, for at have formuleret materielt ukorrekte konstateringer med hensyn til de faktiske omstændigheder og for at have anlagt en urigtig fortolkning af grundforordningens artikel 11, stk. 9. Med sit andet anbringende, der vedrører den appellerede doms præmis 72-75, 77 og 78, har selskabet kritiseret Retten for at have begået en retlig fejl ved fortolkningen af denne forordnings artikel 11, stk. 10.
Det første anbringende
Det første anbringende består af to led. Med dette anbringendes første led har appellanten gjort gældende, at den appellerede dom er behæftet med en begrundelsesmangel derved, at Retten ikke besvarede selskabets argument om, at der ikke var sket nogen ændring i omstændighederne. Med dette anbringendes andet led har appellanten kritiseret Retten for at have formuleret materielt ukorrekte konstateringer med hensyn til de faktiske omstændigheder og for at have begået en retlig fejl ved sin fortolkning af grundforordningens artikel 11, stk. 9.
Det første anbringendes første led om, at der foreligger en tilsidesættelse af begrundelsespligten
–
Parternes argumentation
Med det første anbringendes første led har RFA kritiseret Retten for at have tilsidesat sin begrundelsespligt derved, at den for det første ikke behandlede argumentet om, at der ikke var sket nogen ændring i omstændighederne som omhandlet i grundforordningens artikel 11, stk. 9, da den i den appellerede doms præmis 69-71 sammenfattede de grunde, som appellanten havde fremført med hensyn til Kommissionens tilsidesættelse af denne bestemmelse.
For det andet er appellanten af den opfattelse, at Retten – henset til kravene i artikel 36 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol – ikke i retligt tilstrækkeligt omfang redegjorde for grundene til, at den kom frem til sin konklusion vedrørende grundforordningens artikel 11, stk. 9.
Det er Kommissionens opfattelse, at det første anbringendes første led er ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Det følger af fast retspraksis, at den begrundelsespligt, der påhviler Retten i medfør af artikel 36 og artikel 53, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, ikke pålægger den at foretage en udtømmende gennemgang af hvert enkelt af de argumenter, der er fremført af parterne i sagen. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte får kendskab til grundlaget for den trufne afgørelse, og at Domstolen får de nødvendige oplysninger til udøvelse af sin prøvelsesret (jf. i denne retning dom af 14.6.2016, Kommissionen mod McBride m.fl.,
C-361/14 P
,
EU:C:2016:434
, præmis
, og af 25.10.2017, PPG og SNF mod ECHA,
C-650/15 P
,
EU:C:2017:802
, præmis
).
I den foreliggende sag må det fastslås, at Retten rent faktisk behandlede argumentet om en ændring i omstændighederne, idet den i den appellerede doms præmis 69-71 henviste til den betydelige stigning i omkostningerne ved fremstilling af ferrosilicium i Rusland, der var indtruffet mellem de to omhandlede undersøgelsesperioder.
I øvrigt fremhævede Retten navnlig i den appellerede doms præmis 69 og 70 grundene til den konklusion, som den drog med hensyn til grundforordningens artikel 11, stk. 9. For det første fastslog Retten således i den appellerede doms præmis 69, første punktum, under henvisning til denne forordnings artikel 11, stk. 10, at det var begrundet, at Kommissionen – i tilfælde af en væsentlig udvikling i produktionsomkostningerne for de omhandlede varer mellem den undersøgelsesperiode, der tidligere var blevet taget i betragtning, og den nye undersøgelsesperiode – ved bedømmelsen af, om antidumpingtolden korrekt afspejlede videresalgspriserne i Unionen i denne sidste periode, ikke anvendte de videresalgspriser, der blev anvendt i den første af disse perioder, men derimod de omkostninger, der blev konstateret i løbet af den nye undersøgelsesperiode. For det andet fastslog Retten i den appellerede doms præmis 69, andet punktum, idet den implicit besvarede appellantens argumentation om, at der var sket en tilsidesættelse af grundforordningens artikel 11, stk. 9, at »[d]isse betragtninger er gyldige, selv om det kan fastslås, at der er sket en ændring af metoden i forhold til fremgangsmåden i forbindelse med en tidligere undersøgelse, således som det er tilfældet i hovedsagen, i modsætning til det, som Kommissionen principalt har gjort gældende i de omtvistede afgørelser«. I den anledning gennemgik Retten i den appellerede doms præmis 70 grundene til, at en ændring af metoden under alle omstændigheder var berettiget.
Under disse betingelser må det fastslås, at selv om det er rigtigt, at appellantens argumenter blev behandlet kortfattet i den appellerede dom, forholder det sig ikke desto mindre således, at Rettens ræsonnement er klart og af en sådan karakter, at det både giver Domstolen mulighed for at udøve sin retslige kontrol og appellanten mulighed for at forstå grundene til, at Retten implicit forkastede dennes argument om, at der ikke mellem de to omhandlede perioder var sket nogen ændring i omstændighederne, der kunne begrunde en ændring i metoden i medfør af grundforordningens artikel 11, stk. 9. Det følger heraf, at Retten således opfyldte sin begrundelsespligt.
