CELEX: 62020CJ0718
Appel
dumping
import af visse sømløse rør af rustfrit stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina
indførelse af en endelig antidumpingtold

Med denne appel har Zhejiang Jiuli Hi-Tech Metals Co. Ltd (herefter »Zhejiang«), med hjemsted i Kina, nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 15. oktober 2020, Zhejiang Jiuli Hi-Tech Metals mod Kommissionen (
T-307/18
, ikke trykt i Sml., herefter den appellerede dom,
EU:T:2020:487
), hvorved Retten frifandt Europa-Kommissionen i det af selskabet anlagte søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2018/330 af 5. marts 2018 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af visse sømløse rør af rustfrit stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina efter en udløbsundersøgelse i henhold til artikel 11, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1036 (
EUT 2018, L 63, s. 15
), for så vidt som den vedrører selskabet.
Retsforskrifter
Folkeretten
Ved Rådets afgørelse 94/800/EF af 22. december 1994 om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens regi (1986-1994), for så vidt angår de områder, der hører under Fællesskabets kompetence (
EFT 1994, L 336, s. 1
), godkendte Rådet for Den Europæiske Union overenskomsten om oprettelse af Verdenshandelsorganisationen (WTO), som blev undertegnet i Marrakesh den 15. april 1994, samt de aftaler, der er opført i bilag 1, 2 og 3 til denne overenskomst, iblandt hvilke indgår aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel af 1994 (
EFT 1994, L 336, s. 103
, herefter »antidumpingaftalen«).
Antidumpingaftalens artikel 18.3 har følgende ordlyd:
»Bestemmelserne i denne aftale finder anvendelse på undersøgelser og fornyede undersøgelser af gældende foranstaltninger, som er indledt i henhold til anmodninger, der er indgivet på eller efter datoen for WTO-overenskomstens ikrafttræden for et medlem, jf. dog afsnit 3.1 og 3.2.«
Den 11. december 2001 blev Folkerepublikken Kina ved protokollen om Folkerepublikken Kinas tiltrædelse af WTO (herefter »protokollen om Kinas tiltrædelse af WTO«) medlem af WTO.
Følgende fremgår af denne protokols artikel 15, litra a) og d):
»Artikel VI [i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel af 1994 (
EFT 1994, L 336, s. 11
, herefter »GATT 1994«)], [antidumpingaftalen] og [aftalen om subsidier og udligningsforanstaltninger (
EFT 1994, L 336, s. 156
)] finder anvendelse i procedurer vedrørende import med oprindelse i Kina på et WTO-medlems område i overensstemmelse med følgende:
a)
Med henblik på at bestemme prissammenlignelighed i henhold til artikel VI i GATT 1994 og antidumpingaftalen anvender det importerende WTO-medlem de kinesiske priser eller omkostninger for den undersøgte erhvervsgren eller en metode, der ikke er baseret på en stringent sammenligning af hjemmemarkedspriser eller omkostninger i Kina på grundlag af følgende regler:
i)
hvis de producenter, der er omfattet af undersøgelsen, klart kan påvise, at der er tale om markedsøkonomiske forhold i den erhvervsgren, der fremstiller det samme produkt for så vidt angår fremstilling, produktion og salg af produktet, anvender det importerende WTO-medlem de kinesiske priser eller omkostninger for den af undersøgelsen omfattede erhvervsgren med henblik på at bestemme prissammenlignelighed
ii)
det importerende WTO-medlem kan anvende en metode, der ikke er baseret på en stringent sammenligning af hjemmemarkedspriser eller omkostninger i Kina, hvis de undersøgte producenter ikke klart kan påvise, at der er tale om markedsøkonomiske forhold i den erhvervsgren, der fremstiller det samme produkt for så vidt angår fremstilling, produktion og salg af produktet.
[…]
d)
Så snart [Folkerepublikken] Kina i overensstemmelse med det importerende WTO-medlems nationale lovgivning har fastslået, at den er en markedsøkonomi, ophæves bestemmelserne i litra a), forudsat at det importerende WTO-medlems nationale lovgivning fastsætter kriterierne for markedsøkonomi på tiltrædelsesdatoen. Under alle omstændigheder udløber bestemmelserne i litra a), nr. ii), [15] år efter tiltrædelsesdatoen. Såfremt Folkerepublikken Kina i overensstemmelse med det importerende WTO-medlems nationale lovgivning fastslår, at der er tale om markedsøkonomiske forhold i en bestemt erhvervsgren eller sektor, finder bestemmelserne i litra a) om en økonomi uden markedsøkonomi, endvidere ikke længere anvendelse på denne erhvervsgren eller denne sektor.«
EU-retten
Forordning (EU) 2016/1036
Tredje betragtning til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1036 af 8. juni 2016 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union (
EUT 2016, L 176, s. 21
), har følgende ordlyd:
»For at sikre en korrekt og gennemsigtig anvendelse af reglerne i [antidumpingaftalen] bør ordlyden af denne [aftale] i videst muligt omfang afspejles i unionslovgivningen.«
Denne forordnings artikel 2 med overskriften »Konstatering af dumping« bestemmer følgende i stk. 7, litra a) og b), samt stk. 10 og 11:
»7.
a)
Ved indførsel fra lande uden markedsøkonomi […] fastsættes den normale værdi på grundlag af prisen eller den beregnede værdi i et tredjeland med markedsøkonomi eller prisen ved salg fra et sådant tredjeland til andre lande, herunder Unionen, eller, hvis dette ikke er muligt, på ethvert andet rimeligt grundlag, herunder den pris, der faktisk er betalt eller skal betales i Unionen for samme vare, om nødvendigt justeret for at indregne en rimelig fortjenstmargen.
Et egnet tredjeland med markedsøkonomi udvælges på en ikke urimelig måde under skyldig hensyntagen til alle pålidelige oplysninger, der er fremlagt på tidspunktet for udvælgelsen. Der tages også hensyn til tidsfrister. Er det relevant, anvendes et tredjeland med markedsøkonomi, som er omfattet af samme undersøgelse.
Umiddelbart efter iværksættelsen af undersøgelsen underrettes parterne i undersøgelsen om det påtænkte tredjeland med markedsøkonomi, og de indrømmes en frist på ti dage til at fremsætte bemærkninger.
b)
I forbindelse med antidumpingundersøgelser vedrørende indførsel fra Folkerepublikken Kina, Vietnam og Kasakhstan og lande uden markedsøkonomi, som er medlemmer af WTO på datoen for indledningen af undersøgelsen, fastsættes den normale værdi i overensstemmelse med stk. 1-6, hvis det på grundlag af velbegrundede krav herom fra en eller flere producenter, der er omfattet af undersøgelsen, og i overensstemmelse med kriterierne og procedurerne i litra c) er påvist, at de markedsøkonomiske principper er fremherskende for denne producent eller disse producenter med hensyn til fremstilling og salg af den berørte samme vare. Hvis dette ikke er tilfældet, finder reglerne i litra a) anvendelse.
[…]
10.   Der foretages en rimelig sammenligning mellem eksportprisen og den normale værdi. Denne sammenligning foretages i samme handelsled for salg, der finder sted på tidspunkter, som ligger så tæt op ad hinanden som muligt, og med behørig hensyntagen til andre forskelle, som berører sammenligneligheden af priser. Når den normale værdi og den konstaterede eksportpris ikke er umiddelbart sammenlignelige, tages der i hvert enkelt tilfælde i form af justeringer behørigt hensyn til forskelle i faktorer, der påstås og påvises at påvirke priserne og dermed prisernes sammenlignelighed. Enhver dobbeltjustering skal undgås, navnlig i henseende til rabatter, afslag, mængder og handelsled. Er de fastsatte betingelser herfor opfyldt, kan der foretages justeringer for følgende faktorer:
[…]
11.   Under hensyntagen til de relevante bestemmelser om en rimelig sammenligning skal forekomsten af dumpingmargener i undersøgelsesperioden normalt fastslås på grundlag af en sammenligning mellem den normale værdi beregnet som et vejet gennemsnit og det vejede gennemsnit af priserne for alle eksporttransaktioner til Unionen eller ved en sammenligning mellem den individuelle normale værdi og de individuelle eksportpriser ved salg til Unionen […] på grundlag af hver enkelt transaktion. En normal værdi, som er fastsat på grundlag af vejede gennemsnit, kan dog sammenlignes med priserne for alle individuelle eksporttransaktioner til Unionen, hvis der foreligger et eksportprismønster, som er meget forskelligt for forskellige købere, regioner eller perioder, og de i første punktum i dette stykke fastsatte metoder ikke i fuldt omfang vil afspejle den dumping, der finder sted. Dette stykke udelukker ikke anvendelsen af stikprøver i henhold til artikel 17.«
Den nævnte forordnings artikel 3 med overskriften »Konstatering af skade« fastsætter følgende i stk. 2, 3, 5 og 6:
»2.   En konstatering af, om der foreligger skade, baseres på positivt bevismateriale og indebærer en objektiv undersøgelse af:
a)
omfanget af dumpingimporten og dennes indvirkning på prisen på samme vare på markedet i Unionen, og
b)
denne indførsels følgevirkninger for den pågældende erhvervsgren i Unionen.
3.   Med hensyn til omfanget af dumpingimporten fastslås det, om der har været tale om en betydelig stigning i dumpingimporten enten absolut eller i forhold til produktion eller forbrug i Unionen. Hvad angår dumpingimportens virkning på priserne, tages det i betragtning, om dumpingvarerne udbydes til en væsentlig lavere pris end prisen på samme vare fremstillet af erhvervsgrenen i Unionen, eller om priserne som følge af en sådan indførsel er blevet trykket betydeligt, eller om prisstigninger, som ellers ville være indtruffet, i væsentlig grad hindres. Hverken en enkelt eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.
[…]
5.   Undersøgelsen af virkningerne af dumpingimporten for den pågældende erhvervsgren i Unionen skal omfatte en vurdering af alle relevante økonomiske faktorer og forhold, der har indflydelse på denne erhvervsgrens situation, herunder den omstændighed at en erhvervsgren er inde i en periode, hvor den søger at overvinde virkningerne af tidligere dumping eller subsidier; størrelsen af den aktuelle dumpingmargen; den faktiske og mulige nedgang i salg, fortjeneste, produktion, markedsandel, produktivitet, forrentning af investeret kapital og kapacitetsudnyttelse; faktorer, der påvirker priserne i Unionen; faktisk og mulig negativ indvirkning på likviditet, lagerbeholdninger, beskæftigelse, lønninger, vækst og mulighederne for at tilvejebringe kapital eller foretage investeringer. Denne liste er ikke udtømmende, og hverken en eller flere af disse faktorer er nødvendigvis udslagsgivende for afgørelsen.
