CELEX: 62021CJ0202
Kasační opravný prostředek
Hospodářská a měnová politika
Bankovní unie
Nařízení (EU) č. 806/2014
Jednotný mechanismus pro řešení krizí úvěrových institucí a některých investičních podniků
Jednotný fond pro řešení krizí
Roční příspěvky
Likvidace úvěrové instituce
Vrácení zaplacených příspěvků
Pro rata temporis

Společnost ABLV Bank AS, v likvidaci, se v rámci kasačního opravného prostředku domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 20. ledna 2021, ABLV Bank v. SRB (
T‑758/18
, dále jen napadený rozsudek,
EU:T:2021:28
), kterým Tribunál zamítl její žalobu znějící na zrušení rozhodnutí Jednotného výboru pro řešení krizí (SRB) ze dne 17. října 2018, jímž byla zamítnuta její žádost o přepočet jejího příspěvku předem na rok 2018 a o vrácení přeplatku a dále o vrácení části jejího příspěvku předem na rok 2015 po odnětí jejího povolení Evropskou centrální bankou (ECB) (dále jen „sporné rozhodnutí“).
Právní rámec
Nařízení (EU) č. 806/2014
Článek 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 806/2014 ze dne 15. července 2014, kterým se stanoví jednotná pravidla a jednotný postup pro řešení krize úvěrových institucí a některých investičních podniků v rámci jednotného mechanismu pro řešení krizí a Jednotného fondu pro řešení krizí a mění nařízení (EU) č. 1093/2010 (
Úř. věst. 2014, L 225, s. 1
), zní takto:
„Nařízení se použije na tyto subjekty:
a)
úvěrové instituce usazené v zúčastněném členském státě;
b)
mateřské podniky, včetně finančních holdingových společností a smíšených finančních holdingových společností, které jsou usazeny v zúčastněném členském státě, pokud podléhají dohledu na konsolidovaném základě vykonávanému ECB […]
c)
investiční podniky a finanční instituce usazené v zúčastněném členském státě, jsou-li zahrnuty do dohledu nad mateřským podnikem na konsolidovaném základě vykonávaného ECB […]“
Článek 5 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„Pokud podle tohoto nařízení výbor plní úkoly a vykonává pravomoci, které má […] plnit nebo vykonávat vnitrostátní orgán příslušný k řešení krize, považuje se výbor pro účely tohoto nařízení […] za relevantní vnitrostátní orgán příslušný k řešení krize nebo, v případě řešení krize přeshraniční skupiny, za relevantní orgán příslušný k řešení krize na úrovni skupiny.“
Článek 70 odst. 2 a 4 uvedeného nařízení stanoví:
„2.   Výbor každoročně, po konzultaci s ECB nebo s vnitrostátním příslušným orgánem a v úzké spolupráci s vnitrostátními orgány příslušnými k řešení krize, vypočte jednotlivé příspěvky, aby zajistil, že příspěvky, které mají uhradit všechny instituce povolené na území všech zúčastněných členských států, nepřekročí 12,5 % cílové úrovně.
[…]
4.   Řádně obdržené příspěvky každého subjektu uvedeného v článku 2 se těmto subjektům nevracejí.“
Nařízení v přenesené pravomoci 2015/63
Bod 7 odůvodnění nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2015/63 ze dne 21. října 2014, kterým se doplňuje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/59/EU, pokud jde o příspěvky předem do mechanismů financování k řešení krizí (
Úř. věst. 2015, L 11, s. 44
), ve znění nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2016/1434 ze dne 14. prosince 2015 (
Úř. věst. 2016, L 233, s. 1
) (dále jen „nařízení v přenesené pravomoci 2015/63“), zní následovně:
„V článku 5 odst. 1 [nařízení č. 806/2014] se stanoví, že [výbor] se považuje pro účely uvedeného nařízení […] za relevantní vnitrostátní orgán příslušný k řešení krize, pokud tento výbor plní úkoly a vykonává pravomoci, které má […] plnit nebo vykonávat vnitrostátní orgán příslušný k řešení krize. Vzhledem k tomu, že čl. 70 odst. 7 [nařízení č. 806/2014] zmocňuje výbor, aby vypočítal příspěvky institucí do Jednotného fondu pro řešení krizí, […] pojem orgánu příslušného k řešení krize pro účely tohoto nařízení by měl zahrnovat také tento výbor.“
Článek 3 bod 5 tohoto nařízení v přenesené pravomoci zní takto:
„[…] Pro účely tohoto nařízení se […] použijí tyto definice:
[…]
5)
‚ročním příspěvkem‘ se rozumí částka […], kterou orgán příslušný k řešení krize vybírá za příslušné příspěvkové období pro vnitrostátní mechanismus financování od každé instituce […]“
Článek 12 uvedeného nařízení v přenesené pravomoci stanoví:
„1.   Jedná-li se o instituci, nad níž se dohled začal provádět nově, pouze po část příspěvkového období, stanoví se částečný příspěvek použitím metodiky stanovené v tomto oddíle na hodnotu jejího ročního příspěvku vypočítanou během následujícího příspěvkového období podle počtu celých měsíců příspěvkového období, po něž byl nad danou institucí vykonáván dohled.
