CELEX: 62017CJ0012
Преюдициално запитване
Социална политика
Организация на работното време
Директива 2003/88/EО
Право на платен годишен отпуск
Директива 2010/18/EС
Ревизирано рамково споразумение за родителския отпуск
Родителски отпуск, който не се счита за период на действително полагане на труд“

Преюдициалното запитване е относно тълкуването на член 7 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (
OB L 299, 2003 г., стр. 9
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3).
Преюдициалното запитване е отправено в рамките на спор между Tribunalul Botoșani (Окръжен съд Ботошани, Румъния) и Ministerul Justitiției (Министерство на правосъдието, Румъния), от една страна, и от друга страна, г‑жа Maria Dicu във връзка с определянето на правото ѝ на платен годишен отпуск за 2015 г.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2003/88
Съображение 6 от Директива 2003/88 гласи:
„Следва да се отчитат принципите на Международната организация на труда за организацията на работното време, включително онези, които се отнасят за нощния труд“.
Член 1 от тази директива, озаглавен „Предмет и приложно поле“, гласи:
„1.   Настоящата директива определя минималните изисквания за безопасност и здраве при организацията на работното време.
2.   Настоящата директива се прилага за:
a)
минималната продължителност на […] годишния отпуск […]
[…]“.
Член 7 от посочената директива, озаглавен „Годишен отпуск“, предвижда:
„1.   Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици в съответствие с условията за придобиване на право и предоставяне на такъв отпуск, предвидени от националното законодателство и/или практика.
2.   Минималният период за платен годишен отпуск не може да се замества с финансово обезщетение, освен при прекратяване на трудовото правоотношение“.
Член 15 от същата директива има следното съдържание:
„Настоящата директива не засяга правото на държавите членки да прилагат или въвеждат законови, подзаконови или административни разпоредби, които са по-благоприятни за защитата на безопасността и здравето на работниците, или да улесняват или разрешават прилагането на колективни трудови договори или споразумения между социалните партньори, които са по-благоприятни за защитата на безопасността и здравето на работниците“.
Член 17 от Директива 2003/88 предвижда, че държавите членки могат да дерогират определени нейни разпоредби. Не се допуска обаче дерогиране на член 7.
Директива 2010/18/ЕС
Рамковото споразумение за родителския отпуск от 18 юни 2009 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение за родителския отпуск“), съдържащо се в приложението към Директива 2010/18/EС на Съвета от 8 март 2010 година за прилагане на ревизираното рамково споразумение за родителския отпуск, сключено между Конфедерацията на европейския бизнес (BUSINESSEUROPE), Европейската асоциация на занаятите и малките и средните предприятия (UEAPME), Европейския център на предприятията с държавно участие и на предприятията от общ икономически интерес (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ETUC), и за отмяна на Директива 96/34/ЕО (
ОВ L 68, 2010 г.,стр. 13
), предвижда в клауза 2, точка 1:
„Настоящото споразумение предоставя на мъжете и жените работници индивидуално право на родителски отпуск поради раждане или осиновяване на дете […]“.
Клауза 2, точка 2 от това рамково споразумение гласи:
„Отпускът се предоставя най-малко за срок от четири месеца и, с цел насърчаване на равните възможности и равното третиране на мъжете и жените, по принцип следва да бъде непрехвърляем. За да се поощри ползването на отпуска на равни начала от двамата родители, следва да се предвиди поне един от четирите месеца да не може да бъде преотстъпван. Условията и редът за прилагането на непрехвърляемия период се определят на национално равнище по законодателен път и/или посредством колективни трудови договори, при отчитане на действащите разпоредби относно отпуска в държавите членки“.
Клауза 5 от посоченото рамково споразумение има следното съдържание:
„1.
В края на родителския отпуск работниците имат право да се върнат на същата длъжност или, ако това не е възможно, на равностойна или подобна работа, съответстваща на трудовия им договор или на трудовото им правоотношение.
2.