6.   Det skal på grundlag af alle de relevante beviser, der er fremlagt i forbindelse med stk. 2, påvises, at dumpingimporten forvolder skade som defineret i denne forordning. Dette indebærer navnlig en påvisning af, at de mængder og/eller priser, der er fastlagt i henhold til stk. 3, er årsag til de følgevirkninger for en erhvervsgren i Unionen, som er omhandlet i stk. 5, og at følgevirkningerne er væsentlige.«
Samme forordnings artikel 6 med overskriften »Undersøgelse« fastsætter følgende i stk. 8:
»Undtagen under de omstændigheder, der er omhandlet i artikel 18, skal det i det omfang, det er muligt, sikres, at de oplysninger, som de berørte parter meddeler, og som lægges til grund for de afgørelser, der træffes, er korrekte.«
Artikel 11 i forordning 2016/1036 med overskriften »Varighed, genoptagelse af undersøgelser og tilbagebetalinger« fastsætter følgende i stk. 2 og 9:
»2.   Endelige antidumpingforanstaltninger udløber fem år efter indførelsen heraf eller fem år efter datoen for afslutningen af den seneste genoptagelse af en undersøgelse, som omfattede både spørgsmålet om dumping og skade, medmindre det som led i en genoptagelse af en undersøgelse fastslås, at foranstaltningernes bortfald sandsynligvis vil medføre, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade. En undersøgelse genoptages ved foranstaltningernes udløb på Kommissionens initiativ eller på anmodning fremsat af eller på vegne af producenterne i Unionen, og foranstaltningerne forbliver i kraft, indtil resultatet af denne undersøgelse foreligger.
En undersøgelse genoptages ved foranstaltningernes udløb, når anmodningen herom indeholder tilstrækkelige beviser for, at foranstaltningernes bortfald sandsynligvis vil medføre, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade. At der foreligger sandsynlighed herfor, kan f.eks. fremgå af beviser for, at der fortsat finder dumping sted og forvoldes skade, eller beviser for, at når de skadelige virkninger er afhjulpet, skyldes det helt eller delvis, at der foreligger foranstaltninger, eller beviser for, at omstændighederne for eksportørerne eller markedsvilkårene har en sådan karakter, at de giver anledning til at formode, at der vil finde yderligere skadevoldende dumping sted.
Ved gennemførelsen af undersøgelser i henhold til dette stykke skal eksportørerne, importørerne, repræsentanterne for eksportlandet og producenterne i Unionen have lejlighed til at uddybe, afvise eller fremsætte bemærkninger til de spørgsmål, der er indeholdt i anmodningen om genoptagelse af en undersøgelse, og der skal drages konklusioner under behørig hensyntagen til alle relevante og behørigt dokumenterede beviser, der fremlægges vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt foranstaltningernes bortfald indebærer sandsynlighed for, at der fortsat eller igen vil finde dumping sted med deraf følgende skade.
[…]
9.   I alle genoptagede undersøgelser eller undersøgelser om tilbagebetaling, som gennemføres i henhold til denne artikel, anvender Kommissionen under forudsætning af uændrede omstændigheder de samme metoder, som blev benyttet i den undersøgelse, der resulterede i indførslen af den pågældende told, idet der tages behørigt hensyn til artikel 2, særlig stk. 11 og 12, og i artikel 17.«
Denne forordnings artikel 16 med overskriften »Kontrolbesøg«, fastsætter følgende i stk. 2:
»Kommissionen kan om nødvendigt foretage undersøgelser i tredjelande, forudsat at de berørte virksomheder giver deres samtykke hertil, at repræsentanterne for det pågældende lands regering underrettes, og sidstnævnte ikke modsætter sig undersøgelsen. Så snart Kommissionen har modtaget de berørte virksomheders samtykke, skal Kommissionen meddele myndighederne i eksportlandet navnene og adresserne på de virksomheder, der skal besøges, samt de aftalte datoer.«
Den nævnte forordnings artikel 18 med overskriften »Manglende samarbejde« bestemmer følgende i stk. 4:
»Hvis beviser eller oplysninger ikke godtages, skal den part, der indgiver dem, omgående underrettes om årsagerne hertil, og der skal gives den pågældende lejlighed til at afgive yderligere forklaringer inden for den fastsatte frist. Anses forklaringerne ikke for tilfredsstillende, skal årsagerne til afvisningen af sådanne beviser eller oplysninger meddeles i offentliggjorte undersøgelsesresultater.«
Samme forordnings artikel 20 med overskriften »Fremlæggelse af oplysninger« fastsætter følgende i stk. 2 og 4:
»2.   De parter, der er nævnt i stk. 1, kan anmode om endelig fremlæggelse af de vigtigste kendsgerninger og betragtninger, på grundlag af hvilke det påtænkes at anbefale indførelse af endelige foranstaltninger eller afslutning af en undersøgelse eller en procedure uden indførelse af foranstaltninger, idet der lægges særlig vægt på at fremlægge sådanne kendsgerninger og betragtninger, som afviger fra dem, der lå til grund for indførelsen af de midlertidige foranstaltninger.
[…]
4.   Den endelige fremlæggelse af oplysninger finder sted skriftligt. Oplysningerne fremlægges snarest muligt under behørig hensyntagen til kravet om beskyttelse af fortrolige oplysninger og normalt ikke senere end en måned inden, der indledes procedurer i henhold til artikel 9. Er Kommissionen ikke i stand til at fremlægge oplysninger om visse kendsgerninger eller betragtninger på det pågældende tidspunkt, skal de fremlægges snarest muligt derefter.
Fremlæggelsen foregriber ikke nogen efterfølgende afgørelse, som måtte blive truffet af Kommissionen, men hvis en sådan afgørelse baseres på andre forhold og betragtninger, fremlægges disse hurtigst muligt.«
Denne forordnings artikel 22 med overskriften »Afsluttende bestemmelser«, fastsætter følgende i litra a):
»Denne forordning udelukker ikke anvendelsen af:
a)
særlige bestemmelser, som er fastsat i aftaler mellem Unionen og tredjelande.«
Gennemførelsesforordning 2018/330
Gennemførelsesforordning 2018/330, som blev vedtaget efter en udløbsundersøgelse i henhold til artikel 11, stk. 2, i forordning 2016/1036, opretholder den antidumpingtold, der oprindeligt var blevet indført på importen af visse sømløse rør af rustfrit stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina ved Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 1331/2011 af 14. december 2011 om indførelse af en endelig antidumpingtold og om endelig opkrævning af den midlertidige antidumpingtold på importen af visse sømløse rør af rustfrit stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina (
EUT 2011, L 336, s. 6
).
Tvistens baggrund
Tvistens baggrund, der er gengivet i den appellerede doms præmis 1-11, kan sammenfattes som følger.
Den 14. december 2011 vedtog Rådet gennemførelsesforordning nr. 1331/2011, hvorved der bl.a. blev indført en antidumpingtold på 56,9% på importen af visse sømløse rør af rustfrit stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina, som blev fremstillet af de selskaber, der er nævnt i bilag I til denne forordning, herunder Zhejiang.
Den 10. december 2016 indledte Kommissionen en udløbsundersøgelse i henhold til artikel 11, stk. 2, i forordning 2016/1036 og vedtog den 5. marts 2018 gennemførelsesforordning 2018/330.
Undersøgelsen af sandsynligheden for fortsat eller fornyet dumping omfattede perioden fra den 1. oktober 2015 til den 30. september 2016 (herefter »udløbsundersøgelsesperioden«), hvorimod undersøgelsen af de tendenser, der er relevante for vurderingen af sandsynligheden for fortsat eller fornyet skade for EU-erhvervsgrenen, omfattede perioden fra den 1. januar 2013 frem til udgangen af udløbsundersøgelsesperioden.
I forbindelse med udløbsundersøgelsen blev to kinesiske eksporterende producenter, herunder Zhejiang, udvalgt til at indgå i stikprøven af de eksporterende producenter. Ved analysen af sandsynligheden for fortsat eller fornyet dumping valgte Kommissionen Indien som et tredjeland med markedsøkonomi (herefter »referencelandet«) med henblik på fastsættelsen af den normale værdi for Kina. Den normale værdi blev fastsat på grundlag af spørgeskemabesvarelsen fra en eksporterende producent i Indien. Eksportprisen blev fastsat i overensstemmelse med artikel 2, stk. 8, i forordning 2016/1036 på grundlag af eksportpriserne hos de to kinesiske eksporterende producenter, der indgik i stikprøven, og som faktisk var betalt eller skulle betales af den første uafhængige kunde. Kommissionen sammenlignede den normale værdi, beregnet som et vejet gennemsnit for hver type af den samme vare i referencelandet, med den vejede gennemsnitlige eksportpris for hver tilsvarende type af den pågældende vare.
Efter denne undersøgelse lå den vejede gennemsnitlige dumpingmargen, som Kommissionen havde beregnet, i et interval på 25% og 35% for de to kinesiske eksporterende producenter i stikprøven. Kommissionen konkluderede derfor, at der fortsat fandt dumping sted i udløbsundersøgelsesperioden. Kommissionen lagde i øvrigt til grund, at der var stor sandsynlighed for, at en ophævelse af antidumpingforanstaltningerne ville føre til væsentlig dumpingimport fra Kina. Kommissionen fandt endvidere, at EU-erhvervsgrenen havde lidt væsentlig skade i udløbsundersøgelsesperioden, og at en ophævelse af antidumpingforanstaltningerne efter al sandsynlighed ville føre til en betydelig stigning i dumpingimporten fra Kina til priser, der underbyder EU-erhvervsgrenens priser.
På grundlag af disse konstateringer konkluderede Kommissionen, at de antidumpingforanstaltninger, som blev indført ved gennemførelsesforordning nr. 1331/2011, skulle opretholdes. Gennemførelsesforordning 2018/330 indfører derfor en antidumpingtold med samme satser som dem, der var fastsat i gennemførelsesforordning nr. 1331/2011.
Sagsbehandlingen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 16. maj 2018 anlagde Zhejiang sag med påstand om annullation af gennemførelsesforordning 2018/330, for så vidt som den vedrørte selskabet.
Til støtte for dette søgsmål fremsatte Zhejiang fem anbringender, vedrørende for det første en tilsidesættelse af selskabets ret til forsvar, for det andet en mangelfuld begrundelse og åbenbart urigtige skøn som følge af anvendelsen af referencelandsmetoden og af valget af referenceland, for det tredje åbenbart urigtigt skøn som følge af vedtagelsen af en ukorrekt kodificering af varekontrolnumrene (VKN), for det fjerde åbenbart urigtige skøn med hensyn til fastlæggelsen af den dumpingmargen, der vedrører selskabet, og, for det femte, åbenbart urigtige skøn i forbindelse med konstateringen af eksistensen af og sandsynligheden for fornyet skade samt Kommissionens undladelse af at efterprøve, hvorvidt der forelå en årsagsforbindelse.
Ved den appellerede dom frifandt Retten Kommissionen i det hele.
For det første forkastede Retten det første anbringende som ugrundet.