2.   Změna postavení instituce, včetně malé instituce, během příspěvkového období nemá vliv na roční příspěvek, který má být zaplacen v daném roce.“
Článek 17 odst. 3 a 4 téhož nařízení v přenesené pravomoci stanoví:
„3.   Jsou-li informace předložené institucemi orgánu příslušnému k řešení krize upraveny nebo opraveny, upraví tento orgán roční příspěvek podle aktualizovaných informací po výpočtu ročního příspěvku dané instituce za následující příspěvkové období.
4.   Jakýkoli rozdíl mezi ročním příspěvkem vypočítaným a zaplaceným na základě informací, které byly upraveny nebo opraveny, a ročním příspěvkem, který by měl být zaplacen po úpravě, se zahrne do částky ročního příspěvku splatného za následující příspěvkové období. Tato úprava se provede snížením nebo zvýšením příspěvků za následující příspěvkové období.“
Prováděcí nařízení (EU) 2015/81
Článek 7 odst. 3 prováděcího nařízení Rady (EU) 2015/81 ze dne 19. prosince 2014, kterým se stanoví jednotné podmínky uplatňování nařízení č. 806/2014, pokud jde o příspěvky předem do Jednotného fondu pro řešení krizí (
Úř. věst. 2015, L 15, s. 1
), stanoví:
„Neodvolatelné platební přísliby instituce, jež přestane spadat do oblasti působnosti nařízení (EU) č. 806/2014, se zruší a zajištění, kterým jsou kryty, se vrátí.“
Článek 8 odst. 2 tohoto prováděcího nařízení zní takto:
„Během počátečního období výbor při výpočtu jednotlivých příspěvků každé instituce zohlední příspěvky získané zúčastněnými členskými státy v souladu s články 103 a 104 směrnice [Evropského parlamentu a Rady] 2014/59/EU [ze dne 15. května 2014, kterou se stanoví rámec pro ozdravné postupy a řešení krize úvěrových institucí a investičních podniků a kterou se mění směrnice Rady 82/891/EHS, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU a 2013/36/EU a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1093/2010 a (EU) č. 648/2012 (
Úř. věst. 2014, L 173, s. 190
)] a převedené do fondu […] a odečte je od částky, kterou má každá instituce uhradit.“
Nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2017/2361
Článek 7 odst. 2, 4 a 5 nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2017/2361 ze dne 14. září 2017 o konečném systému příspěvků na správní výdaje Jednotného výboru pro řešení krizí (
Úř. věst. 2017, L 337, s. 6
) stanoví:
„2.   Pokud se v průběhu rozpočtového roku změní status subjektu nebo skupiny, pokud jde o jejich zařazení do kategorií uvedených v čl. 4 odst. 1, vypočte se jejich individuální roční příspěvek za daný rozpočtový rok na základě počtu měsíců, v nichž subjekt nebo skupina spadaly do příslušné kategorie v poslední den měsíce.
[…]
4.   Pokud byla Evropskou centrální bankou nahlášena změna uvedená v odstavcích 1 a 2 […], přepočítá výbor pouze individuální roční příspěvek dotyčného subjektu nebo skupiny za dotčené rozpočtové roky. […]
5.   Je-li výše individuálního ročního příspěvku vyšší než částka přepočítaná podle odstavce 4, vrátí výbor rozdíl dotčenému subjektu nebo skupině. Je-li výše individuálního ročního příspěvku nižší než částka přepočítaná podle odstavce 4, dotčený subjekt nebo skupina uhradí výboru rozdíl. Pro účely navracení nebo výběru dlužné částky podle tohoto odstavce výbor sníží nebo zvýší individuální roční příspěvek dotčeného subjektu nebo skupiny ve finančním roce následujícím po přepočtu podle odstavce 4.“
Skutečnosti předcházející sporu
ABLV Bank byla povolená lotyšská úvěrová instituce, která podléhala dohledu ECB v rámci jednotného mechanismu dohledu (SSM).