Denne konklusion kan ikke drages i tvivl af den omstændighed, at RFA er uenig i den analyse, som Retten foretog i den appellerede doms præmis 69-71. Denne omstændighed kan således ikke godtgøre, at den appellerede dom er behæftet med en begrundelsesmangel, eftersom en sådan uenighed vedrører spørgsmålet om, hvorvidt denne analyse er velbegrundet (jf. i denne retning kendelse af 14.4.2016, KS Sports mod EUIPO,
C-480/15 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2016:266
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger imidlertid af fast retspraksis, at de klagepunkter og argumenter, som har til formål at bestride rigtigheden af en retsakt, er uden betydning i forbindelse med et anbringende om manglende eller utilstrækkelig begrundelse (jf. i denne retning dom af 18.6.2015, Ipatau mod Rådet,
C-535/14 P
,
EU:C:2015:407
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Henset til ovennævnte forhold skal det første anbringendes første led forkastes som ugrundet.
Det første anbringendes andet led om, at Retten begik en retlig fejl ved fortolkningen af grundforordningens artikel 11, stk. 9, og at den formulerede materielt ukorrekte konstateringer med hensyn til de faktiske omstændigheder
–
Parternes argumentation
Med det første anbringendes andet led har RFA anført, at Retten i den appellerede doms præmis 69-71 begik en retlig fejl ved fortolkningen af grundforordningens artikel 11, stk. 9, og at den desuden formulerede materielt ukorrekte konstateringer med hensyn til de faktiske omstændigheder.
I første omgang har appellanten kritiseret Retten for urigtigt at have fastslået, at Kommissionen med rette kunne foretage en bedømmelse af, om antidumpingtolden var blevet afspejlet i videresalgspriserne i Unionen, som ikke skete på grundlag af den videresalgspris, der var blevet identificeret ved de forudgående undersøgelser – det vil især sige den undersøgelse, der førte til vedtagelsen af forordning nr. 172/2008, og de tidligere tilbagebetalingsundersøgelser angående de samme foranstaltninger – men på grundlag af omkostningerne ved fremstilling af ferrosilicium i Rusland. Ved denne fremgangsmåde anvendte Kommissionen ikke den samme metode som den, der tidligere var blevet brugt, uden at dette var begrundet ved en ændring i omstændighederne som omhandlet i grundforordningens artikel 11, stk. 9.
RFA har hertil præciseret, at der ikke i den konkrete sag var sket nogen ændring i omstændighederne, der kunne begrunde opgivelsen af den tidligere benyttede metode. Den ændring, som Retten henviste til i den appellerede doms præmis 69-71, og som var knyttet til stigningen på mere end 100% i omkostningerne ved fremstilling af ferrosilicium i Rusland, eksisterede således og var allerede kendt af Kommissionen ved de forudgående undersøgelser, der blev gennemført i løbet af årene 2008 til 2010.
I denne henseende har appellanten for det første gjort gældende, at Retten i de præmisser i den appellerede dom, der anfægtes, formulerede materielt ukorrekte konstateringer med hensyn til de faktiske omstændigheder ved at støtte sig på den af Kommissionen fremførte antagelse, at stigningen i omkostningerne ved fremstilling af den pågældende vare først indtraf i den tredje og den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode. Disse urigtige konstateringer med hensyn til de faktiske omstændigheder førte imidlertid til urigtige retlige bedømmelser, som gik imod en fast retspraksis, hvorefter der ikke foreligger nogen ændring i omstændighederne som omhandlet i grundforordningens artikel 11, stk. 9, såfremt de påberåbte omstændigheder allerede forelå under de forudgående undersøgelser (dom af 3.5.2018, Distillerie Bonollo m.fl. mod Rådet,
T-431/12
,
EU:T:2018:251
).
For det andet har appellanten i sin replik gjort gældende, at Retten fordrejede de faktiske omstændigheder ved at lægge til grund, at den af Kommissionen fremførte stigning i produktionsomkostningerne først var indtruffet i løbet af den tredje og den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode, som gik forud for vedtagelsen af de omtvistede afgørelser, selv om denne stigning allerede eksisterede ved de undersøgelser, der fandt sted i løbet af årene 2008 til 2010.
I anden omgang har appellanten i det væsentlige kritiseret Retten for ikke at have fastslået, at Kommissionen havde tilsidesat de krav til bevisbyrden, der påhviler denne institution i henhold til retspraksis om grundforordningens artikel 11, stk. 9 (dom af 19.9.2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials mod Rådet,
C-15/12 P
,
EU:C:2013:572
, præmis
og
), idet Kommissionen havde foretaget en metodeændring uden dog at have dokumenteret, at omstændighederne havde ændret sig.
I tredje omgang har appellanten i det væsentlige anført, at den begrundelse, som Retten angav i den appellerede doms præmis 70, tyder på, at den således foretagne metodeændring var begrundet i den omstændighed, at den nye metode, som Kommissionen havde anvendt i den tredje og den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode, var »mere hensigtsmæssig«. Ved denne fremgangsmåde så Retten imidlertid bort fra den retspraksis, hvorefter det ikke er tilstrækkeligt til at begrunde en metodeændring, at en ny metode er mere hensigtsmæssig end den tidligere, når denne tidligere metode er i overensstemmelse med grundforordningens artikel 2 (dom af 8.7.2008, Huvis mod Rådet,
T-221/05
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2008:258
, præmis
).
