CELEX: 62018CJ0788
Begäran om förhandsavgörande
Frihet att tillhandahålla tjänster
Artikel 56 FEUF
Hasardspel
Beskattning
Icke-diskrimineringsprincipen
Engångsskatt på vadhållning

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 52 FEUF, 56 FEUF och 57 FEUF samt principen om förbud mot diskriminering på skatteområdet och likabehandlingsprincipen.
Begäran har framställts i ett mål mellan Stanleyparma Sas di Cantarelli Pietro & C. och Stanleybet Malta Ltd å ena sidan och Agenzia delle Dogane e dei Monopoli UM Emilia Romagna – SOT Parma (tull- och monopolmyndigheten, monopolbyrån i Emilia Romagna, verksamhetskontoret i Parma, Italien) (nedan kallad ADM) å andra sidan. Målet gäller lagenligheten av myndighetens beslut angående skyldigheten att betala en engångsskatt på vadhållning i Italien (nedan kallad engångsskatten) som huvudsakligen åligger Centri Trasmissione Dati (dataöverföringscentraler), såsom Stanleyparma, samt, i andra hand, Stanleybet Malta, i egenskap av solidariskt betalningsskyldig.
Tillämpliga bestämmelser
Enligt artikel 1 i decreto legislativo n. 504 – Riordino dell’imposta unica sui concorsi pronostici e sulle scommesse, a norma dell’articolo 1, comma 2, della legge 3 agosto 1998, n. 288 (lagstiftningsdekret nr 504 – om omstrukturering av engångsskatten på tipstävlingar och vadhållning i enlighet med artikel 1.2 i lag nr 288 av den 3 augusti 1998), av den 23 december 1998 (GURI nr 27, av den 3 februari 1999, nedan kallat lagstiftningsdekret nr 504/1998), ska engångsskatten betalas på tipstävlingar och vadhållning oavsett slag och för alla evenemang även om dessa sker utomlands.
Artikel 3 i detta lagstiftningsdekret har rubriken ”Betalningsansvariga” och lyder som följer:
”Engångsskatten ska betalas av de personer som, inklusive med koncession, tillhandahåller tipstävlingar och vadhållning.”
Artikel 1.66 i legge n. 220 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2011) (lag nr 220 – Bestämmelser om upprättande av en årlig och flerårig statsbudget (2011 års stabilitetslag)), av den 13 december 2010 (GURI nr 297 av den 21 december 2010) (nedan kallad 2011 års stabilitetslag), föreskriver följande:
”…
a) … engångsskatten … ska betalas under alla omständigheter även om upptagandet av spelinsatser, inbegripet spel på distans, sker utan att koncession beviljats av ekonomi- och finansministeriet – den självständiga myndigheten för statliga monopol eller med ogiltig koncession.
b) Artikel 3 i lagstiftningsdekret [nr 504/1998] ska tolkas så, att skatten ska betalas av alla som, även i avsaknad av eller med en ogiltig koncession beviljad av ekonomi- och finansministeriet – den självständiga myndigheten för statliga monopol, tillhandahåller tipstävlingar och vadhållning av allehanda slag, oberoende på vilket sätt, även elektroniskt, för egen räkning eller åt tredje man, inbegripet aktörer som är belägna i utlandet. Om verksamheten bedrivs åt tredje man är den person åt vilken verksamheten bedrivs solidariskt betalningsansvarig för skatten och de sanktionsavgifter som är kopplade till denna.”
Decreto del Ministero dell’Economia e delle Finanze n. 111 – Norme concernenti la disciplina delle scommesse a quota fissa su eventi sportivi diversi dalle corse dei cavalli e su eventi non sportivi da adottare ai sensi dell’articolo 1, comma 286, della legge 30 dicembre 2004, n. 311 (dekret från ekonomi- och finansministeriet – Regler för vadhållningsinsatser till fasta odds avseende andra idrottsevenemang än hästkapplöpningar och för annat än sportevenemang i den mening som avses i artikel 1.286 i lag nr 311 av den 30 december 2004), av den 1 mars 2006 (GURI nr 67, av den 21 mars 2006), föreskriver i artikel 16, att koncessionsinnehavaren ska betala de belopp som utgår i engångsskatt.