V prosinci 2015 ABLV Bank obdržela platební výměr od Finanšu un kapitāla tirgus komisija (Komise pro finanční a kapitálové trhy, Lotyšsko), ve kterém ji tento subjekt informoval o částce dlužné z titulu jejího příspěvku předem na rok 2015. Tento příspěvek, který navrhovatelka zaplatila, byl převeden do Jednotného fondu pro řešení krizí (SRF).
Dne 23. února 2018 ECB dospěla k závěru, že navrhovatelka je v selhání nebo je její selhání pravděpodobné. Téhož dne SRB v rozhodnutí SRB/EES/2018/09 konstatoval, že ve vztahu k navrhovatelce není ve veřejném zájmu nezbytné opatření k řešení krize.
Dne 26. února 2018 zahájili akcionáři ABLV Bank postup, který jí umožnil dokončit vlastní likvidaci, a předložili Komisi pro finanční a kapitálové trhy žádost o schválení plánu dobrovolné likvidace.
Rozhodnutím SRB/ES/SRF/2018/03 ze dne 12. dubna 2018 o výpočtu příspěvků předem na rok 2018 schválil SRB příspěvky předem na rok 2018. Komise pro finanční a kapitálové trhy dopisem ze dne 27. dubna 2018 ABLV Bank informovala, že SRB přijal toto rozhodnutí, a sdělila jí výši jejího příspěvku předem na rok 2018. Navrhovatelka tuto částku uhradila dne 3. července 2018.
Dne 11. července 2018 přijala ECB na návrh Komise pro finanční a kapitálové trhy rozhodnutí o odnětí povolení navrhovatelky.
Navrhovatelka dopisem ze dne 17. září 2018 požádala SRB o vrácení části příspěvku zaplaceného na rok 2015, o přepočet svého příspěvku předem na rok 2018 a o vrácení souvisejícího přeplatku.
SRB sporným rozhodnutím tuto žádost zamítl. Na základě čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 a čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 konstatoval, že žádné ustanovení těchto dvou nařízení nepočítá s přepočtem jejího příspěvku předem na rok 2018 nebo s vrácením jeho části. SRB zejména uvedl, že odnětí povolení k činnosti úvěrové instituce ze strany ECB představuje změnu postavení ve smyslu čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63. SRB se kromě toho domníval, že subjekty, které zaplatily příspěvky předem na rok 2015 a jimž bylo následně odňato povolení, nemají na vrácení těchto příspěvků předem nárok a v souladu s čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 nemají nárok ani na vrácení žádného jiného řádně zaplaceného příspěvku předem.
Žaloba k Tribunálu a napadený rozsudek
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 21. prosince 2018 podala ABLV Bank žalobu znějící na zrušení sporného rozhodnutí.
Na podporu této žaloby uplatnila deset žalobních důvodů. V rámci prvních třech žalobních důvodů navrhovatelka SRB v podstatě vytýkala, že patřičně nezohlednil, že příspěvky předem mají povahu
pro rata temporis
. Čtvrtý a pátý žalobní důvod vycházely z nesprávného výkladu čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 a čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63. Šestý žalobní důvod vycházel z porušení zásady právní jistoty a zásady ochrany legitimního očekávání, sedmý z porušení zásady proporcionality, osmý z porušení zásady
nemo auditur propriam turpitudinem allegans
(dále jen „zásada
nemo auditur
“), devátý z porušení zákazu jednat rozporuplně a desátý z porušení práva na vlastnictví a svobody podnikání.
Rozhodnutím ze dne 30. dubna 2019 bylo povoleno vedlejší účastenství Evropské komise na podporu návrhových žádání SRB.
Tribunál napadeným rozsudkem žalobu ABLV Bank zamítl.
Poté, co Tribunál konstatoval, že je tato žaloba přípustná, v bodech 52 až 129 napadeného rozsudku společně posoudil prvních pět žalobních důvodů.