Appellanten har endvidere kritiseret, at Retten ligeledes i den appellerede doms præmis 70 fastslog, at metodeændringen sikrede såvel pålideligheden af analysen ved sammenligningen af komplekse situationer på det økonomiske område, som ligebehandlingen af de erhvervsdrivende, der kunne være genstand for de samme foranstaltninger.
I fjerde omgang har RFA anfægtet det af Kommissionen fremførte standpunkt, hvorefter grundforordningens artikel 11, stk. 9, ikke finder anvendelse i den foreliggende sag, idet spørgsmålet om et eventuelt fradrag af den betalte antidumpingtold i eksportprisen ikke kunne opstå inden for rammerne af den oprindelige undersøgelse, der lå til grund for forordning nr. 172/2008.
Ifølge appellanten er dette argument fra Kommissionen både faktisk og retligt urigtigt.
I faktuel henseende underbygges denne vurdering af selve genstanden for den foreliggende appel, for så vidt som denne ikke – som fortolket af Kommissionen – omhandler beregningen af eksportprisen, men den metodeændring med hensyn til beregningen af dumpingmargenen, som fandt sted mellem den oprindelige undersøgelse, der resulterede i forordning nr. 172/2008, og den tredje og den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode.
I retlig henseende har appellanten for det første gjort gældende, at såfremt Kommissionens standpunkt skulle tiltrædes, ville det bevirke, at grundforordningens artikel 11, stk. 9, blev frataget sin virkning, eftersom der aldrig ville være nogen oprindelig undersøgelse med en beregnet eksportpris, ved hvis beregning der skulle tages hensyn til den betalte antidumpingtold. For det andet er forsøget på i det skjulte at ændre Kommissionens begrundelse ligeledes juridisk fejlagtigt, da hverken Kommissionen – det være sig under den administrative procedure, som gik forud for vedtagelsen af de omtvistede afgørelser, eller under sagen for Retten – eller Retten på nogen som helst måde gav udtryk for, at denne bestemmelse ikke fandt anvendelse i den konkrete sag.
Kommissionen er af den opfattelse, at det første anbringendes andet led skal forkastes, idet det delvist skal afvises og delvist er uvirksomt, eller under alle omstændigheder er ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Det følger af grundforordningens artikel 11, stk. 9, at Kommissionen i alle genoptagede undersøgelser under forudsætning af uændrede omstændigheder skal anvende den samme metode som den, der blev benyttet i den undersøgelse, som resulterede i indførelsen af den pågældende antidumpingtold, idet der bl.a. skal tages hensyn til bestemmelserne i denne forordnings artikel 2.
Det følger af Domstolens praksis, at den undtagelse, der gør det muligt for institutionerne i forbindelse med en fornyet undersøgelse at anvende en anden metode end den, der blev anvendt under den oprindelige procedure, når der foreligger ændrede omstændigheder, nødvendigvis må undergives en streng fortolkning, idet en undtagelse til eller en fravigelse af en generel regel skal fortolkes indskrænkende (dom af 19.9.2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials mod Rådet,
C-15/12 P
,
EU:C:2013:572
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at bevisbyrden påhviler institutionerne, som skal godtgøre, at omstændighederne har ændret sig med henblik på i forbindelse med en fornyet undersøgelse eller en tilbagebetalingsundersøgelse at kunne anvende en anden metode end den, der blev anvendt i forbindelse med den oprindelige undersøgelse (dom af 19.9.2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials mod Rådet,
C-15/12 P
,
EU:C:2013:572
, præmis
).
Kravet om en streng fortolkning kan dog ikke give institutionerne ret til at fortolke og anvende denne bestemmelse på en måde, der er uforenelig med dens ordlyd og formål (dom af 19.9.2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials mod Rådet,
C-15/12 P
,
EU:C:2013:572
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I den konkrete sag må det fastslås, at forskellen i Kommissionens fremgangsmåde – således som tiltrådt af Retten i den appellerede doms præmis 69, første punktum, hvorefter det er »begrundet, at Kommissionen […] i tilfælde af en væsentlig udvikling i produktionsomkostningerne for de omhandlede varer mellem den undersøgelsesperiode, der tidligere er blevet taget i betragtning, og den nye undersøgelsesperiode […] ved fastlæggelsen af, om antidumpingtolden korrekt afspejlede videresalgspriserne for disse varer i denne sidste periode, ikke anvender de videresalgspriser, der blev anvendt i den første af disse perioder, men derimod de omkostninger, der blev konstateret i løbet af den nye undersøgelsesperiode« – ikke er et udtryk for en »ændring af metoden« som omhandlet i grundforordningens artikel 11, stk. 9, men for en simpel ajourføring af parameteret vedrørende produktionsomkostningerne for den omhandlede vare.