Права, които са били придобити или са били в процес на придобиване от работника на датата, на която започва родителският отпуск, се запазват като такива до края на родителския отпуск. В края на родителския отпуск тези права се запазват, включително всички промени, произтичащи от националното законодателство, от колективните трудови договори и/или от установената практика.
3.
Държавите членки и/или социалните партньори определят статута на трудовия договор или на трудовото правоотношение за периода на родителския отпуск.
[…]“.
Съгласно клауза 8, точка 1 от Рамковото споразумение относно родителския отпуск държавите членки могат да прилагат или да въведат по-благоприятни разпоредби от предвидените в споразумението.
Румънската правна уредба
Член 10 от Legea nr. 53/2003 privind Codul muncii (Закон № 53/2003 за Кодекс на труда) в редакцията, приложима по делото в главното производство (наричан по-нататък „Кодексът на труда“), гласи:
„Индивидуалният трудов договор е договор, по силата на който физическо лице, наричано работник, се задължава да предостави за ползване своята работна сила на работодател — физическо или юридическо лице, следвайки неговите указания, срещу възнаграждение, наричано заплата“.
Член 49 от този кодекс предвижда в параграфи 1, 2 и 3:
„(1)   Временно спиране на изпълнението на индивидуалния трудов договор може да бъде извършено ex lege със съгласието на страните или едностранно от една от страните по него.
(2)   Временното спиране на изпълнението на индивидуалния трудов договор води до временно спиране на работата на работника и на заплащането на възнаграждението от работодателя.
(3)   През периода на временното спиране може да продължат да съществуват други права и задължения на страните, различни от предвидените в параграф 2), ако те са предвидени в специални закони, в приложимия колективен трудов договор, в индивидуални трудови договори или във вътрешни разпоредби“.
Съгласно член 51, параграф 1, буква а) от посочения кодекс:
„Изпълнението на индивидуалния трудов договор може да бъде временно спряно по инициатива на работника в следните случаи:
a)
отпуск за отглеждане на дете до двегодишна възраст […]“.
Член 145, параграфи 4—6 от същия кодекс гласи:
„(4)   При определянето на размера на платения годишен отпуск периодите на временна нетрудоспособност и на отпуск по майчинство, на отпуск за рискова бременност и на отпуск за гледане на болно дете, се признават за престиран труд.
(5)   В хипотезата, при която временната нетрудоспособност или отпускът по майчинство, отпускът за рискова бременност или кърмене, отпускът за гледане на болно дете, възникнат по време на годишния платен отпуск, той се прекъсва, като работникът следва да ползва остатъка от отпуска след преустановяването на положението [довело до прекъсването], а когато това не е възможно, неизползваните дни следва да се програмират за други дати.
(6)   Работникът има право на годишен платен отпуск и когато временната нетрудоспособност продължава, при законови условия, през цяла календарна година, като работодателят е длъжен да разреши годишен платен отпуск в рамките на 18-месечен срок, считано от годината, следваща годината, през която работникът е бил в отпуск по медицински причини“.
Член 2, параграфи 1 и 2 от Hotărârea Consiliului Superior al Magistraturii nr. 325/2005 pentru aprobarea Regulamentului privind concediile judecătorilor și procurorilor (Решение на Висшия съдебен съвет № 325/2005 за одобряване на Наредбата за отпуските на съдиите и прокурорите) предвижда:
„(1)   Съдиите и прокурорите има право на платен годишен отпуск от 35 работни дни. Никой не може да се откаже от това право или да го ограничи.
(2)   Размерът на платения годишен отпуск, предвиден в [Наредбата за отпуските на съдиите и прокурорите], е пропорционален на престирания труд за календарната година. При определянето на размера на платения годишен отпуск периодите на временна нетрудоспособност и на отпуска по майчинство, на отпуска за рискова бременност или кърмене и на отпуска за гледане на болно дете, се признават за престиран труд“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
Г‑жа Dicu е магистрат в Tribunalul Botoșani (Окръжен съд Ботошани). През 2014 г. тя първо взема целия си платен годишен отпуск, след това от 1 октомври 2014 г. до 3 февруари 2015 г. е в отпуск по майчинство. След това тя ползва родителски отпуск от 4 февруари 2015 г. до 16 септември 2015 г., период, през който изпълнението на задълженията по трудовото ѝ правоотношение временно е спряно. Накрая тя взема 30 дни платен годишен отпуск от 17 септември до 17 октомври 2015 г.