Hvad angår dette anbringendes første led om den manglende fremsendelse af oplysninger, der var nyttige for forsvaret af Zhejiangs interesser, som blev undersøgt i den appellerede doms præmis 90-131, analyserede Retten den procedure, som Kommissionen havde fulgt med henblik på at fastsætte dumpingmargenen. Ved analysen af alle faserne af den pågældende procedure fandt Retten, at Kommissionen havde stillet de væsentligste kendsgerninger og betragtninger, som lå til grund for, at det blev det anbefalet at indføre endelige foranstaltninger, til rådighed for Zhejiang, og at Zhejiang havde været i stand til effektivt at gøre sine synspunkter gældende i denne forbindelse. Retten konkluderede på baggrund heraf, at Kommissionen havde anvendt den relevante metode med henblik på fastsættelsen af dumpingmargenen.
Hvad angår det første anbringendes andet led om den manglende efterprøvelse af oplysningerne fra den eksporterende producent i Indien, som blev undersøgt i den appellerede doms præmis 132-145, analyserede Retten, om Kommissionen begik en retlig fejl, idet den ikke efterprøvede de oplysninger, som den eksporterende producent i Indien havde fremlagt, og de øvrige relevante oplysninger. Retten bemærkede for det første, at den omstændighed, at der ikke var blevet aflagt noget kontrolbesøg hos den eksporterende producent i Indien, skyldtes dennes nægtelse af at underkaste sig dette besøg, og at det derfor, henset til artikel 16, stk. 2, i forordning 2016/1036, ikke kunne foreholdes Kommissionen, at den ikke havde efterprøvet oplysningerne fra denne eksporterende producent, og, for det andet, at Zhejiang var fuldt ud informeret om, at den nævnte eksporterende producent havde nægtet kontrolbesøget på stedet. Hvad angår det i replikken fremsatte klagepunkt om, at Kommissionen ikke havde udelukket oplysningerne fra den eksporterende producent i Indien, da den havde anerkendt, at denne var ophørt med at samarbejde, fastslog Retten, at dette klagepunkt skulle afvises med den begrundelse, at det ikke var blevet fremført i stævningen og under alle omstændigheder var ugrundet, for så vidt som der ikke forelå noget forhold, der gjorde det muligt at fastslå, at Kommissionen på grundlag af artikel 18, stk. 6, i forordning 2016/1036 var forpligtet til at afvise oplysningerne fra den eksporterende producent i Indien. Retten konstaterede endvidere, at Kommissionen havde taget hensyn til Zhejiangs argumenter om, at der forelå omkostningsforskelle som følge af forskelle i produktionsmetoder og den potentielle medtagelse af varer til nukleare og militære anvendelser ved beregningen af dumpingmargenen, men besluttede at foretage en begrundet afvisning heraf.
For det andet forkastede Retten det andet anbringende som ugrundet.
Hvad angår det andet anbringendes første led om en tilsidesættelse af artikel 22, litra a), i forordning 2016/1036 og af afsnit 15, litra a) og d), i protokollen om Kinas tiltrædelse af WTO, som blev undersøgt i den appellerede doms præmis 155-162, fastslog Retten, at denne protokol ikke kunne påberåbes til støtte for en anfægtelse af lovligheden af forordning 2016/1036, og at den angivelige tilsidesættelse af artikel 22, litra a), i forordning 2016/1036 ligeledes skulle forkastes. Hvad angår det nævnte anbringendes andet led om et åbenbart urigtigt skøn og en tilsidesættelse af artikel 2, stk. 7, i forordning 2016/1036, som blev undersøgt i den appellerede doms præmis 163-178, forkastede Retten det som ugrundet. Hvad angår det andet anbringendes tredje led om en mangelfuld begrundelse, som blev undersøgt i den appellerede doms præmis 179-182, forkastede Retten ligeledes dette led som ugrundet.
For det tredje forkastede Retten det tredje anbringende som ugrundet.
Hvad angår det tredje anbringendes første led om en manglende hensyntagen til forskellene i produktionsmetoderne ved udarbejdelsen af de VKN, som blev undersøgt i den appellerede doms præmis 193-203, analyserede Retten VKN-sammenligningsmetoden og de argumenter, som Zhejiang havde fremført med henblik på at godtgøre, at forskellene i produktionen skal have betydning for, om de pågældende varetyper er af samme eller lignende art, og konkluderede, at Zhejiang havde begrænset sig til at fremkomme med meningstilkendegivelser uden at understøtte dem med udførlige oplysninger. Hvad angår dette anbringendes andet led om en manglende hensyntagen til forskellene i anvendelsen af produkterne ved udarbejdelsen af VKN, som blev undersøgt i den appellerede doms præmis 204-210, analyserede Retten Zhejiangs argument om den potentielle medtagelse af varer til nukleare og militære anvendelser i kodificeringen af VKN, og konkluderede, at den af Kommissionen fastsatte kodificering i det foreliggende tilfælde ikke hvilede på et åbenbart urigtigt skøn. Hvad angår dette anbringendes tredje led om Kommissionens uretmæssige afvisning af de kendte mangler i kodificeringen af VKN, som blev undersøgt i den appellerede doms præmis 211-215, forkastede Retten anbringendet som ugrundet.
For det fjerde forkastede Retten i den appellerede doms præmis 229-259 det fjerde anbringende som ugrundet med den begrundelse, at Zhejiang ikke havde godtgjort, at Kommissionen havde anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved fastsættelsen af dumpingmargenen.
For det femte forkastede Retten ligeledes det femte anbringende som ugrundet. Retten fastslog i denne forbindelse i den appellerede doms præmis 262-271, at Zhejiang ikke havde godtgjort, at Kommissionen begik en fejl, dels da den fastslog, at importen fra Kina havde forvoldt EU-erhvervsgrenen skade, dels da den undlod at indlede antidumpingundersøgelser vedrørende importen fra Indien.
Parternes påstande for Domstolen
Zhejiang har nedlagt følgende påstande:
–
Principalt:
–
Den appellerede dom ophæves i sin helhed.
–
Der gives appellanten medhold i de påstande, denne nedlagde i sit søgsmål for Retten, og gennemførelsesforordning 2018/330 annulleres, for så vidt som den vedrører appellanten, i henhold til artikel 61 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
–
Subsidiært:
–
Sagen hjemvises til Retten med henblik på, at denne træffer afgørelse om de anbringender, som selskabet havde gjort gældende for den.
–
Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes som ugrundet.
–
Zhejiang tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
Det første anbringende
Parternes argumentation
Zhejiang har med sit første anbringende gjort gældende, at Retten dels begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 116, 117, 118, 125, 126, 127, 131 og 139, da den fastslog, at Kommissionen i god tid tilbød appellanten fremlæggelse af alle de vigtigste kendsgerninger og betragtninger. Dels foretog Retten på grund af denne retlige fejl ligeledes en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder i den appellerede doms præmis 91, 119, 125 og 126, da den fastslog, at den normale værdi af Zhejiangs sømløse rør af rustfrit stål af typen »foringsrør og produktionsrør, af den art, der anvendes ved udvinding af olie og gas«, var blevet fastsat under henvisning til de VKN, der blev indberettet af den eksporterende producent i Indien.
Zhejiang har i denne forbindelse gjort gældende, at Retten foretog en urigtig fortolkning og anvendelse af artikel 20, stk. 2 og 4, i forordning 2016/1036, og derfor begik en retlig fejl, da den fastslog, at Kommissionen under udløbsundersøgelsen i god tid havde tilbudt selskabet fremlæggelse af alle de vigtigste kendsgerninger og betragtninger. Zhejiang har anført, at artikel 20, stk. 2 og 4, i forordning 2016/1036 kræver en tilstrækkelig fremlæggelse af de relevante oplysninger til de interesserede parter, uden at lægge bevisbyrden over på en af parterne, og at denne fremlæggelse skal ske i rette tid.
Ifølge Zhejiang fremgår det desuden af Domstolens praksis, at det er typen af de oplysninger, og ikke antallet af de videregivelser og høringsmuligheder, som de interesserede parter har fået under en antidumpingundersøgelse, der gør det muligt at kvalificere en fremlæggelse som tilstrækkelig. Selskabet har tilføjet, at det fremgår af retspraksis fra WTO’s appelinstans, at EU-institutionernes fremlæggelse af oplysninger allerede er blevet anset for at være utilstrækkelig.
For det første er Zhejiang, selv om selskabet ikke har anfægtet listen over de oplysninger, som det ikke er blevet meddelt, således som de er beskrevet i den appellerede doms præmis 95, af den opfattelse, at selskabet i modsætning til, hvad Retten fastslog i den appellerede doms præmis 116, ikke er i stand til at forstå den af Kommissionen anvendte metode til at beregne den normale værdi af de varetyper solgt på hjemmemarkedet i referencelandet, der var identiske eller sammenlignelige med varetyper solgt med henblik på eksport til Unionen af Kina, navnlig eksporterede varetyper uden tilsvarende hjemmemarkedssalg i referencelandet. Appellanten har i denne forbindelse anført, at Kommissionen nægtede at fremlægge VKN fra producenterne i Indien, De Forenede Stater og Unionen med den begrundelse, at der var tale om fortrolige oplysninger, selv om sådanne oplysninger ifølge WTO ikke er fortrolige.
For det andet er Zhejiang af den opfattelse, at Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 118 fastslog, at denne fastsættelse af den normale værdi, uafhængigt af fastsættelsen af den mest sammenlignelige varetype med henblik på at fastsætte den normale værdi for de eksporterede varetyper uden tilsvarende hjemmemarkedssalg i referencelandet, ikke kan betragtes som fejlagtig, eftersom der blev anvendt passende koefficienter for at justere denne normale værdi.
For det tredje har Zhejiang bestridt Rettens konstateringer, hvorefter selskabet ikke havde fremsendt Kommissionen nogen forslag til en alternativ beregningsmetode, men begrænsede sig til at fremsætte rene postulater og teoretiske antagelser. Zhejiang har i første række anført, at bevisbyrden for, at der findes mere hensigtsmæssige VKN, ikke kan pålægges parterne i udløbsundersøgelsen, og selskabet har i anden række gjort gældende, at det, eftersom listen over VKN ikke var blevet offentliggjort, ikke havde været i stand til at fremsende nogen bedre forslag vedrørende de nødvendige justeringer med henblik på prissammenligningen til Kommissionen.
For det fjerde har Zhejiang gjort gældende, at Retten foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, for så vidt som den i den appellerede doms præmis 91, 118 og 126 henviste til, at alle de seks VKN i referencelandet blev leveret af den eksporterende producent i Indien. Dels er det ubestridt, at denne eksporterende producent ikke fremstiller sådanne produkter, dels modsiger Retten sig selv i den appellerede doms præmis 125, da den fastslog, at den normale værdi for de nævnte produkter blev fastsat på grundlag af oplysningerne fra producenterne i Unionen for den mest sammenlignelige varetype.