I denne forbindelse skal det i øvrigt fremhæves, at Kommissionen som svar på de skriftlige spørgsmål, som Domstolen som led i nærværende sag har tilsendt denne institution, er fremkommet med præciseringer angående denne forskel i opfattelsen af, om antidumpingtolden var blevet afspejlet i videresalgspriserne i Unionen. Kommissionen har således anført følgende:
»Alt efter de særlige omstændigheder i hver enkelt sag findes der flere mulige relevante sammenligningspunkter til at vurdere, hvorvidt den betalte antidumpingtold er medregnet i en stigning i salgspriserne til uafhængige kunder i Unionen.
Hvis den faktiske situation ikke adskiller sig fra den, der forelå i den [oprindelige] undersøgelsesperiode, som resulterede i indførelsen af [antidumpingtolden], består det første trin i at begrænse sammenligningen af videresalgspriserne (og de efterfølgende salgspriser) for den undersøgelsesperiode, der angår tilbagebetalingen, med de tilsvarende priser for den oprindelige undersøgelsesperiode. Denne sammenligning mellem to indtægter i løbet af forskellige perioder er dog kun tilstrækkelig, såfremt de øvrige faktorer, der kan påvirke prisniveauet, er forblevet de samme som i den oprindelige undersøgelsesperiode, fordi priserne kan være faldet eller steget uafhængigt af indførelsen af antidumpingtold.
Følgelig kan det være påkrævet at tage et andet trin, der er baseret på en omkostningssammenligning, navnlig når en tilbagebetalingsundersøgelse eller en interimsundersøgelse finder sted længe efter den oprindelige indførelse af antidumpingtold. I dette tilfælde har videresalgspriserne således kunnet ændre sig på grund af eksterne faktorer (såsom en ændring i eksportomkostningerne, en stigning eller et fald i råvarepriserne eller et f.eks. sæsonbetinget udsving i priserne). […] I de tilfælde, hvor andre faktorer har påvirket videresalgsprisen, skal der skelnes mellem disse andre faktorer og antidumpingtoldens potentielle indvirkning med henblik på at afgøre, om en sådan told rent faktisk »afspejles« i videresalgsprisen.«
Det følger heraf, at den simple ajourføring af parameteret vedrørende produktionsomkostningerne for den omhandlede vare – som Kommissionen foretog på grund af den betydelige stigning i disse omkostninger, der var indtruffet mellem den undersøgelse, der resulterede i forordning nr. 172/2008, og den tredje og den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode, som gik forud for vedtagelsen af de omtvistede afgørelser – ikke kan anses for en metodeændring som omhandlet i grundforordningens artikel 11, stk. 9.
Følgelig begik Retten en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 69 at fastslå, at der var foretaget en ændring af metoden i forhold til fremgangsmåden i forbindelse med en tidligere undersøgelse.
Det skal imidlertid bemærkes, at såfremt begrundelsen i en afgørelse afsagt af Retten indeholder en tilsidesættelse af EU-retten, men denne afgørelses konklusion er begrundet af andre retlige grunde, bevirker en sådan tilsidesættelse ikke, at denne afgørelse skal ophæves, men at begrundelsen skal ændres (dom af 26.7.2017, Rådet mod LTTE,
C-599/14 P
,
EU:C:2017:583
, præmis
).
Dette er tilfældet i den foreliggende sag. Som det fremgår af nærværende doms præmis 57-59, blev der anvendt den samme metode, som omhandlet i grundforordningens artikel 11, stk. 9, ved de omhandlede undersøgelser, således at det var med føje, at Retten i den appellerede doms præmis 79 fastslog, at anbringendet om en tilsidesættelse af denne bestemmelse skulle forkastes.
De øvrige argumenter, som appellanten har fremsat under det første anbringendes andet led, og som alle tilsigter at anfægte Rettens bedømmelser af berettigelsen af den angivelige metodeændring, som Kommissionen foretog i de omtvistede afgørelser, er ligeledes uvirksomme af de grunde, som er gennemgået i nærværende doms præmis 57-59.
På baggrund af alle de ovennævnte forhold skal det første anbringendes andet led forkastes som uvirksomt. Som følge heraf skal det første anbringende forkastes i sin helhed.
Det andet appelanbringende
Det andet anbringende, hvormed det gøres gældende, at der foreligger en retlig fejl ved fortolkningen af grundforordningens artikel 11, stk. 10, består af to led. Med dette anbringendes første led har appellanten kritiseret Retten for, at den ved fastlæggelsen af de nye eksportpriser anvendte et urigtigt retligt kriterium, i medfør af hvilket disse priser skulle omfatte ikke blot antidumpingtolden, men tillige samtlige produktionsomkostninger for den omhandlede vare. Med det nævnte anbringendes andet led har appellanten kritiseret Retten for at have fastslået, at det fulgte af det således udarbejdede kriterium, at der alene kunne føres bevis for, at antidumpingtolden var indarbejdet i eksportpriserne, ved hjælp af dataene for priserne »leveret told betalt«.
Det andet anbringendes første led om, at Retten anvendte et urigtigt retligt kriterium ved fastlæggelsen af de nye eksportpriser
–
Parternes argumentation
Med sit andet anbringendes første led har RFA anført, at Retten i den appellerede doms præmis 72-75 begik en retlig fejl ved fortolkningen af grundforordningens artikel 11, stk. 10, idet den fastslog, at den antidumpingtold, som selskabet havde betalt i løbet af den tredje og den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode, ikke var korrekt afspejlet i videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser i Unionen, eftersom eksportpriserne ikke dækkede samtlige produktionsomkostninger for de omhandlede varer.