По силата на румънското право, в което е предвидено право на 35 дни платен годишен отпуск, г‑жа Dicu иска от юрисдикцията, в която работи, да ѝ разреши оставащите пет дни платен годишен отпуск за 2015 г., от които тя имала намерение да се възползва през работните дни между празниците в края на годината.
Tribunalul Botoșani (Окръжен съд Ботошани) отказва да уважи молбата ѝ, тъй като според румънското право продължителността на платения годишен отпуск е пропорционална на времето през текущата година, през което действително е полаган труд, и в това отношение периодът на родителския отпуск, който тя е ползвала през 2015 г., не могъл да се счита за период на действително полагане на труд за целите на определянето на правото на платен годишен отпуск. Tribunalul Botoșani (Окръжен съд Ботошани) отбелязва също, че платеният годишен отпуск, който е ползвала за 2015 г. г‑жа Dicu между 17 септември и 17 октомври 2015 г., включвал седем дни отпуск, взети предварително от отпуска за 2016 г.
Г‑жа Dicu подава жалба срещу Tribunalul Botoșani (Окръжен съд Ботошани), Curtea de Apel Suceava (Апелативен съд Сучава, Румъния), Ministerul Justitiției (Министерство на правосъдието) и Consiliul Superior al Magistraturii (Висш съдебен съвет, Румъния) до Tribunalul Cluj (Окръжен съд Клуж, Румъния), с която иска да се установи, че при определянето на правото ѝ на платен годишен отпуск за 2015 г., родителският ѝ отпуск трябва да се вземе предвид като период на действително полагане на труд.
С решение от 17 май 2016 г. Tribunalul Cluj (Окръжен съд Клуж) уважава жалбата на г‑жа Dicu. Tribunalul Botoșani (Окръжен съд Ботошани) и Министерството на правосъдието подават до запитващата юрисдикция въззивна жалба срещу това решение.
При тези обстоятелства Curtea de Apel Cluj (Апелативен съд Клуж, Румъния) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Следва ли член 7 от Директива 2003/88/ЕО да се тълкува в смисъл, че допуска разпоредба от националното законодателство, съгласно която при определянето на размера на годишния отпуск времето, през което работникът е бил в отпуск за отглеждане на дете до двегодишна възраст, не се признава за период на действително полагане на труд?“.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 7 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска разпоредба от националното право като тази, предмет на главното производство, по силата на която за целите на определянето на гарантираното от този член право на работник на платен годишен отпуск за даден референтен период времето на ползвания от този работник през посочения период родителски отпуск не се счита за период на действително полагане на труд.
Важно е във връзка с това да се припомни, че както се установява от самия текст на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици, право, което съгласно постоянната практика на Съда трябва да се счита за особено важен принцип на социалното право на Съюза (вж. решение от 20 юли 2016 г., Maschek,
C‑341/15
,
EU:C:2016:576
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следва също да се отбележи, че това право, предоставено на всеки работник, е изрично установено в член 31, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз, на която член 6, параграф 1 ДЕС придава същата правна сила, каквато имат Договорите (решение от 29 ноември 2017 г., King,
C‑214/16
,
EU:C:2017:914
, т.
и цитираната съдебна практика).
Трябва също да се уточни, че държавите членки не трябва да поставят никакви условия за самото формиране на правото на платен годишен отпуск, което произтича пряко от Директива 2003/88 (вж. по-конкретно решения от 26 юни 2001 г., BECTU,
C‑173/99
,
EU:C:2001:356
, т.
, от 20 януари 2009 г., Schultz-Hoff и др.,
C‑350/06 и C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, т.