For det femte er Zhejiang af den opfattelse, at Kommissionens manglende efterprøvelse af oplysningerne fra den eksporterende producent i Indien førte til, at den pågældende producent i sit antidumpingspørgeskema kunne angive et VKN, som denne ikke fremstiller og ikke sælger. Zhejiang er endvidere af den opfattelse, at Kommissionens henvisning til »oplysningerne fra producenterne i Unionen« ikke udgør en tilstrækkelig fremlæggelse af de relevante kendsgerninger og betragtninger. Zhejiang har således anført, at for så vidt som Kommissionen er forpligtet til at anvende kriteriet om »normal handel«, inden den anvender salgspriserne med henblik på at afgøre, om der foreligger dumping i henhold til artikel 2 i forordning 2016/1036, er Rettens konstatering i den appellerede doms præmis 127, hvorefter Kommissionen ikke var forpligtet til at anvende dette kriterium, behæftet med en retlig fejl.
For det sjette er Zhejiang af den opfattelse, at den omstændighed, at Kommissionen ikke fremlagde alle de væsentligste kendsgerninger og betragtninger vedrørende dumpingmargenen, ligeledes skyldes, at den eksporterende producent i Indien ophørte med at samarbejde og nægtede at underkaste sig en efterprøvelse af de oplysninger, som selskabet havde afgivet til Kommissionen. Selv om Zhejiang har anført, at selskabet blev informeret om, at denne eksporterende producent nægtede et kontrolbesøg på stedet, har selskabet i første række gjort gældende, at selskabet ikke blev informeret om vedkommendes manglende samarbejdsvilje før indgivelsen af Kommissionens svarskrift den 11. september 2018. I anden række er appellanten af den opfattelse, at Kommissionen burde have vurderet denne mangel på samarbejde i lyset af artikel 18 i forordning 2016/1036, som giver den mulighed for at afvise oplysninger, som er indgivet af ikkesamarbejdsvillige parter, og basere sig på de bedste tilgængelige oplysninger for ikke at tilsidesætte selskabets ret til forsvar. Eftersom Zhejiang ikke blev gjort bekendt med denne eksporterende producents manglende samarbejde før indgivelsen af Kommissionens svarskrift, er selskabet af den opfattelse, at det ikke havde fremsat et nyt anbringende, således som Retten med urette fastslog.
Kommissionen har bestridt, at det første appelanbringende er velbegrundet.
Domstolens bemærkninger
Det skal indledningsvis først bemærkes, at Unionens institutioner inden for den fælles handelspolitik og ganske særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger har et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, de skal undersøge. For så vidt angår domstolsprøvelsen af institutionernes skøn skal den således begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder, på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning (dom af 16.2.2012, Rådet og Kommissionen mod Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP,
C-191/09 P og C-200/09 P
,
EU:C:2012:78
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For at overholde deres oplysningspligt skal EU-institutionerne derefter udvise al mulig omhu for – for så vidt som det er foreneligt med forretningshemmeligheden – at meddele de berørte virksomheder de fornødne oplysninger til varetagelse af deres interesser, og de skal, eventuelt af egen drift, vælge en passende måde at give oplysningerne på. Under alle omstændigheder skal de berørte virksomheder have mulighed for under den administrative procedure effektivt at fremsætte deres bemærkninger vedrørende rigtigheden og relevansen af de påberåbte faktiske omstændigheder samt vedrørende de beviser, hvorpå Kommissionen støtter sin påstand om, at der foreligger dumping og en deraf følgende skade (dom af 3.10.2000, Industrie des poudres sphériques mod Rådet,
C-458/98 P
,
EU:C:2000:531
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Endelig bemærkes, at selv om det ikke kan pålægges sagsøgeren at godtgøre, at Kommissionens afgørelse ville have været anderledes, hvis den pågældende formelle fejl ikke havde foreligget, men blot, at en sådan mulighed ikke helt kan udelukkes, da denne part bedre kunne have sikret sit forsvar, hvis denne uregelmæssighed ikke havde foreligget, forholder det sig ikke desto mindre således, at tilstedeværelsen af en uregelmæssighed i forbindelse med retten til forsvar kun kan medføre, at den omhandlede retsakt annulleres, for så vidt som det er muligt, at den administrative procedure som følge af denne uregelmæssighed ville have kunnet føre til et andet resultat, og dermed konkret har påvirket retten til forsvar (jf. i denne retning dom af 16.2.2012, Rådet og Kommissionen mod Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP,
C-191/09 P og C-200/09 P
,
EU:C:2012:78
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Det er i lyset af denne retspraksis, at det første anbringende skal undersøges.
I det foreliggende tilfælde skal det bemærkes, at Retten for det første i den appellerede doms præmis 80-88 henviste til de relevante EU-retlige bestemmelser og fast retspraksis vedrørende retten til forsvar.
For det andet analyserede Retten i den appellerede doms præmis 91-94 den metode, som Kommissionen havde anvendt til at beregne Zhejiangs dumpingmargen. Retten henviste således dels i den appellerede doms præmis 95-109 til udvekslingen af oplysninger mellem Kommissionen og Zhejiang, dels i den appellerede doms præmis 110-115 til de forklaringer, som Kommissionen havde givet Zhejiang.
For det tredje konkluderede Retten i den appellerede doms præmis 117, at de af Zhejiang fremførte klagepunkter ikke gjorde det muligt at fastslå, at Kommissionen havde tilsidesat forpligtelsen til i god tid at fremlægge alle de vigtigste kendsgerninger og betragtninger. Retten undersøgte disse klagepunkter i den appellerede doms præmis 118-130, idet den begrundede, hvorfor de skulle forkastes.
Hvad i denne henseende for det første angår Zhejiangs klagepunkt om, at Retten begik en retlig fejl, da den fandt, at den i artikel 20, stk. 2 og 4, i forordning 2016/1036 fastsatte forpligtelse var opfyldt, selv om den fuldstændige liste over VKN og oplysningerne om omkostningerne for producenterne fra Indien, De Forenede Stater og Unionen ikke var blevet udarbejdet, skal det fastslås, at Zhejiang ikke har godtgjort, på hvilken måde Domstolens faste praksis vedrørende beskyttelsen af fortrolige oplysninger, der er nævnt i den appellerede doms præmis 85 og 86, er blevet fortolket eller anvendt urigtigt.
Zhejiang har nemlig blot kritiseret Rettens konklusion, dog uden at påvise, at Retten har tilsidesat den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 48, hvorefter EU-institutionerne skal udvise al mulig omhu for – for så vidt som det er foreneligt med forretningshemmeligheden – at meddele de berørte virksomheder de fornødne oplysninger til varetagelse af deres interesser, og de skal, eventuelt af egen drift, vælge en passende måde at give oplysningerne på.
Herved har Zhejiang i realiteten anmodet Domstolen om at erstatte Rettens bedømmelse af de faktiske omstændigheder og beviserne med Domstolens egen, hvorfor dette klagepunkt i overensstemmelse med fast retspraksis skal afvises (jf. i denne retning dom af 16.2.2012, Rådet og Kommissionen mod Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP,
C-191/09 P og C-200/09 P
,
EU:C:2012:78
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Zhejiang har i øvrigt ikke godtgjort, således som det kræves i henhold til den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 49, at Retten undlod at fastslå, at der blev begået en procedurefejl under den administrative procedure, som kunne have medført, at den nævnte procedure førte til et andet resultat og dermed konkret tilsidesatte selskabets ret til forsvar.
Det skal for det andet bemærkes, at Zhejiangs klagepunkt om, at Retten begik en retlig fejl, da den i den appellerede doms præmis 118 fastslog, at denne fastsættelse af den normale værdi, uafhængigt af fastsættelsen af den mest sammenlignelige varetype med henblik på at fastsætte den normale værdi for de eksporterede varetyper uden tilsvarende hjemmemarkedssalg i referencelandet, ikke kan betragtes som fejlagtig, eftersom der blev anvendt passende koefficienter for at justere denne normale værdi, hviler på en urigtig læsning af den appellerede dom.
Retten fastslog nemlig i den appellerede doms præmis 110, at Zhejiang var blevet oplyst om et interval for den normale værdi for hvert VKN svarende til det, der eksporteres til Unionen, et interval for dumpingmargenen for hvert VKN, der eksporteres til Unionen, koefficienterne baseret på de oplysninger fra producenterne i Unionen og De Forenede Stater, som var blevet anvendt til at fastsætte den normale værdi for VKN uden en sådan sammenligning, samt et eksempel på, hvordan disse koefficienter blev anvendt. Retten konkluderede, at disse oplysninger var tilstrækkelige til at fastsætte dumpingmargenerne for disse ikke-sammenlignelige varekontrolnumre, uden at det var nødvendigt at videregive de fortrolige oplysninger.
Det var for fuldstændighedens skyld, at Retten i den appellerede doms præmis 118 fastslog dels, at Zhejiang ikke havde underbygget sine argumenter, dels, at selv i tilfælde af, at Kommissionen havde begået en fejl ved fastsættelsen af den mest sammenlignelige varetype, betød dette imidlertid ikke, at fastsættelsen af den normale værdi var fejlagtig, eftersom der var blevet anvendt passende koefficienter for at justere den normale værdi for den pågældende vare.
Under disse omstændigheder kan det ikke fastslås, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 118.
For det tredje kan Zhejiangs argument om, at Retten vendte bevisbyrden for, at der findes mere hensigtsmæssige VKN, således at selskabet, eftersom listen over VKN ikke var blevet offentliggjort, ikke havde været i stand til at fremsende nogen bedre forslag vedrørende de nødvendige justeringer med henblik på prissammenligningen til Kommissionen, ikke tiltrædes.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Kommissionens indførelse af en endelig antidumpingtold ikke indebærer, at den procedure, der er indledt for Unionens retsinstanser med henblik på at anfægte denne antidumpingtold, ikke er kontradiktorisk. Med undtagelse af spørgsmål om grundlæggende retsprincipper, som dommeren er forpligtet til at tage under påkendelse af egen drift, såsom en manglende begrundelse af den pågældende retsakt, er det op til sagsøgeren at gøre anbringender gældende til prøvelse af denne retsakt og at fremlægge bevismateriale til støtte for disse anbringender (jf. i denne retning dom af 16.2.2017, Hansen & Rosenthal og H&R Wax Company Vertrieb mod Kommissionen,
C-90/15 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2017:123
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det kan således ikke fastslås, at Retten vendte bevisbyrden for, at der findes mere hensigtsmæssige VKN.
For det fjerde skal Zhejiangs klagepunkt om, at Retten foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, for så vidt som den dels i den appellerede doms præmis 91, 118 og 126 henviste til, at alle de seks VKN i referencelandet blev leveret af den eksporterende producent i Indien, selv om denne ikke fremstiller sådanne produkter, dels i den appellerede doms præmis 125 fastslog, at den normale værdi for disse produkter blev fastsat på grundlag af oplysningerne fra producenterne i Unionen for den mest sammenlignelige varetype, forkastes.