Den konklusion, som Retten drog i de nævnte præmisser, var retligt urigtig, idet den hverken var underbygget af de relevante bestemmelser i grundforordningen, dvs. 17. betragtning til og artikel 11, stk. 10, i denne forordning, eller af punkt 4.1, litra b), i Kommissionens meddelelse vedrørende tilbagebetaling af antidumpingtold, eller af Kommissionens afgørelsespraksis.
Ifølge appellanten kræver grundforordningens artikel 11, stk. 10, kun, at den part, der ansøger om tilbagebetaling, fremlægger afgørende beviser for, at antidumpingtolden er blevet korrekt afspejlet i videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser i Unionen. Dette krav er opfyldt, hvis det kan godtgøres, at videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser i Unionen er steget tilstrækkeligt i forhold til de priser, der blev anvendt i løbet af den oprindelige undersøgelsesperiode. En sådan stigning afspejler således det forhold, at antidumpingtolden var medregnet i disse priser.
Kommissionen er af den opfattelse, at det andet anbringendes første led delvist skal afvises, delvist er uvirksomt og under alle omstændigheder er ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Det følger af grundforordningens artikel 11, stk. 8, første afsnit, at en importør kan anmode om tilbagebetaling af den betalte antidumpingtold, hvis vedkommende kan påvise, at den dumpingmargen, på grundlag af hvilken denne told er blevet betalt, er blevet elimineret eller reduceret til et niveau, der er lavere end den gældende toldsats.
I denne forordnings artikel 11, stk. 10, har EU-lovgiver fastsat muligheden for ved beregningen af eksportprisen som omhandlet i grundforordningens artikel 2, stk. 9, ikke at trække et beløb svarende til den betalte antidumpingtold fra denne pris, »hvis der foreligger afgørende bevis for, at [dette beløb] korrekt afspejles i videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser i [Unionen]«.
I den konkrete sag bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 71, at »grundforordningens artikel 11, stk. 10, på ingen måde [indebærer], for så vidt som den vedrører spørgsmålet, om »tolden korrekt afspejles i videresalgspriserne«, at det kun er den tilsvarende antidumpingtold, der skal indarbejdes i den nye videresalgspris, ud over den videresalgspris, der tidligere er blevet anvendt for at opnå et positivt svar. En yderligere told i forhold til normalt afholdte omkostninger er kun »korrekt afspejlet«, såfremt den føjes til disse omkostninger. Såfremt disse øvrige omkostninger stiger, men videresalgsprisen stiger mindre, tilføjes tolden i realiteten kun delvist eller slet ikke disse øvrige omkostninger, når den tilsvarende antidumpingtold er blevet tilføjet den tidligere anvendte videresalgspris«.
I denne doms præmis 72-74 redegjorde Retten for grundene til, at den fandt, at den af appellanten fremhævede stigning på mere end 100% i videresalgspriserne for den pågældende vare i Unionen mellem den oprindelige undersøgelse og den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode ikke i sig selv var tilstrækkelig til at påvise, at antidumpingtolden var blevet fuldt ud afspejlet i disse priser, idet den især anførte, at »[d]et er […] tilstrækkeligt, at produktionsomkostningerne steg med mere end de anvendte priser, for at de anvendte priser ikke korrekt afspejler antidumpingtolden, henset til udviklingen i produktionsomkostningerne. Dette godtgøres a priori af den omstændighed, som Kommissionen har fremhævet, at produktionsomkostningerne, antidumpingtolden inkluderet, i 99% af tilfældene ikke var [dækket] af videresalgspriserne i Unionen i [den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode]«.
På baggrund af disse forhold fastslog Retten i den appellerede doms præmis 75, at Kommissionen ikke begik nogen fejl, da den fradrog antidumpingtolden i videresalgsprisen til den første uafhængige køber i Unionen ved fastlæggelsen af den beregnede eksportpris for den pågældende vare for den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode, eftersom appellanten ikke havde godtgjort, at denne told korrekt var afspejlet i den første af disse priser.
Indledningsvis skal det fastslås, at den af appellanten fremførte argumentation angående den tredje tilbagebetalingsundersøgelsesperiode er uvirksom, for så vidt som den appellerede doms præmis 72-75 – der er de eneste præmisser, som appellanten har anfægtet inden for rammerne af det andet anbringendes første led – alene angår den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode.
Dernæst skal de udsagn fra appellanten, der er omtalt i nærværende doms præmis 66 og 68, afvises fra realitetsbehandling, eftersom de – som generaladvokaten i det væsentlige har påpeget i punkt 82 og 83 i forslaget til afgørelse – for det første tilsigter at rejse tvivl om de rent faktuelle bedømmelser, som Retten foretog i den appellerede doms præmis 72-75. Det følger af Domstolens faste praksis (jf. i denne retning dom af 26.3.2020, Larko mod Kommissionen,
C-244/18 P
,
EU:C:2020:238
, præmis
og den deri nævnte retspraksis), at det ikke i forbindelse med en appel tilkommer Domstolen at problematisere sådanne bedømmelser uden for de tilfælde, hvor disse bedømmelser er et udtryk for en urigtig gengivelse af sagsakterne, hvilket ikke er gjort gældende i den foreliggende sag.