и от 29 ноември 2017 г., King,
C‑214/16
,
EU:C:2017:914
, т.
), предмет на настоящото дело обаче е да се установи дали за целите на определянето на правото на платен годишен отпуск период на родителски отпуск трябва да се приравни на период на действително полагане на труд.
Във връзка с това следва да се припомни целта на правото на платен годишен отпуск, предоставено на всеки работник с член 7 от Директива 2003/88, която е да се позволи на работника да си почине от изпълнението на възложените му с трудовия договор задачи, от една страна, и да разполага с период на отдих и свободно време, от друга страна (вж. по-конкретно решения от 20 януари 2009 г., Schultz-Hoff и др.,
C‑350/06 и C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, т.
, от 22 ноември 2011 г., KHS,
C‑214/10
,
EU:C:2011:761
, т.
и от 30 юни 2016 г., Sobczyszyn,
C‑178/15
,
EU:C:2016:502
, т.
).
Тази цел, която отличава правото на платен годишен отпуск от другите видове отпуск, преследващи различни цели, се основава на предпоставката, че работникът действително е полагал труд през референтния период. Наистина, целта да се позволи на работника да си почине предполага, че този работник е извършвал дейност, която, за да се гарантира закрилата на неговата безопасност и неговото здраве, визирана в Директива 2003/88, оправдава ползването на период на почивка, на отмора и на развлечения. Поради това правото на платен годишен отпуск по принцип трябва да се определя в зависимост от периодите на действително полагане на труд по силата на трудовия договор (вж. в този смисъл решение от 11 ноември 2015 г., Greenfield,
C‑219/14
,
EU:C:2015:745
, т.
).
От постоянната съдебна практика безспорно следва, че в някои особени положения, когато работникът не е в състояние да изпълнява задълженията си, по-конкретно поради отсъствие по болест, надлежно доказана, правото на платен годишен отпуск не може да бъде поставено от държава членка в зависимост от задължението за действително полагане на труд (вж. по-конкретно решение от 24 януари 2012 г., Dominguez,
C‑282/10
,
EU:C:2012:33
, т.
и цитираната съдебна практика). По този начин от гледна точка на правото на платен годишен отпуск работниците, които през референтния период отсъстват от работа поради отпуск по болест, се приравняват на тези, които действително са полагали труд през този период (вж. по-конкретно решение от 20 януари 2009 г., Schultz-Hoff и др.,
C‑350/06 и C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, т.
).
Същото се отнася и за работничките в отпуск по майчинство, които поради това не са в състояние да изпълняват задълженията си по трудовото правоотношение и чието право на платен годишен отпуск трябва да бъде гарантирано в случай на отпуск по майчинство и да може да се упражни през период, различен от този на отпуска по майчинство (вж. в този смисъл решения от 18 март 2004 г., Merino Gómez,
C‑342/01
,
EU:C:2004:160
, т.
,
и
).
Цитираната в двете предходни точки съдебна практика обаче не би могла да се приложи mutatis mutandis за положението на работник, който като г‑жа Dicu през референтния период е ползвал родителски отпуск.
Важно е наистина да се подчертае, първо, че настъпването на нетрудоспособност поради болест по принцип е непредвидимо (решение от 20 януари 2009 г., Schultz-Hoff и др.,
C‑350/06 и C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, т.
) и не зависи от волята на работника (вж. в този смисъл решение от 29 ноември 2017 г., King,
C‑214/16
,
EU:C:2017:914
, т.
). Както Съдът вече е посочил в точка 38 от решение от 20 януари 2009 г., Schultz-Hoff и др. (
C‑350/06 и C‑520/06
,
EU:C:2009:18
), в член 5, параграф 4 от ревизираната Конвенция № 132 на Международната организация на труда от 24 юни 1970 г. относно платения годишен отпуск, чиито принципи по силата на съображение 6 от Директива 2003/88 трябва да се вземат предвид за нейното тълкуване, отсъствията поради болест са сред отсъствията от работа „по причини независещи от волята на заинтересованото наето лице“, които следва да се „считат за част от периода на служба“. Ползването на родителски отпуск обаче не е непредвидимо и в повечето случаи е следствие от желанието на работника да се грижи за детето си (вж. в този смисъл решение от 20 септември 2007 г., Kiiski,
C‑116/06
,
EU:C:2007:536
, т.