Artikel 1.644 g i legge n. 190 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2015) (lag nr 190 med bestämmelser om upprättande av en årlig och flerårig statsbudget (2015 års stabilitetslag)), av den 23 december 2014 (ordinarie tillägg till GURI nr 300 av den 29 december 2014), föreskriver följande: Engångsskatten tas ut … ”på grundval av ett schablonmässigt beskattningsunderlag som motsvarar tre gånger det genomsnittliga upptagandet av spelinsatser i den provins där dataöverföringscentralen eller spellokalen är etablerad och beräknas med utgångspunkt från de uppgifter som har registrerats i den nationella totalisatorn för beskattningsperioden före referensperioden.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Stanleybet Malta bedriver vadhållningsverksamhet i Italien med hjälp av dataöverföringscentraler, såsom Stanleyparma, enligt en avtalsmodell som utgör ett uppdragsavtal. Dataöverföringscentralerna är belägna i lokaler som är öppna för allmänheten och tillhandahåller spelarna en elektronisk uppkoppling och överför uppgifter avseende varje spelinsats till uppdragsgivaren. Stanleybet Malta, som är verksamt i Italien sedan ungefär tjugo år och varken har koncession eller polistillstånd för sin verksamhet.
Genom ett beslut om eftertaxering av den 21 september 2016 sände ADM ett betalningskrav till Stanleyparma och, i andra hand, Stanleybet Malta, såsom solidariskt betalningsansvarig, med tillämpning av artikel 3 i lagstiftningsdekret nr 504/1998, såsom denna tolkats i artikel 1.66 i 2011 års stabilitetslag, Kravet avsåg betalning av engångsskatten på spelinsatser för vadhållning som upptagits i Italien under beskattningsår 2011 och uppgick till 8422,60 euro. ADM ansåg att skatten skulle betalas på grund av att Stanleyparma tillhandahöll vadhållning ”åt tredje man”.
Stanleyparma och Stanleybet Malta överklagade till den hänskjutande domstolen, Commissione tributaria provinciale di Parma (skattedomstol på provinsnivå i Parma, Italien), och yrkade att beslutet skulle ogiltigförklaras. De gjorde härvid gällande att de i det nationella målet aktuella bestämmelserna innebar en inskränkning i deras frihet att tillhandahålla tjänster.
Den hänskjutande domstolen erfar samma osäkerhet som klagandena och undrar särskilt huruvida de nationella bestämmelserna är förenliga med unionsrätten, bland annat artiklarna 52 FEUF, 56 FEUF och 57 FEUF samt likabehandlings- och icke-diskrimineringsprincipen.
Samma domstol anser att det förhållandet att dataöverföringscentralerna är betalningsskyldiga för engångsskatten utgör en illegal inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 56 FEUF av två skäl. Det föreskrivs för det första inte att dataöverföringscentraler som agerar för nationella koncessionsinnehavares räkning ska betala denna skatt, även om deras verksamhet kan jämföras med den som Stanleyparma bedriver. Vidare jämställs Stanleyparma, som ska betala skatten, med nämnda koncessionsinnehavare vars verksamhet dock inte är densamma.
Enligt den hänskjutande domstolen finns det inte några som helst skäl som motiverar en eventuell inskränkning i friheten att tillhandahålla tjänster, eftersom de aktuella nationella bestämmelserna eftersträvar ett uteslutande ekonomiskt syfte. Till stöd för sin ståndpunkt har den hänskjutande domstolen hänvisat till en dom från Corte costituzionale (Konstitutionsdomstolen, Italien) av den 23 januari 2018. I den domen slog sistnämnda domstol fast att de aktuella nationella bestämmelserna stred mot konstitutionen såvitt gäller räkenskapsåren före år 2011 då dessa bestämmelser föreskrev att dataöverföringscentraler som agerar för tredje man som, i likhet med Stanleybet Malta, inte innehade koncession skulle betala engångsskatten.
Mot denna bakgrund beslutade Commissione tributaria provinciale di Parma (skattedomstol på provinsnivå i Parma) att förklara målet vilande och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1.