For det andet skal det bemærkes, at de oplysninger, som appellanten i denne forbindelse har fremlagt, ikke indeholder nogen juridisk argumentation til påvisning af, hvorledes Retten begik en retlig fejl. Disse argumenter opfylder derfor ikke de i retspraksis opstillede krav, i medfør af hvilke et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand (jf. i denne retning dom af 7.11.2013, Wam Industriale mod Kommissionen,
C-560/12 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2013:726
, præmis
).
Det må endvidere fastslås, at appellanten heller ikke har fremført nogen juridisk argumentation til påvisning af, hvorledes den fremgangsmåde, som Retten fulgte i de præmisser i den appellerede dom, der anfægtes under det andet anbringendes første led, afveg fra de bestemmelser i grundforordningen, der er omtalt i nærværende doms præmis 67, eller fra punkt 4.1, litra b), i Kommissionens meddelelse vedrørende tilbagebetaling af antidumpingtold.
Hvad endelig angår RFA’s argument om, at denne fremgangsmåde fra Retten i det væsentlige er i strid med institutionernes hidtidige afgørelsespraksis, er det tilstrækkeligt at erindre om, at det følger af fast retspraksis, at spørgsmålet om, hvorvidt antidumpingtolden afspejles i videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser i Unionen, udelukkende skal bedømmes på grundlag af grundforordningens artikel 11, stk. 10, og ikke på grundlag af Rådets eller Kommissionens angivelige hidtidige afgørelsespraksis (jf. i denne retning analogt dom af 15.11.2011, Kommissionen og Spanien mod Government of Gibraltar og Det Forenede Kongerige,
C-106/09 P og C-107/09 P
,
EU:C:2011:732
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Henset til ovennævnte forhold skal det andet anbringendes første led forkastes, idet det delvist skal afvises og delvist er uvirksomt.
Det andet anbringendes andet led om, at Retten med urette begrænsede de beviser, der kræves efter grundforordningens artikel 11, stk. 10, til alene at omfatte dataene for priserne »leveret told betalt«
–
Parternes argumentation
Med sit andet anbringendes andet led har RFA kritiseret Retten for i den appellerede doms præmis 77 og 78 at have fastslået, at dataene angående »leveret told betalt« var de eneste data, der kunne bekræfte, at antidumpingtolden var medregnet i videresalgspriserne i Unionen for den omhandlede vare, idet den således begrænsede omfanget af det bevismateriale, der kan accepteres efter grundforordningens artikel 11, stk. 10. I øvrigt har appellanten kritiseret Retten for at have fastslået, at de data, som dette selskab havde fremlagt for Retten, og som hvilede på »ab fabrik«- og »cif«-priserne, var ufuldstændige og derfor ubrugelige.
Ifølge RFA påhvilede det i medfør af det retlige kriterium, som Kommissionen har opstillet i punkt 4.1, litra b), i meddelelsen vedrørende tilbagebetaling af antidumpingtold, denne institution at kontrollere om, og bekræfte at, antidumpingtolden var korrekt medregnet i den stigning i videresalgspriserne i Unionen, der var indtruffet mellem den oprindelige undersøgelse og den tredje og den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode. RFA har i denne forbindelse henvist til den retspraksis, hvorefter en sådan meddelelse er bindende for Kommissionen, for så vidt som den ikke er i strid med nogen trinhøjere retsregler (dom af 28.1.1992, Soba,
C-266/90
,
EU:C:1992:36
, præmis
, og af 2.12.2010, Holland Malt mod Kommissionen,
C-464/09 P
,
EU:C:2010:733
, præmis
).
Det eneste krav, der påhviler appellanten i dennes egenskab af ansøger om en tilbagebetaling af antidumpingtold, er således at fremlægge afgørende beviser for en ændret prisadfærd over for uafhængige kunder på EU-markedet efter indførelsen af denne told. Da de gældende retlige bestemmelser ikke indeholder nogen angivelser i denne retning, er det i øvrigt uden betydning, om disse beviser er blevet fremlagt på grundlag af »leveret told betalt«-priserne, »ab fabrik«-priserne eller »cif«-priserne.
RFA har i denne henseende præciseret, at selskabet har forelagt Kommissionen en hel række af afgørende beviser, som viser udviklingen i dets priser – der er opstillet som »ab fabrik«-priser og »cif«-priser Unionens grænse – fra den oprindelige undersøgelse og indtil den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode. Disse priser blev opstillet på grundlag af de faktiske priser »leveret told betalt« og inkluderede et beløb svarende til antidumpingtolden. De af appellanten fremlagte data viste en stigning i videresalgsprisen på 193% på »ab fabrik«-trinet og på 142% på »cif«-trinet i forhold til den oprindelige undersøgelsesperiode. Denne stigning dækker rigeligt såvel antidumpingtolden på 22,7% som den stigning på 100% i produktionsomkostningerne for den omhandlede vare, som Kommissionen påpegede for de samme perioder.