Det skal bemærkes dels, at en påstået urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder eller af beviselementerne skal fremgå på åbenbar vis af sagsakterne, uden at det skal være fornødent at foretage en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder og beviserne (dom af 16.2.2012, Rådet og Kommissionen mod Interpipe Niko Tube og Interpipe NTRP,
C-191/09 P og C-200/09 P
,
EU:C:2012:78
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Dels skal en appellant, når denne under en appelsag gør gældende, at beviserne er gengivet urigtigt, præcist angive, hvilke beviser der er blevet urigtigt gengivet af Retten, og påvise de fejl i den undersøgelse, der efter appellantens opfattelse har foranlediget denne urigtige gengivelse (jf. i denne retning dom af 17.6.2010, Lafarge mod Kommissionen,
C-413/08 P
,
EU:C:2010:346
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I modsætning til, hvad Zhejiang har gjort gældende, fastslog Retten i denne henseende ikke, at alle VKN i referencelandet blev leveret af den eksporterende producent i Indien. Retten bemærkede nemlig i den appellerede doms præmis 91-126, at de seks varekontrolnumre i referencelandet ikke blev solgt af denne eksporterende producent, og at Kommissionen havde anvendt de mest sammenlignelige varetyper, der blev solgt af producenterne i EU, og anvendt de passende koefficienter på disse varetyper på grundlag af produktionsomkostningerne hos producenterne i Unionen og De Forenede Stater.
For det femte skal Zhejiangs klagepunkt om, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 127, idet den ikke fastslog, at Kommissionen var forpligtet til at anvende kriteriet om »normal handel«, inden den anvendte salgspriserne med henblik på at afgøre, om der foreligger dumping i henhold til artikel 2 i forordning 2016/1036, anses for at være åbenbart ugrundet.
Det skal i denne forbindelse i første række bemærkes, at det var med rette, at Retten fastslog, at den undersøgelse af rentabiliteten og repræsentativiteten af EU-producenternes salg, som kræves i henhold til artikel 2, stk. 4, og artikel 2, stk. 2, i forordning 2016/1036, finder anvendelse på salgsmængder af samme vare bestemt til forbrug på eksportlandets hjemmemarked, når dette salg benyttes til at fastsætte den normale værdi. I anden række fandt Retten uden at begå en retlig fejl, at dette ikke er tilfældet i en situation, hvor den normale værdi for disse varetyper, der ikke blev solgt af den eksporterende producent i Indien, blev beregnet i overensstemmelse med denne forordnings artikel 2, stk. 3 og 7.
For det sjette skal Zhejiangs klagepunkt om den eksporterende producent i Indiens manglende samarbejde samt Kommissionens undladelse af at foretage et kontrolbesøg på stedet og drage konsekvenserne af denne eksporterende producents nægtelse af at samarbejde, forkastes.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 135-138 fastslog dels, at undersøgelser i tredjelande er betinget af de berørte virksomheders samtykke, hvilket den eksporterende producent i Indien i det foreliggende tilfælde nægtede at afgive, og at Zhejiang blev underrettet om denne nægtelse. Dels fastslog Retten i den appellerede doms præmis 139, at artikel 18, stk. 6, i forordning 2016/1036 var blevet påberåbt for sent, og at det under alle omstændigheder ikke kunne udledes af denne bestemmelse, at Kommissionen var forpligtet til at afvise oplysningerne fra den eksporterende producent i Indien.
Herved begik Retten ikke nogen retlig fejl. For det første fremgår det udtrykkeligt af artikel 16, stk. 2, i forordning 2016/1036, at de undersøgelser, som Kommissionen kan foretage i tredjelande, er betinget af de berørte virksomheders samtykke. For det andet kan det ikke foreholdes Retten, at den konkluderede, at artikel 18, stk. 6, i forordning 2016/1036 ikke var relevant, eftersom det ikke kunne udledes af denne bestemmelse, at Kommissionen var forpligtet til at afvise oplysningerne fra den eksporterende producent i Indien, fordi denne havde afvist at samarbejde.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det første appelanbringende skal forkastes, da det delvist åbenbart skal afvises og delvist skal forkastes som åbenbart ugrundet.
Det andet anbringende
Parternes argumentation
Med det andet anbringende har Zhejiang i første række gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at lovligheden af EU-retsakter udstedt i medfør af artikel 2, stk. 7, i forordning 2016/1036 ikke kunne anfægtes i lyset af protokollen om Kinas tiltrædelse af WTO. Subsidiært er Zhejiang af den opfattelse, at Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at artikel 2, stk. 7, i forordning 2016/1036 udgør en undtagelse til denne forordnings artikel 2, stk. 1-6. Zhejiang har i anden række anført, at Retten i den appellerede doms præmis 154 ff. undlod at tage stilling til selskabets argument vedrørende de unøjagtige oplysninger, som den eksporterende producent i Indien havde meddelt Kommissionen, på trods af, at Retten i den appellerede doms præmis 150 havde anført det pågældende argument på passende måde.
Zhejiang har i denne forbindelse gjort gældende, at afsnit 15, litra a) og d), i protokollen om Kinas tiltrædelse af WTO ophørte med at finde anvendelse den 11. december 2016, således at Folkerepublikken Kina ikke var underlagt anvendelsen af reglerne om »referencelandet« fra denne dato. I den foreliggende sag trådte Kommissionens meddelelse om indledning af proceduren imidlertid i kraft den 12. december 2016, uden at denne institution havde truffet afgørelse om virkningerne af udløbet af den i den nævnte protokol fastsatte frist. Zhejiang er af den opfattelse, at Unionen fra udløbet af den i protokollen om Kinas tiltrædelse af WTO fastsatte overgangsperiode som regel skal anvende produktionsomkostningerne og priserne på det nationale kinesiske marked for at fastsætte den normale værdi for de kinesiske eksporterende producenter. Ifølge Zhejiang begik Retten således en retlig fejl i den appellerede doms præmis 159, da den fastslog, at artikel 2, stk. 7, i forordning 2016/1036 udgør et udtryk for EU-lovgivers vilje til på dette område at vedtage en fremgangsmåde, som er særegen for EU’s retsorden, og dette ligeledes efter Folkerepublikken Kinas tiltrædelse af WTO.
Hvad angår prøvelsen af EU-retsakter, henset til WTO-retten, er Zhejiang af den opfattelse, at den første undtagelse, der er fastsat i dom af 7. maj 1991, Nakajima mod Rådet (
C-69/89
,
EU:C:1991:186
), og gengivet i den appellerede doms præmis 157, er opfyldt i den foreliggende sag. Zhejiang har i denne forbindelse anført, at artikel 2, stk. 7, i forordning 2016/1036 udgør en undtagelse til de grundlæggende regler for fastlæggelse af dumping, og at selv om denne bestemmelse ikke henviser til protokollen om Kinas tiltrædelse af WTO, skal den fortolkes i overensstemmelse med EU-lovgivningen. Desuden kan den nævnte undtagelse ikke anvendes på import fra Kina efter udløbet af denne protokol, således at de grundlæggende regler i artikel 2, stk. 1-6, i forordning 2016/1036 skal finde anvendelse på denne import fra tidspunktet for udløbet af denne protokol. Selskabet har konkluderet, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 159-162, da den fastslog, at den nævnte første undtagelse ikke fandt anvendelse i nærværende sag.
Zhejiang har subsidiært gjort gældende, at artikel 2, stk. 7, i forordning 2016/1036 udgør en undtagelse, der er tilladt i henhold til denne forordnings artikel 2, stk. 1-6, og til de tilsvarende bestemmelser i antidumpingaftalens artikel 2, der er særligt tilladt som følge af anvendelsen af protokollen om Kinas tiltrædelse af WTO, og udelukkende for så vidt som denne protokol forbliver i kraft. Selskabet er således af den opfattelse, at artikel 2, stk. 7, i forordning 2016/1036 udgør en tredje undtagelse til fast retspraksis, hvorefter overenskomsten om oprettelse af WTO og de aftaler, der findes i bilag 1, 2 og 3 til denne aftale, principielt ikke udgør regler, på grundlag af hvilke lovligheden af EU-institutionernes retsakter kan prøves. Det er ligeledes af den opfattelse, at Kommissionen har tilsidesat denne forordnings artikel 22, litra a), samt denne protokol, antidumpingaftalens artikel 2.1 og 2.2 og artikel VI i GATT 1994.
Zhejiang har indvendt, at Domstolen foretager en erstatning af begrundelsen, og er af den opfattelse, at Kommissionens ræsonnement er retligt forkert. Selskabet har i denne forbindelse anført, at Unionen havde været bundet af antidumpingaftalens bestemmelser i flere år, da den pågældende anmodning om indledning af en udløbsundersøgelse blev indgivet i september 2018. Zhejiang har henvist til flere eksempler på indledning af en udløbsundersøgelse som følge af anmodninger, der var blevet indgivet til Kommissionen efter den 11. december 2016, i forbindelse med hvilke Kommissionen fortsatte med at anvende artikel 2, stk. 7, i forordning 2016/1036.
Zhejiang har endvidere tilføjet, at Retten undlod at behandle det i den appellerede doms præmis 151 sammenfattede argument om valget af Indien som referenceland og de unøjagtige oplysninger, som den eksporterende producent i Indien havde meddelt.
Kommissionen har principalt gjort gældende, at det andet appelanbringende er åbenbart ugrundet, og subsidiært anført, at hvis Domstolen tager det andet anbringende til følge, bør den foretage en erstatning af begrundelsen, for så vidt som Zhejiangs argumentation under alle omstændigheder ikke kan tages til følge.
Kommissionen har i denne henseende gjort gældende, at Zhejiangs argumentation hviler på en urigtig forudsætning vedrørende anvendelsesområdet ratione temporis for de relevante WTO-regler. Kommissionen har anført, at enhver WTO-regel efter ophøret af anvendelsen af afsnit 15, litra a), nr. ii), i protokollen om Kinas tiltrædelse af WTO, alene finder anvendelse på undersøgelser, der er støttet på klager indgivet efter den 11. december 2016, som er datoen for dette ophør. Kommissionen indledte imidlertid den pågældende udløbsundersøgelse den 10. december 2016 på grundlag af en anmodning indgivet den 8. september 2011. Det fremgår i denne forbindelse klart af antidumpingaftalens artikel 18.3, at det relevante tidspunkt for afgørelsen af, hvilken told der finder anvendelse, er tidspunktet for modtagelsen af en anmodning.