Ska artiklarna 56, 57 och 52 [FEUF], domstolens praxis i fråga om hasardspel och vadhållning – bland annat domarna [av den 6 november 2003, Gambelli m.fl., (
C‑243/01
,
EU:C:2003:597
), av den 6 mars 2007, Placanica m.fl., (
C‑338/04, C‑359/04 och C‑360/04
,
EU:C:2007:133
), av den 16 februari 2012, Costa och Cifone (
C‑72/10 och C‑77/10
,
EU:C:2012:80
), samt av den 28 januari 2016, Laezza (
C‑375/14
,
EU:C:2016:60
),] och i fråga om skattediskriminering bland annat domarna [av den 13 november 2003, Lindman (
C‑42/02
,
EU:C:2003:613
), av den 6 oktober 2009, kommissionen/Spanien (
C‑153/08
,
EU:C:2009:618
), och av den 22 oktober 2014, Blanco och Fabretti (
C‑344/13 och C‑367/13
,
EU:C:2014:2311
)] – samt de unionsrättsliga principerna om likabehandling och icke-diskriminering, även mot bakgrund av Corte Costituzionales (Konstitutionsdomstolen) dom av den 23 januari 2018, tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning såsom den italienska som är aktuell i förevarande mål, vilken innebär att nationella mellanhänder som överför speldata åt vadhållningsaktörer som är etablerade i en annan medlemsstat i Europeiska unionen – särskilt sådana som uppvisar de särdrag som bolaget [Stanleybet Malta] har – och eventuellt vadhållningsaktörerna själva solidariskt med sina nationella mellanhänder är skyldiga att betala engångsskatten på tipstävlingar och vadhållning …?
2)
Ska artiklarna 56, 57 och 52 [FEUF], domstolens praxis i fråga om hasardspel och vadhållning – bland annat domarna [av den 6 november 2003, Gambelli m.fl., (
C‑243/01
,
EU:C:2003:597
), av den 6 mars 2007, Placanica m.fl., (
C‑338/04, C‑359/04 och C‑360/04
,
EU:C:2007:133
), av den 16 februari 2012, Costa och Cifone (
C‑72/10 och C‑77/10
,
EU:C:2012:80
), samt av den 28 januari 2016, Laezza (
C‑375/14
,
EU:C:2016:60
),] och i fråga om skattediskriminering bland annat domarna [av den 13 november 2003, Lindman (
C‑42/02
,
EU:C:2003:613
), av den 6 oktober 2009, kommissionen/Spanien (
C‑153/08
,
EU:C:2009:618
), och av den 22 oktober 2014, Blanco och Fabretti (
C‑344/13 och C‑367/13
,
EU:C:2014:2311
)] – samt de unionsrättsliga principerna om likabehandling och icke-diskriminering, även mot bakgrund av Corte Costituzionales (Konstitutionsdomstolen) dom av den 23 januari 2018, tolkas så, att de utgör hinder för en nationell lagstiftning såsom den italienska som är aktuell i förevarande mål, vilken innebär att enbart nationella mellanhänder som överför speldata åt vadhållningsaktörer som är etablerade i en annan medlemsstat i … unionen – särskilt sådana som uppvisar de särdrag som [Stanleybet Malta] har – och inte nationella mellanhänder som överför speldata åt vadhållningsaktörer med statlig koncession som bedriver samma verksamhet, är skyldiga att betala engångsskatten på tipstävlingar och vadhållning …?
3)
Utgör artiklarna 52, 56 [FEUF] och följande artiklar, domstolens praxis i fråga om hasardspel och vadhållning samt de unionsrättsliga principerna om likabehandling och icke-diskriminering, även mot bakgrund av Corte Costituzionales (Konstitutionsdomstolen) dom av den 23 januari 2018, hinder för en nationell lagstiftning såsom den italienska som följer av artikel 1.644 g i lag nr 190/2014, vilken innebär att nationella mellanhänder som överför speldata åt vadhållningsaktörer som är etablerade i en annan medlemsstat i Europeiska unionen – särskilt sådana som uppvisar de särdrag som [Stanleybet Malta] har – och eventuellt vadhållningsaktörerna själva solidariskt med sina nationella mellanhänder är skyldiga att betala engångsskatten … på grundval av ett schablonmässigt beskattningsunderlag som är tre gånger så stort som det genomsnittliga upptagandet [av spelinsatser] i den provins där dataöverföringscentralen eller spellokalen är etablerad och beräknas med utgångspunkt från de uppgifter som har registrerats i den nationella totalisatorn för beskattningsperioden före referensperioden?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första och den andra tolkningsfrågan
Den första och andra frågan ska prövas tillsammans. Den hänskjutande domstolen har ställt dessa frågor för att få klarhet i huruvida artikel 56 FEUF utgör hinder för en medlemsstats bestämmelser enligt vilka skatt på vadhållning ska betalas av dataöverföringscentraler som är etablerade i denna medlemsstat samt – solidariskt och i andra hand – av vadhållningsaktörer, deras uppdragsgivare, som är etablerade i en annan medlemsstat.