).
Освен това, доколкото работникът в родителски отпуск няма физически или психически страдания, причинени от заболяване, той се намира в различно положение от това, което би произтекло от нетрудоспособност, свързана със здравословното му състояние (вж. по аналогия решение от 8 ноември 2012 г., Heimann и Toltschin,
C‑229/11 и C‑230/11
,
EU:C:2012:693
, т.
).
Положението на работника в родителски отпуск се отличава също и от това на работничката, която упражнява правото си на отпуск по майчинство. Наистина, отпускът по майчинство цели да осигури, от една страна, закрила на биологичното състояние на жената по време на бременността ѝ и след това, и от друга страна, закрила на особените отношения между жената и детето ѝ в периода, който следва бременността и раждането, като предотвратява опасността тези отношения да бъдат разстроени поради допълнителното натоварване, резултат от едновременното упражняване на професионална дейност. (вж. в този смисъл решения от 18 март 2004 г., Merino Gómez,
C‑342/01
,
EU:C:2004:160
, т.
и от 20 септември 2007 г., Kiiski,
C‑116/06
,
EU:C:2007:536
, т.
).
Накрая, макар безспорно работник, който ползва родителски отпуск, през периода на този отпуск да остава работник по смисъла на правото на Съюза (решение от 20 септември 2007 г., Kiiski,
C‑116/06
,
EU:C:2007:536
, т.
), все пак, когато, както в случая, изпълнението на трудовото му правоотношение временно е спряно въз основа на националното право, както допуска клауза 5, точка 3 от Рамковото споразумение за родителския отпуск, съответно временно спира и изпълнението на взаимните задължения на работодателя и на работника във връзка с престациите, а именно за работника — спиране на действието на задължението да изпълнява възложените му в рамките на това правоотношение задължения (вж. по аналогия решение от 8 ноември 2012 г., Heimann и Toltschin,
C‑229/11 и C‑230/11
,
EU:C:2012:693
, т.
).
От това следва, че в положение като разглежданото в главното производство периодът на родителския отпуск, който е ползвал съответният работник през референтния период, не може да се приравни на период на действително полагане на труд за целите на определянето на правото му на платен годишен отпуск на основание член 7 от Директива 2003/88.
Важно е също да се подчертае, че макар от постоянната практика на Съда безспорно да следва, че отпуск, гарантиран от правото на Съюза, не може да се отрази на правото да се ползва друг отпуск, гарантиран от това право, който преследва цел, различна от първия (вж. в този смисъл решение от 20 януари 2009 г., Schultz-Hoff и др.,
C‑350/06 и C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, т.
и цитираната съдебна практика), въз основа на тази съдебна практика, развила се в контекста на положения, характеризиращи се с припокриване или съвпадане на периодите на тези два съответни отпуска, не може да се направи извод, че държавите членки трябва да считат, че за целите на определянето на правото на работник на платен годишен отпуск въз основа на Директива 2003/88, период на родителски отпуск, ползван от него през референтния период, съответства на период на действително полагане на труд.
От всички изложени по-горе съображения следва, че на поставения въпрос следва да се отговори, че член 7 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска разпоредба от националното право като разглежданата в главното производство, според която за целите на определянето на правото на платен годишен отпуск, гарантиран от този член на работник за референтен период, периодът на ползван от този работник през същия период родителски отпуск, не се взема предвид като период на действително полагане на труд.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:

Член 7 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време трябва да се тълкува в смисъл, че допуска разпоредба от националното право като разглежданата в главното производство, според която за целите на определянето на правото на платен годишен отпуск, гарантиран от този член на работник за референтен период, периодът на ползван от този работник през същия период родителски отпуск, не се взема предвид като период на действително полагане на труд.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: румънски.