RFA har i sin replik tilføjet, at selskabet har vanskeligt ved at forstå grundene til, at Kommissionen finder, at alene priserne »leveret told betalt« er priser Unionens grænse, mens denne institution i de omtvistede afgørelser anførte, at »ab fabrik«-priserne og »cif«-priserne ligeledes udgjorde sådanne priser. Denne bedømmelse underbygges af de betragtninger, som Retten anførte i den appellerede doms præmis 24, hvoraf det fremgår, at »[h]vad angår fastsættelsen af eksportprisen har Kommissionen angivet, at denne pris til sidst ligeledes skulle justeres til et »ab fabrik«-niveau for at muliggøre en hensigtsmæssig sammenligning med den normale værdi. Kommissionen har påpeget, at [appellanten] var en virksomhed, der var tilknyttet CHEMK og KF, og at det for at opnå en pålidelig eksportpris følgelig var nødvendigt i medfør af grundforordningens artikel 2, stk. 9, at beregne denne pris ud fra prisen ved det første videresalg til en uafhængig køber i Unionen. Kommission har bemærket, at det i det foreliggende tilfælde i størstedelen af tiden drejede sig om en pris »leveret told betalt«, dvs. at sælger skulle afholde alle udgifter ved ankomsten til leveringsstedet ([appellanten] praktiserede en sådan type pris i 79% af tilfældene i den tredje tilbagebetalingsundersøgelsesperiode og i 89% af tilfældene i den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode). Kommissionen har tillige påpeget, at eksportprisen var prisen Unionens grænse, som normalt svarede til [»cif«-prisen], dvs. at alle omkostninger, der var påløbet inden grænsepassagen, var inkluderet i prisen) […]«.
Kommissionen har anført, at det andet anbringendes andet led er ugrundet.
–
Domstolens bemærkninger
Som anført i nærværende doms præmis 71 har EU-lovgiver i grundforordningens artikel 11, stk. 10, fastsat muligheden for ikke at trække antidumpingtolden fra den beregnede eksportpris, under forudsætning af, at ansøgeren om tilbagebetaling fremlægger »afgørende beviser« for, at denne told korrekt afspejles i videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser i Unionen.
Som generaladvokaten i det væsentlige har påpeget i punkt 92 i forslaget til afgørelse, gælder det i denne forbindelse, at beviset for, at antidumpingtolden afspejles i videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser i Unionen, kan føres på enhver måde, på betingelse af at beviset er »afgørende«.
I den konkrete sag anførte Retten navnlig i den appellerede doms præmis 77 – efter at have præciseret, at vurderingen af, om antidumpingtolden var blevet afspejlet i videresalgspriserne i Unionen, skulle gennemføres i et afsætningsled efter betalingen af denne told, dvs. i et afsætningsled, hvor prisen omfatter ekstra omkostninger i forhold til omkostningerne i forbindelse med prisen »ab fabrik« eller »cif« – at Kommissionen ved den bedømmelse af videresalgspriserne i Unionen, der gennemføres i sammenhæng med grundforordningens artikel 11, stk. 10, skulle analysere disse priser under hensyntagen til alle de omkostninger, der er påløbet inden dette videresalg. Retten udtalte således, at »en undersøgelse af de priser, der er fastsat i forbindelse med prisen »ab fabrik« eller [»cif«], selv om disse priser kunstigt blev pålagt antidumpingtolden, såsom det ifølge appellanten er blevet gjort, [ville] ikke være sammenhængende uden at tage hensyn til et bestemt antal omkostninger, der er påløbet inden dette videresalg«.
Retten tilføjede i den nævnte præmis, at det i forbindelse med denne vurdering var afgørende at kontrollere, om de beviser, som den omhandlede importør havde fremlagt, viste, at den pris, som de første uafhængige købere i Unionen reelt havde betalt i den periode, der var omfattet af undersøgelsen, korrekt afspejlede antidumpingtolden. I den konkrete sag var denne kontrol blevet lettet på grund af det forhold, at RFA hovedsageligt solgte den omhandlede vare på grundlag af priserne »leveret told betalt«, hvilke priser omfattede alle omkostninger, der var påløbet inden leveringen.
På baggrund af disse forhold fastslog Retten i det væsentlige i den appellerede doms præmis 78, at det med henblik på at opfylde kravene til den bevisbyrde, der efter grundforordningens artikel 11, stk. 10, påhvilede appellanten, ikke var tilstrækkeligt, at dette selskab udelukkende støttede sig på udviklingen i de priser, der anvendtes i forbindelse med prisen »ab fabrik« eller »cif«, selv om de var forhøjet med antidumpingtolden, for at begrunde, at appellanten i den tredje tilbagebetalingsundersøgelsesperiode havde afspejlet antidumpingtolden i sine videresalgspriser i Unionen. For at gøre dette burde appellanten have fremlagt forhold, der viste, at de priser »leveret told betalt«, som selskabet havde anvendt i den nævnte periode, dækkede alle de omkostninger, der var påløbet, herunder antidumpingtolden, hvilket appellanten imidlertid ikke havde gjort. Kommissionen havde derfor uden at begå nogen fejl fradraget antidumpingtolden i videresalgsprisen til den første uafhængige køber i Unionen for at fastsætte den beregnede eksportpris for den tredje tilbagebetalingsundersøgelsesperiode.