Enligt domstolens fasta praxis omfattas hasardspel för det första av reglerna om tillhandahållande av tjänster och därmed av tillämpningsområdet för artikel 56 FEUF, då minst en av tillhandahållarna är etablerad i en annan medlemsstat än den där tjänster erbjuds (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 november 2003, Lindman,
C‑42/02
,
EU:C:2003:613
, punkt
, och dom av den 22 oktober 2014, Blanco och Fabretti,
C‑344/13 och C‑367/13
,
EU:C:2014:2311
, punkt
). Förevarande mål ska därför prövas med utgångspunkt i friheten att tillhandahålla tjänster.
Det ska i detta hänseende erinras om att principen om frihet att tillhandahålla tjänster i artikel 56 FEUF inte bara innebär ett krav på avskaffande av all form av diskriminering av en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat på grund av dennes nationalitet, utan även ett krav på avskaffande av varje inskränkning – även om den är tillämplig på inhemska tjänsteleverantörer och tjänsteleverantörer från andra medlemsstater utan åtskillnad – som kan medföra att den verksamhet som bedrivs av en tjänsteleverantör som är etablerad i en annan medlemsstat, där denne lagligen tillhandahåller liknande tjänster, förbjuds, försvåras eller blir mindre attraktiv (dom av den 22 oktober 2014, Blanco och Fabretti,
C‑344/13 och C‑367/13
,
EU:C:2014:2311
, punkt
).
I detta avseende bör det noteras att domstolen inom sektorn för hasardspel har godtagit tillämpningen av ett system med koncessioner, med motiveringen att det kan utgöra en effektiv mekanism som möjliggör kontroll av de aktörer som är verksamma inom denna sektor för att förhindra att de använder sin verksamhet i brottsliga eller bedrägliga syften (dom av den 19 december 2018, Stanley International Betting och Stanleybet Malta,
C‑375/17
,
EU:C:2018:1026
, punkt
).
För att fastställa om diskriminering föreligger ska det kontrolleras att lika situationer inte behandlas olika och att olika situationer inte behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (dom av den 6 juni 2019, P. M. m.fl.,
C‑264/18
,
EU:C:2019:472
, punkt
).
Det framgår av handlingarna i målet att engångsskatten i förevarande fall är kopplad till vadhållningsverksamhet i Italien. Enligt artikel 1.66 a och b i 2011 års stabilitetslag är samtliga aktörer skyldiga att betala denna skatt, under förutsättning att de tillhandahåller vadhållningstjänster, oberoende av om de agerar för egen räkning eller åt tredje man, om de innehar koncession eller inte och oberoende av var deras säte är beläget, inbegripet i utlandet.
Det framgår av de uppgifter som den hänskjutande domstolen lämnat att engångsskatten är tillämplig på samtliga aktörer som tillhandahåller vadhållning i Italien utan att det görs någon åtskillnad beroende på var dessa aktörer är etablerade. Tillämpningen av den nämnda skatten på Stanleybet Malta kan således inte anses diskriminerande.
Domstolen påpekar att de nationella bestämmelser som är aktuella i det nationella målet inte föreskriver en annan skatteordning beroende på om tjänsten tillhandahålls i Italien eller i andra medlemsstater.
Vad vidare gäller Stanleybet Maltas argument att tillämpningen av de italienska bestämmelser som är i fråga i målet vid den nationella domstolen leder till att bolaget blir dubbelbeskattat, på Malta och i Italien, påpekar domstolen följande. På unionsrättens nuvarande utvecklingsstadium, har medlemsstaterna ett visst utrymme för självbestämmande på området, under förutsättning att de iakttar unionsrätten. De är följaktligen inte skyldiga att anpassa sina egna skattesystem till de övriga medlemsstaternas skatte- och avgiftssystem i syfte att bland annat undvika dubbelbeskattning som en följd av att nämnda stater utövar sin beskattningsrätt parallellt (se, analogt, dom av den 1 december 2011, kommissionen/Ungern,
C‑253/09
,
EU:C:2011:795
, punkt
).
Följaktligen är Stanleybet Malta inte – i förhållande till en nationell aktör som bedriver sin verksamhet på samma villkor som detta bolag – utsatt för någon diskriminerande inskränkning på grund av att nationella bestämmelser, såsom de som är aktuella i det nationella målet, tillämpas på bolaget. Nämnda bestämmelser framstår inte heller som att de förbjuder, försvårar eller gör sådan verksamhet som ett bolag såsom Stanleybet Malta bedriver mindre attraktiv i den berörda medlemsstaten.