Domstolens bemærkninger
Hvad angår overenskomsten om oprettelse af WTO og de aftaler, der findes i bilag 1, 2 og 3 til denne aftale, følger det af fast retspraksis, at disse aftaler efter deres art og opbygning i princippet ikke udgør regler, henset til hvilke lovligheden af EU-institutionernes retsakter kan prøves (dom af 18.10.2018, Rotho Blaas,
C-207/17
,
EU:C:2018:840
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen har i denne henseende navnlig udtalt, at den omstændighed, at det skulle anerkendes, at det direkte påhviler Unionens retsinstanser at sikre EU-rettens overensstemmelse med WTO’s regler, ville være ensbetydende med, at Unionens lovgivende eller udøvende myndigheder mister den handlefrihed, som de tilsvarende myndigheder hos EU’s handelspartnere nyder godt af. Det er således ubestridt, at nogle af de kontraherende parter, som hører til EU’s vigtigste handelspartnere, på grundlag af genstanden for og formålet med de aftaler, der er nævnt i den foregående præmis, har draget den slutning, at disse aftaler ikke udgør regler, henset til hvilke deres domstole skal kontrollere lovligheden af deres nationale retsbestemmelser. En sådan mangel på gensidighed ville, såfremt den blev anerkendt, kunne føre til en uligevægt i anvendelsen af WTO’s regler (dom af 18.10.2018, Rotho Blaas,
C-207/17
,
EU:C:2018:840
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen har kun i to undtagelsessituationer – som vedrører EU-lovgivers ønske om selv at begrænse sit råderum i anvendelsen af WTO-reglerne – anerkendt, at det i givet fald tilkommer Unionens retsinstanser at prøve lovligheden af en EU-retsakt og de retsakter, der er vedtaget med henblik på dens anvendelse, henset til de nævnte aftaler eller en beslutning fra WTO’s tvistbilæggelsesorgan om manglende overholdelse af disse aftaler (dom af 18.10.2018, Rotho Blaas,
C-207/17
,
EU:C:2018:840
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det drejer sig for det første om det tilfælde, hvor Unionen har villet gennemføre en inden for rammerne af de i denne doms præmis 83 nævnte aftaler påtaget særlig forpligtelse, og for det andet om det tilfælde, hvor den omhandlede EU-retsakt udtrykkeligt henviser til præcise bestemmelser i disse aftaler (dom af 18.10.2018, Rotho Blaas,
C-207/17
,
EU:C:2018:840
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal således i lyset af disse kriterier afgøres, om gyldigheden af artikel 2, stk. 7, i forordning 2016/1036 i det foreliggende tilfælde kan prøves, henset til protokollen om Kinas tiltrædelse af WTO.
Hvad angår artikel 2, stk. 7, i forordning 2016/1036 vedrørende fastsættelsen af den normale værdi af import fra et land uden markedsøkonomi skal det for det første bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at denne bestemmelse udgør et udtryk for EU-lovgivers vilje til på dette område at vedtage en fremgangsmåde, som er særegen for EU’s retsorden (jf. i denne retning dom af 16.7.2015, Kommissionen mod Rusal Armenal,
C-21/14 P
,
EU:C:2015:494
, præmis
og
).
Denne konstatering ændres heller ikke af den omstændighed, at tredje betragtning til forordning 2016/1036 angiver, at antidumpingaftalens regler »i videst muligt omfang« bør overføres til EU-retten. Dette udtryk bør nemlig forstås således, at om end EU-lovgiver ved vedtagelsen af denne forordning ønskede at tage hensyn til antidumpingaftalens regler, tilkendegav denne imidlertid ikke en vilje til at overføre hver enkelt af disse regler til den nævnte forordning. Konklusionen om, at artikel 2, stk. 7 i forordning 2016/1036 har til formål at gennemføre de særlige forpligtelser, som er indeholdt i antidumpingaftalens artikel 2, kan således på ingen måde isoleret set støttes på ordlyden af denne betragtning (jf. i denne retning dom af 16.7.2015, Kommissionen mod Rusal Armenal,
C-21/14 P
,
EU:C:2015:494
, præmis
).
For det andet fremgår det af selve ordlyden af artikel 2, stk. 7, i forordning 2016/1036, at denne bestemmelse ikke udtrykkeligt henviser til specifikke bestemmelser i protokollen om Kinas tiltrædelse af WTO.
Under disse omstændigheder kan det ikke foreholdes Retten, at den begik en retlig fejl, for så vidt som den i den appellerede doms præmis 156-162 fastslog, at denne protokol ikke kunne påberåbes for at anfægte gyldigheden af gennemførelsesforordning 2018/330.
Hvad desuden angår Zhejiangs argumentation om, at Retten i den appellerede doms præmis 154 undlod at behandle selskabets argument om valget af Indien som referenceland og de unøjagtige oplysninger, som den eksporterende producent i Indien havde meddelt, skal det i denne henseende blot bemærkes, at begrundelsespligten ikke indebærer, at Retten skal fremkomme med en udtømmende fremstilling og et for et behandle alle de argumenter, der er fremført af parterne i sagen, idet Rettens begrundelse således kan fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret (dom af 26.3.2020, Larko mod Kommissionen,
C-244/18 P
,
EU:C:2020:238
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde undersøgte Retten denne argumentation samt det andet anbringendes andet og tredje led i den appellerede doms præmis 163-182. Eftersom Retten i den appellerede doms præmis 181 fastslog, at begrundelsen i dommens præmis 170 klart og utvetydigt angav Kommissionens ræsonnement, således at Zhejiang kunne forsvare sine rettigheder, og Unionens retsinstanser kunne udøve deres prøvelsesret, skal det fastslås, at Retten ikke tilsidesatte den begrundelsespligt, der påhviler Unionens retsinstanser.
Det følger heraf, at det andet appelanbringende skal forkastes.
Det tredje anbringende
Parternes argumentation
Zhejiang har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 195, 196, 202, 203, 205, 206, 208, 209 og 211, idet den foretog en urigtig anvendelse af artikel 2, stk. 10 og 11, og artikel 11, stk. 9, i forordning 2016/1036.
Zhejiang har i denne forbindelse anført, at artikel 2 i forordning 2016/1036 er baseret på princippet om en rimelig sammenligning mellem den normale værdi og eksportpriserne. Med henblik herpå er selskabet for det første af den opfattelse, at der i henhold til denne forordnings artikel 2, stk. 10, skal tages hensyn til forskelle i faktorer, der hævdes og påvises at påvirke priserne og dermed prisernes sammenlignelighed. For det andet er Kommissionen i henhold til nævnte forordnings artikel 11, stk. 9, forpligtet til i alle genoptagede undersøgelser at anvende under forudsætning af uændrede omstændigheder de samme metoder, som blev benyttet i den undersøgelse, der resulterede i indførslen af antidumpingtolden. Ifølge Zhejiang er denne forpligtelse i henhold til artikel 2 i forordning 2016/1036 imidlertid underlagt forpligtelsen til at sikre en rimelig sammenligning mellem eksportprisen og den normale værdi
Zhejiang har gjort gældende, at Kommissionen påberåbte sig artikel 11, stk. 9, i forordning 2016/1036 for at afslå selskabets anmodning om ændring af VKN-strukturen med henblik på, at der blev taget hensyn til de ændrede forhold siden den oprindelige undersøgelse, og at den på et tidligt trin af proceduren underrettede Kommissionen om den fejlagtige fastlæggelse af de alfanumeriske tegn i VKN. De VKN, som blev lagt til grund af Kommissionen, førte således til en urigtig gengivelse af prissammenligningerne og til en fejlagtig positiv konklusion om, at der forelå dumping, for så vidt som det ikke kan udelukkes, at Kommissionen foretog en urimelig sammenligning mellem sømløse rør af rustfrit stål til nukleare og militære anvendelser og Zhejiangs eksport af sømløse rør af rustfrit stål til kommercielle formål.
Zhejiang har således gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 205 med urette anførte, at det sammenlignelige indiske hjemmemarkedssalg ikke omfattede særlige stålsorter, som typisk anvendes til særlige militære eller nukleare varer, mens producenterne fra Indien, De Forenede Stater og Unionen, der udfyldte spørgeskemaerne i forbindelse med den fornyede undersøgelse, anerkendte, at de fremstiller sømløse rør af rustfrit stål til nukleare og militære anvendelser af almindelige stålkvaliteter. Zhejiang har endvidere anført, at selskabet fremlagde en erklæring på tro og love fra en ekspert, som i modsætning til, hvad Retten fastslog i den appellerede doms præmis 208, med tilstrækkelig præcision bekræftede, at stål af almindelig kvalitet kan anvendes til fremstilling af sømløse rør af rustfrit stål til nuklear anvendelse, mens salgsprisen og omkostningerne for de nukleare produkter er langt højere end dem for de normale produkter.
Zhejiang er for det første af den opfattelse, at Kommissionen ikke på grundlag af de ubekræftede oplysninger fra den eksporterende producent i Indien kunne konkludere, at denne ikke producerede sømløse rør af rustfrit stål til nukleare og militære anvendelser på grundlag af almindelige stålkvaliteter, mens en brochure fra denne eksporterende producent ikke udelukker, at den kan fremstille sådanne produkter. For det andet har selskabet gjort gældende, at Kommissionen under alle omstændigheder ikke kan pålægge det bevisbyrden for en sådan mulighed. Zhejiang er endvidere af den opfattelse, at Retten i den appellerede doms præmis 207 misforstod selskabets argumenter, som ikke vedrørte prisen på varerne, men de højere produktionsomkostninger, som Kommissionen tog hensyn til ved fastsættelsen af de koefficienter, der blev anvendt til at justere den normale værdi i det foreliggende tilfælde.
Derudover er Zhejiang af den opfattelse, at den fejlagtigt valgte VKN-struktur førte til, at den i artikel 2, stk. 10, litra k), i forordning 2016/1036 fastsatte justering ikke længere var mulig. I modsætning til, hvad Retten fastslog i den appellerede doms præmis 195, er Zhejiang af den opfattelse, at selskabet har godtgjort, at betydelige forskelle i produktionsomkostningerne var afspejlet i varernes salgspris, således at en justering var nødvendig. Kommissionen undlod således at tage hensyn til de ændrede forhold, der var indtrådt i forbindelse med den udløbsundersøgelsen, således at Retten, idet den ikke havde fastslået en sådan undladelse, tilsidesatte både retspraksis fra WTO-panelerne og appelorganet og dom af 19. september 2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials mod Rådet (
C-15/12 P
,
EU:C:2013:572
), hvorefter Kommissionen, hvis anvendelsen af den metode, som blev anvendt under den oprindelige undersøgelse, på tidspunktet for udløbsundersøgelsen ikke var i overensstemmelse med artikel 2 i forordning 2016/1036, har pligt til ikke længere at anvende denne metode.
Kommissionen har bestridt, at det tredje appelanbringende er velbegrundet.
Domstolens bemærkninger
Først og fremmest kan Zhejiangs argumentation om, at Retten begik en retlig fejl, da den fejlagtigt anvendte artikel 2, stk. 10 og 11, og artikel 11, stk. 9, i forordning 2016/1036, ikke tiltrædes.