Indledningsvis skal det fastslås, at den af appellanten fremførte argumentation angående den fjerde tilbagebetalingsundersøgelsesperiode er uvirksom, for så vidt som den appellerede doms præmis 77-78 – der er de eneste præmisser, som appellanten har anfægtet inden for rammerne af det andet anbringendes andet led – alene angår den tredje tilbagebetalingsundersøgelsesperiode.
Dernæst skal det præciseres, at grundforordningens artikel 11, stk. 10 – i modsætning til, hvad appellanten har gjort gældende – lægger bevisbyrden på den part, der ansøger om tilbagebetaling, idet Kommissionen i henhold til denne bestemmelse kun skal foretage en undersøgelse af indholdet af det bevismateriale, som denne part har fremlagt, ligesom Kommissionen skal gennemføre de kontroller, der ligger til grund for denne undersøgelse, med henblik på at afgøre, om denne part i tilstrækkelig og afgørende grad har bevist, at antidumpingtolden er blevet korrekt afspejlet i videresalgspriserne i Unionen.
I øvrigt skal det anføres, at EU-lovgiver med brugen af tillægsordet »afgørende« i grundforordningens artikel 11, stk. 10, har villet opstille et bevisbyrdeniveau i denne bestemmelse, som er endnu højere end det, der generelt er fastsat i grundforordningen. Denne fortolkning underbygges af punkt 4.1, litra b), i Kommissionens meddelelse vedrørende tilbagebetaling af antidumpingtold, for så vidt som det heri kræves, at den part, der ansøger om tilbagebetaling, fremlægger »afgørende« beviser for, at antidumpingtolden er behørigt afspejlet i videresalgspriserne og de efterfølgende salgspriser i Unionen.
Efter at have undersøgt hele det bevismateriale, som appellanten havde fremlagt, fandt Kommissionen i den konkrete sag, at dette materiale ikke på afgørende vis – som omhandlet i grundforordningens artikel 11, stk. 10, sammenholdt med punkt 4.1, litra b), i Kommissionens meddelelse vedrørende tilbagebetaling af antidumpingtold – godtgjorde, at antidumpingtolden var korrekt og ubestrideligt afspejlet i videresalgspriserne i Unionen. I de præmisser i den appellerede dom, der anfægtes, nåede Retten til den samme konklusion efter at have foretaget sin egen bedømmelse af det bevismateriale, som appellanten havde fremlagt.
Det må således fastslås, at RFA’s argument om, at Retten begrænsede det bevismateriale, der kan accepteres efter grundforordningens artikel 11, stk. 10, til alene at omfatte dataene for priserne »leveret told betalt«, er et udtryk for en urigtig fortolkning af den appellerede dom.
Dette argument skal derfor forkastes som ugrundet.
Det samme gælder de udsagn fra RFA, der er anført i nærværende doms præmis 82 og 83, hvormed appellanten i det væsentlige har kritiseret Rettens anvendelse af reglerne om fordelingen af bevisbyrden efter grundforordningens artikel 11, stk. 10, idet hovedparten af bevisbyrden i denne bestemmelse – som fremhævet i nærværende doms præmis 93 – påhvilede appellanten. Det er således med urette, at appellanten har gjort gældende, at det alene tilkom dette selskab at fremlægge beviser for en ændret adfærd med hensyn til prisen for den pågældende vare over for uafhængige kunder i Unionen efter indførelsen af antidumpingtolden.
Hvad endelig angår RFA’s udsagn om, at det fremgår af den appellerede doms præmis 24, at Kommissionen i de omtvistede afgørelser havde erkendt, at »ab fabrik«- og »cif«-priserne i lighed med priserne »leveret told betalt« udgjorde priser Unionens grænse, er det tilstrækkeligt at fastslå, at denne præmis ikke vedrører spørgsmålet om, hvorvidt antidumpingtolden var blevet afspejlet i videresalgspriserne i Unionen, men spørgsmålet om de justeringer, der skal foretages i medfør af grundforordningens artikel 2, stk. 10, for at sikre en rimelig sammenligning mellem eksportprisen og den normale værdi. Som Retten i det væsentlige påpegede i den appellerede doms præmis 77, er sådanne justeringer imidlertid ikke relevante i forbindelse med de bedømmelser, der foretages i henhold til grundforordningens artikel 11, stk. 10.
Dette udsagn fra appellanten skal derfor forkastes som ugrundet.
Henset til ovennævnte forhold skal det andet anbringendes andet led forkastes, idet det delvist er uvirksomt og delvist er ugrundet. Som følge heraf skal det andet anbringende forkastes i sin helhed.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at appellen skal forkastes.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge.
Ifølge samme reglements artikel 138, stk. 1, der i henhold til artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da appellanten har tabt sagen, bør det pålægges denne at betale sagsomkostningerne.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Anden Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
RFA International LP betaler sagsomkostningerne.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.