Stanleyparma å sin sida bedriver – i egenskap av mellanhand till Stanleybet Malta och mot ersättning – en verksamhet som består i att tillhandahålla vadhållning och ta emot vadhållningsinsatser.
På samma sätt som nationella vadhållningsaktörer utövar detta bolag en verksamhet som består i att tillhandahålla vadhållningstjänster vilket utgör en förutsättning för att vara skyldig att betala engångsskatten. Stanleyparma är av denna anledning, solidariskt med Stanleybet Malta, skyldig att betala denna skatt enligt artikel 1.66 b i 2011 års stabilitetslag.
Vidare följer det av artikel 16 i ekonomi- och finansministeriets dekret nr 111 av den 1 mars 2006 att även aktörer som har koncession för att anordna vadhållning i Italien ska betala engångsskatten. Enligt den hänskjutande domstolen är deras dataöverföringscentraler dock inte solidariskt betalningsskyldiga för denna skatt, i motsats till Stanleyparma.
Domstolen konstaterar emellertid att till skillnad från de dataöverföringscentraler som överför speluppgifter för nationella vadhållningsaktörer, uppbär Stanleyparma vadhållningsinsatser för Stanleybet Maltas räkning, som är etablerat i en annan medlemsstat. Med avseende på syftet med 2011 års stabilitetslag befinner sig Stanleyparma således inte i en situation som är jämförbar med den som nationella aktörer befinner sig i.
De nationella bestämmelser som är aktuella i det nationella målet medför följaktligen inte någon diskriminerande inskränkning i förhållande till Stanleybet Malta och Stanleyparma, och de åsidosätter inte heller deras frihet att tillhandahålla tjänster.
Mot denna bakgrund ska den första och andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 56 FEUF ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en medlemsstats bestämmelser enligt vilka skatt på vadhållning ska betalas av dataöverföringscentraler som är etablerade i denna medlemsstat samt – solidariskt och i andra hand – av vadhållningsaktörer, deras uppdragsgivare, som är etablerade i en annan medlemsstat, detta oberoende av var dessa aktörer har sitt säte och av om de saknar koncession för att anordna vadhållning.
Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida artikel 56 FEUF utgör hinder för nationella bestämmelser som föreskriver en högre skatt på vadhållning, som ska utgå på grundval av ett schablonmässigt beskattningsunderlag motsvarande tre gånger det genomsnittliga upptagandet av spelinsatser i den spellokal som är belägen i en medlemsstat, för dataöverföringscentraler som agerar på uppdrag åt vadhållningsaktörer som är etablerade i en annan medlemsstat och som inte innehar koncession, samt för vadhållningsaktörerna själva.
Den italienska regeringen och kommissionen anser att den tredje frågan inte kan upptas till sakprövning, då svaret på frågan enligt deras mening inte är nödvändigt för att avgöra det nationella målet.
En tolknings- eller giltighetsfråga från en nationell domstol kan enligt fast rättspraxis bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av en unionsregel inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet, då frågorna är hypotetiska eller då EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 oktober 1997, Grado och Bashir,
C‑291/96
,
EU:C:1997:479
, punkt
, och dom av den 19 november 2019, A. K. m.fl., (Oavhängighet hos avdelningen för disciplinära mål vid Högsta domstolen),
C‑585/18, C‑624/18 och C‑625/18
,
EU:C:2019:982
, punkt
).
Domstolen noterar att de nationella bestämmelser som följer av lag nr 190 av den 23 december 2014 inte är tillämpliga i det nationella målet, eftersom det beslut om eftertaxering som bestrids i det nationella målet avser beskattningsåret 2011. Den tredje frågan ska därför avvisas då den saknar relevans för utgången i det mål som den hänskjutande domstolen ska pröva.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:

Artikel 56 FEUF ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en medlemsstats bestämmelser enligt vilka skatt på vadhållning ska betalas av dataöverföringscentraler som är etablerade i denna medlemsstat samt – solidariskt och i andra hand – av vadhållningsaktörer, deras uppdragsgivare, som är etablerade i en annan medlemsstat, detta oberoende av var dessa aktörer har sitt säte och av om de saknar koncession för att anordna vadhållning.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: italienska.