Det skal i denne henseende bemærkes, at i henhold til ordlyden af artikel 11, stk. 9, i forordning 2016/1036 anvender Kommissionen i alle genoptagede undersøgelser under forudsætning af uændrede omstændigheder de samme metoder, som blev benyttet i den undersøgelse, der resulterede i indførslen af den pågældende told, idet der bl.a. tages behørigt hensyn til bestemmelserne i den samme forordnings artikel 2.
Den undtagelse, der gør det muligt for EU-institutionerne i forbindelse med den fornyede undersøgelse i henhold til artikel 11, stk. 2, i forordning 2016/1036 at anvende en anden metode end den, der blev anvendt under den oprindelige undersøgelse, når der foreligger ændrede omstændigheder, må således nødvendigvis undergives en streng fortolkning, idet en undtagelse til eller en fravigelse af en generel regel skal fortolkes indskrænkende (dom af 19.9.2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials mod Rådet (
C-15/12 P
,
EU:C:2013:572
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Retten bemærkede således i den appellerede doms præmis 202, at Kommissionen, for så vidt som omstændighederne ikke havde ændret sig, havde anvendt den samme metode som i den undersøgelse, der resulterede i indførslen af antidumpingtolden, således som det kræves i henhold til artikel 11, stk. 9, i forordning 2016/1036.
Selv om det ganske vist påhviler EU-institutionerne at godtgøre, at omstændighederne er ændrede med henblik på at kunne anvende en anden metode end den, der blev anvendt i forbindelse med den oprindelige undersøgelse (dom af 19.9.2013, Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials mod Rådet,
C-15/12 P
,
EU:C:2013:572
, præmis
), forholder det sig ikke desto mindre således, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde hverken har gjort gældende, at der foreligger ændrede omstændigheder eller anvendt en anden metode.
Endvidere skal Zhejiangs argumentation om, at Retten gengav de faktiske omstændigheder urigtigt, for så vidt som den fastslog dels, at Zhejiang ikke havde godtgjort, at priserne for rør fremstillet ved varmudstansning og varmpresning tog hensyn til de betydelige forskelle i produktionsomkostningerne, dels, at det sammenlignelige indiske hjemmemarkedssalg ikke omfattede særlige stålsorter, som typisk anvendes til særlige militære eller nukleare varer, ligeledes forkastes.
Det fremgår nemlig ikke åbenbart af sagsakterne, at der er sket en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, således som det kræves i henhold til den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 66. I første række begrundede Retten i den appellerede doms præmis 205 for det første tilsidesættelsen af Zhejiangs postulater om den eksporterende producent i Indiens angivelige produktion af produkter af særlige stålkvaliteter til nukleart og militært brug, idet den fandt, at henvisningen til Zhejiangs brochure, som generelt nævner den nukleare og militære sektor, ikke er tilstrækkelig til at konkludere, at den pågældende rent faktisk fremstiller sådanne produkter. For det andet fastslog Retten, at henvisningerne til producenterne i Unionen og De Forenede Stater ikke kunne underbygge Zhejiangs postulater vedrørende produktionen af sådanne produkter i Indien.
Rettens henvisning i den appellerede doms præmis 207 til de amerikanske producenters »priser« i stedet for »omkostninger« rejser ikke tvivl om de konstateringer, der er foretaget i dommens præmis 205 og 206, således at den er irrelevant.
I anden række fastslog Retten i den appellerede doms præmis 208, uden at tage stilling til formaliteten vedrørende den erklæring på tro og love fra en ekspert, som Zhejiang havde fremlagt på et sent stadium af retsforhandlingerne, at den nævnte erklæring, der var formuleret i generelle vendinger, ikke kunne rejse tvivl om Rettens konstateringer vedrørende VKN’s egenskaber.
Hvad endelig i tredje og sidste række angår Rettens angiveligt manglende hensyntagen til de betydelige forskelle i produktionsomkostningerne, som var afspejlet i salgspriserne for de forskellige omhandlede varetyper, fremgår det af den appellerede doms præmis 195, at Retten i første omgang fastslog, at de produktionsmetoder, der blev anvendt for hver enkelt varetype, principielt ikke var relevante, eftersom sammenligningsgrundlaget er typen af slutproduktet, uanset fremstillingsmetoderne til fremstilling heraf.
Dernæst konkluderede Retten, at Zhejiang hverken havde gjort gældende eller godtgjort for Retten, at de hævdede forskelle i produktionsmetoder havde haft betydning for, om de pågældende varetyper var af samme eller lignende art.
Det følger heraf, at det tredje anbringende skal forkastes, da det delvist åbenbart skal afvises og delvist skal forkastes som åbenbart ugrundet.
Det fjerde anbringende
Parternes argumentation
Zhejiang har gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 230-232, 234, 236, 239, 241 og 245-251 begik en retlig fejl og gengav de faktiske omstændigheder urigtigt, for så vidt som den undlod at fastslå, at Kommissionens metode til fastsættelse af de koefficienter, der finder anvendelse på den normale værdi af sømløse rør af rustfrit stål uden et direkte match med de varekontrolnumre, var ukorrekt og ikke sikrede en rimelig normal værdi for Zhejiang i henhold til artikel 2 i forordning 2016/1036.
For det første er Zhejiang af den opfattelse, at Retten i den appellerede doms præmis 230-232 tilsidesatte artikel 2, stk. 10 og 11, og artikel 20, stk. 2 og 4, i forordning 2016/1036, idet den på summarisk vis forkastede selskabets argumenter om væsentlige mangler i den måde, hvorpå Kommissionen havde foretaget beregningerne af dumpingmargenen for størstedelen af de af Zhejiangs produkter, der blev eksporteret til EU, som ikke var direkte sammenlignelige med de sømløse rør af rustfrit stål, som blev solgt af den eksporterende producent i Indien på hjemmemarkedet i Indien.
For det andet er Zhejiang af den opfattelse, at Retten begik en retlig fejl og gengav de faktiske omstændigheder urigtigt, for så vidt som den i den appellerede doms præmis 234 fastslog, at Kommissionen havde anvendt »residuelle« oplysninger vedrørende sømløse rør af rustfrit stål af typen »foringsrør og produktionsrør, af den art, der anvendes ved udvinding af olie og gas«, for hvilke EU-producenternes salg blev lagt til grund for fastsættelsen af den normale værdi. Ifølge Zhejiang var Kommissionen på den ene side forpligtet til at anvende kriteriet om »normal handel«. På den anden side bekræftede Kommissionen, at den ved fastsættelsen af den normale værdi for disse varer havde anvendt oplysningerne fra EU-producenterne uden at anvende udtrykket »residuel«, således at Zhejiang er af den opfattelse, at Kommissionen anvendte salgsprisen for et specifikt VKN i Unionen. Ifølge Zhejiang har Kommissionen imidlertid anerkendt, at den havde beregnet den normale værdi for det nævnte VKN uden imidlertid at forklare, hvordan den havde gjort det. Zhejiang er dels af den opfattelse, at artikel 2, stk. 7, i forordning 2016/1036 fastsætter en rangorden i metoderne til fastsættelse af den normale værdi og ikke gør det muligt at anvende »residuelle« oplysninger. Dels har selskabet gjort gældende, at disse udtryk, der er for generelle, gør det muligt for Kommissionen at fravige de i artikel 2, stk. 7, i forordning 2016/1036 fastsatte forskellige muligheder, som alle henviser til den normale værdi, herunder til den beregnede normale værdi, og ikke til ubestemte elementer i salgspriserne i Unionen.
For det tredje er Zhejiang af den opfattelse, at Retten i den appellerede doms præmis 236 foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder vedrørende anvendelsen af de koefficienter, der blev anvendt af producenterne i Unionen og De Forenede Stater på den eksporterende producent i Indiens salgspriser. Zhejiang har således gjort gældende, at selskabet fremlagde flere beviser for Kommissionen, herunder en erklæring på tro og love, der godtgør, at produktionsomkostningerne for sømløse rør af rustfrit stål til nukleare og militære anvendelser er meget højere end produktionsomkostningerne for sømløse rør af rustfrit stål til almindelig brug. Zhejiang har derfor draget den konklusion, at Retten gengav de faktiske omstændigheder urigtigt, da den i den appellerede doms præmis 239 fastslog, at selskabet havde begrænset sig til at fremføre uunderbyggede udtalelser ved at anføre, at rør til nukleare og militære anvendelser medfører meget højere produktionsomkostninger end sømløse rør af rustfrit stål til kommercielle formål.
For det fjerde har Zhejiang gjort gældende, at Retten gengav de faktiske omstændigheder urigtigt, da den i den appellerede doms præmis 241 fastslog, at Kommissionen havde to muligheder for at fastsætte de koefficienter, der skulle anvendes, og ved udøvelsen af sit vide skøn besluttede ikke at anvende den alternative metode, som selskabet havde foreslået. Retten drog endvidere fejlagtige konklusioner i den appellerede doms præmis 245-251. Ifølge Zhejiang var anvendelsen af listerne over EU-erhvervsgrenens og De Forenede Staters omkostnings- og standardpriser den eneste mulige løsning for Kommissionen med henblik på at fastsætte de koefficienter, der ikke ville blive oppustet af de højere produktionsomkostninger i De Forenede Stater og Unionen for sømløse rør af rustfrit stål til nukleare og militære anvendelser. Efter at have henvist til de forskellige elementer, der påvirker omkostningerne ved et VKN, har Zhejiang gjort gældende, at Kommissionen på vilkårlig og fejlagtig måde har oppustet koefficienterne vedrørende stålkvalitet og finish, selv om de koefficienter, som Kommissionen har anvendt, ligeledes vedrører forskellene mellem VKN for så vidt angår den udvendige diameter, godstykkelsen og en lang række andre elementer i varekontrolnumrene, som ikke blev udelukket af Kommissionen ved fastlæggelsen af forskellen i omkostningerne til stålkvalitet og omkostningerne til finish. Zhejiang har foreslået en korrekt metode, der gør det muligt at konstatere en negativ dumping, og anført, at den ukorrekte metode, som blev anvendt af Kommissionen for at fastsætte koefficienterne, har påvirket mindst to tredjedele af selskabets samlede eksport.
Kommissionen har bestridt, at det fjerde appelanbringende er velbegrundet.
Domstolens bemærkninger
Det skal i første række bemærkes, at det fremgår af den appellerede doms præmis 230 og 231, at Retten forkastede Zhejiangs argumenter med henblik på at påvise en forkert beregning af dumpingmargenen for størstedelen af selskabets eksport til Unionen, eftersom denne eksport ifølge selskabet ikke var direkte sammenlignelige med de sømløse rør af rustfrit stål, som blev solgt af den eksporterende producent i Indien på hjemmemarkedet i Indien.
For så vidt som disse argumenter i det væsentlige er baseret på det samme ræsonnement som det, der blev fremført til støtte for Zhejiangs anbringende om en tilsidesættelse af selskabets ret til forsvar, skal det fastslås, at Retten forkastede dem uden at begå en retlig fejl.
Det skal i anden række bemærkes, at Zhejiang har foretaget en urigtig læsning af den appellerede doms præmis 234.
I denne præmis fastslog Retten nemlig som svar på Zhejiangs argument om, at Unionen kunne have været anvendt som »referenceland«, at Kommissionen havde valgt Indien som referenceland, og at »EU-producenternes salg for de to VKN, som [Zhejiang] har henvist til, kun [var] blevet anvendt residuelt«. Med denne formulering gjorde Retten udelukkende opmærksom på den omstændighed, at Kommissionen kun støttede sig på oplysningerne fra EU-producenterne for de VKN, for hvilke der ikke fandtes tilsvarende VKN, der blev solgt af den eksporterende producent i Indien.
Hvad i tredje række angår Zhejiangs argument om anvendelsen af kriteriet om »normal handel« skal det bemærkes, at Zhejiang ikke i denne henseende har specificeret de præmisser i den appellerede dom, der skulle være behæftet med en retlig fejl, således at dette argument ikke kan antages til realitetsbehandling under appellen.
Under alle omstændigheder er dette argument ugrundet, for så vidt som artikel 2, stk. 7, litra a), i forordning 2016/1036 ikke omhandler kriteriet om »normal handel«.
I fjerde række skal Zhejiangs argument om, at Retten foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder i den appellerede doms præmis 236, for så vidt som den fastslog, at Kommissionen havde anvendt den eksporterende producent i Indiens justerede priser for eksporten af Zhejiangs sømløse rør af rustfrit stål af typen »foringsrør og produktionsrør, af den art, der anvendes ved udvinding af olie og gas«, forkastes.
I modsætning til, hvad Zhejiang har gjort gældende, fastslog Retten således i denne præmis for det første, at koefficienterne blev fastsat på grundlag af produktionsomkostningerne hos producenterne i De Forenede Stater eller Unionen og blev anvendt på den eksporterende producent i Indiens salgspriser.
For det andet forkastede Retten Zhejiangs argument om, at dumpingmargenen for størstedelen af de produkter, som Zhejiang eksporterede, fremgår af oplysninger fra De Forenede Stater eller Unionen. Retten fastslog i denne henseende, at fastsættelsen af den normale værdi for størstedelen af de af Zhejiangs produkter, der blev eksporteret til Unionen, var baseret på oplysningerne fra den eksporterende producent i Indien, og at den omstændighed, at Kommissionen havde anvendt koefficienter, der var beregnet på grundlag af produktionsomkostningerne hos producenterne i Unionen eller De Forenede Stater, for at justere den normale værdi for den mest sammenlignelige varetype hos den eksporterende producent i Indien, ikke kunne rejse tvivl om denne konstatering.
I femte række kan Zhejiangs argument, der er rettet mod den appellerede doms præmis 239, i overensstemmelse med den i denne doms præmis 56 nævnte retspraksis, ikke antages til realitetsbehandling under appellen.
For så vidt som Zhejiang har anfægtet Rettens konstatering af, at selskabets argumenter med henblik på at påvise, at sømløse rør af rustfrit stål til nukleare og militære anvendelser – selv dem, der er fremstillet af almindeligt stål – medfører produktionsomkostninger, der er langt højere end omkostningerne ved fremstilling af sømløse rør af rustfrit stål til kommercielle formål, ikke var underbygget, samt konstateringen om, at henvisningen til en række bilag ikke gjorde det muligt for Retten nøjagtigt at identificere de anbringender og argumenter, der var blevet gjort gældende, uden imidlertid at godtgøre, at Retten begik en fejl, skal det således fastslås, at Zhejiang i det væsentlige anmoder Domstolen om at erstatte Rettens bedømmelse af beviserne med Domstolens egen.
I sjette række skal Zhejiangs argument om, at anvendelsen af listerne over EU-erhvervsgrenens og De Forenede Staters omkostnings- og standardpriser var den eneste mulige løsning for Kommissionen med henblik på at foretage en korrekt fastsættelse af de koefficienter, der skulle anvendes, forkastes som ugrundet.
I denne forbindelse begik Retten ikke nogen fejl, da den i den appellerede doms præmis 241 og 242 fastslog, at spørgsmålet om forholdsmæssigheden af justeringen og om, hvorvidt den sammenligning, som justeringen baseret på dette skøn førte frem til, er rimelig, ikke kan bedømmes på grundlag af, om der findes eller ikke findes alternative og mere hensigtsmæssige metoder. Retten fastslog således, idet den redegjorde for, hvorfor Kommissionen ikke havde anvendt de alternative metoder, at Zhejiang ikke havde godtgjort nogen form for ulovlighed ved den af Kommissionen anvendte metode.
I syvende og sidste række kan Zhejiangs anfægtelse af den appellerede doms præmis 245-251 i overensstemmelse med den i denne doms præmis 56 nævnte retspraksis ikke antages til realitetsbehandling under appellen, for så vidt som den i det væsentlige tilsigter, at Domstolen erstatter Rettens bedømmelse af beviserne med sin egen, uden at det er godtgjort, at der foreligger en retlig fejl eller en urigtig gengivelse.
Det følger heraf, at det fjerde anbringende skal forkastes.
Det femte anbringende
Parternes argumentation
Zhejiang har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 268 og 269, for så vidt som den i konstateringerne om virkningerne af prisunderbuddet for Zhejiangs sømløse rør af rustfrit stål for EU medtog EU-erhvervsgrenens priser for rør til nukleare og militære anvendelser og Zhejiangs priser for sømløse rør af rustfrit stål, der anvendes i toldprocedurer for aktiv forædling, hvilket er i strid med artikel 3, stk. 2, 3, 5 og 6, samt artikel 11, stk. 2, i forordning 2016/1036.
Zhejiang har i denne forbindelse anført, at importen til Unionen af sømløse rør af rustfrit stål fra Kina under den fornyede undersøgelse faldt i forhold til importen fra Indien. Selskabet har således henvist til den omstændighed, at dets priser på sømløse rør af rustfrit stål var lavere end de indiske eksportpriser for sømløse rør af rustfrit stål til Unionen i løbet af den samme periode. Zhejiang har under henvisning til de statistiske data, som viser, at eksportpriserne for kinesiske sømløse rør af rustfrit stål altid har været højere end eksportpriserne på sømløse rør af rustfrit stål, der eksporteres til Unionen, anført, at Kommissionen har begået en fejl ved at støtte sin vurdering af den skade, der er påført EU-erhvervsgrenen, og sandsynligheden for fornyet skade, på prisunderbuddet fra de kinesiske eksportører af rør og sømløse rør i forhold til EU-erhvervsgrenens priser. Ved at tiltræde denne vurdering i den appellerede doms præmis 267 begik Retten ligeledes en retlig fejl.
Desuden begik Retten ifølge Zhejiang en fejl, da den i den appellerede doms præmis 269 godkendte Kommissionens synsvinkel, hvorefter importen fra Indien eller andre tredjelande ikke udgjorde den eneste faktor, der forvoldte EU-erhvervsgrenen skade i udløbsundersøgelsesperioden. Selskabet er af den opfattelse, at Rettens antagelse, hvorefter den større forskel, som Zhejiang har henvist til, følger af den manglende hensyntagen til importpriserne i forbindelse med ordningen for aktiv forædling, ser bort fra den omstændighed, at Zhejiangs sømløse rør af rustfrit stål, der er omfattet af proceduren for aktiv forædling, aldrig er blevet importeret til Unionen og aldrig er blevet bragt i fri omsætning på EU-markedet. Zhejiang har deraf konkluderet, at Retten begik en retlig fejl i den appellerede doms præmis 268 og 269, da den i sine konstateringer vedrørende prisunderbuddet medtog Zhejiangs priser for sømløse rør af rustfrit stål, der anvendes i forbindelse med ordningen for aktiv forædling.
Kommissionen har bestridt, at det femte appelanbringende er velbegrundet.
Domstolens bemærkninger
Zhejiangs argument om, at Retten i den appellerede doms præmis 269 med urette konkluderede, at importen fra Indien eller andre tredjelande ikke udgjorde den eneste faktor, der forvoldte EU-erhvervsgrenen skade i udløbsundersøgelsesperioden, og derfor forkastede selskabets argumenter, skal forkastes.
Retten anførte nemlig i den appellerede doms præmis 267-269, at konstateringen af eksistensen og af sandsynligheden for fornyet skade for EU-erhvervsgrenen var baseret på underbudsniveauerne for importen fra Kina, og at Kommissionen havde taget hensyn til importen fra Indien i forbindelse med forskellige årsagsfaktorer for skaden. Retten undersøgte endvidere Zhejiangs argumenter med henblik på at rejse tvivl om den nævnte konstatering og forkastede dem.
Da der ikke er blevet godtgjort nogen retlig fejl eller urigtig gengivelse, skal det fastslås, at Zhejiangs argumentation i overensstemmelse med den i denne doms præmis 56 nævnte retspraksis i det væsentlige tilsigter, at Domstolen erstatter Rettens bedømmelse af beviserne med sin egen, således at den ikke kan antages til realitetsbehandling under appellen.
Det skal endvidere bemærkes, at Zhejiangs argument om, at det var med urette, at Retten i den appellerede doms præmis 269 fastslog, at den større forskel mellem prisen på importen fra Indien og prisen på importen fra Kina, som Zhejiang har henvist til, følger af den manglende hensyntagen til importpriserne i forbindelse med ordningen for aktiv forædling, selv om selskabet aldrig har indført sømløse rør af rustfrit stål, der er omfattet af proceduren for aktiv forædling, til Unionen, hviler på en urigtig læsning af den appellerede dom.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Retten i den nævnte præmis ikke henviste til Zhejiangs import, men til importen fra Kina generelt. Retten forkastede således Zhejiangs argument om, at prisen på importen fra Indien altid havde været »betydeligt« lavere end prisen på importen fra Kina, idet den konstaterede, at gennemsnitsprisen på importen fra Indien, selv om den var lavere end gennemsnitsprisen for importen fra Kina, var på et niveau, der lå meget tæt på prisen på importen fra Kina i den nuværende undersøgelsesperiode, og at den større forskel, som Zhejiang havde henvist til, fulgte af den manglende hensyntagen til importpriserne i forbindelse med ordningen for aktiv forædling.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det femte appelanbringende skal forkastes, og at appellen følgelig ligeledes skal forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge. I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da Kommissionen i det foreliggende tilfælde har nedlagt påstand om, at Zhejiang tilpligtes at betale sagsomkostningerne, og da sidstnævnte har tabt sagen, bør det pålægges Zhejiang at bære sine egne omkostninger og betale de af Kommissionen afholdte omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Niende Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
Zhejiang Jiuli Hi-Tech Metals Co. Ltd bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.