Na základě tohoto posouzení v bodě 130 napadeného rozsudku rozhodl, že se SRB nedopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že odnětí povolení instituci ze strany ECB během příspěvkového období nepředstavuje okolnost, která by této instituci zakládala nárok na přepočet jejího příspěvku předem na toto období způsobem
pro rata temporis
, a proto rozhodl, že se ABLV Bank nevrátí část částky, kterou zaplatila z titulu svého příspěvku předem na rok 2018. Tribunál měl rovněž za to, že se SRB nedopustil nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že odnětí povolení instituci ze strany ECB v počátečním období podle nařízení č. 806/2014 nepředstavuje okolnost, která by této instituci zakládala nárok na vrácení zbývající části jejího příspěvku předem zaplaceného na rok 2015.
V bodě 131 napadeného rozsudku tudíž Tribunál prvních pět žalobních důvodů ABLV Bank zamítl.
Šestý až desátý žalobní důvod ABLV Bank Tribunál posoudil a zamítl v bodech 132 až 180 napadeného rozsudku.
Návrhová žádání účastníků řízení
ABLV Bank v rámci kasačního opravného prostředku navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek,
–
zrušil sporné rozhodnutí,
–
uložil SRB náhradu nákladů řízení v obou stupních a
–
pokud Soudní dvůr nebude moci rozhodnout o žalobě podané v prvním stupni, aby vrátil věc Tribunálu.
SRB a Komise navrhují, aby Soudní dvůr:
–
kasační opravný prostředek zamítl a
–
uložil ABLV Bank náhradu nákladů řízení.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
ABLV Bank uplatňuje na podporu kasačního opravného prostředku třináct důvodů: první vychází z nesprávného výkladu čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014, druhý z nesprávného výkladu článku 12 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, třetí z nesprávného výkladu článku 7 nařízení v přenesené pravomoci 2017/2361, čtvrtý z nesprávného výkladu a nesprávného uplatnění pojmu„bezdůvodné obohacení“, pátý z toho, že nebylo rozhodnuto o námitce protiprávnosti, šestý z pochybení souvisejících se zohledněním rozhodnutí SRB SRB/ES/SRF/2018/03, sedmý z nesprávného výkladu článku 17 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, osmý z pochybení souvisejících s režimem neodvolatelných platebních příslibů, devátý z nesprávného právního posouzení a z toho, že nebylo rozhodnuto, pokud jde o příspěvky předem na rok 2015, desátý z nesprávného právního posouzení při zamítnutí šestého žalobního důvodu uplatněného v řízení v prvním stupni, jedenáctý z nesprávného právního posouzení při zamítnutí sedmého žalobního důvodu uplatněného v řízení v prvním stupni, dvanáctý z nesprávného právního posouzení při zamítnutí osmého a devátého žalobního důvodu uplatněného v řízení v prvním stupni a třináctý z pochybení souvisejících s dostatečností odůvodnění sporného rozhodnutí.
SRB a Komise tvrdí, že některé z těchto důvodů kasačního opravného prostředku jsou nepřípustné.
K přípustnosti
Argumentace účastníků řízení
SRB tvrdí, že první, čtvrtý, pátý a osmý důvod kasačního opravného prostředku jsou nepřípustné, jelikož v nich nejsou označeny body napadeného rozsudku, jichž se týkají.
Komise uvádí, že několik důvodů kasačního opravného prostředku, a to zejména první, třetí, sedmý a osmý důvod, se nevztahuje k žádnému konkrétnímu bodu napadeného rozsudku.
Závěry Soudního dvora
Úvodem je třeba připomenout, že z článku 256 SFEU, čl. 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, čl. 168 odst. 1 písm. d) a článku 169 jednacího řádu Soudního dvora vyplývá, že kasační opravný prostředek musí přesným způsobem uvádět kritizované části rozsudku, jehož zrušení je navrhováno, jakož i právní argumenty, kterými je tento návrh konkrétně podpořen, jinak je dotyčný kasační opravný prostředek nebo důvod kasačního opravného prostředku nepřípustný (rozsudek ze dne 13. ledna 2022, Dragnea v. Komise,
C‑351/20 P
,
EU:C:2022:8
, bod
a citovaná judikatura).
Tyto požadavky tedy nesplňuje a za nepřípustný musí být prohlášen kasační opravný prostředek, který nemá koherentní strukturu, omezuje se na všeobecná tvrzení a neobsahuje přesné odkazy na body napadeného rozsudku, které mají být stiženy nesprávným právním posouzením (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. července 2014, Telefónica a Telefónica de España v. Komise,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, bod
a citovaná judikatura).
Je pravda, že v projednávané věci důvody kasačního opravného prostředku, kterých se týká námitka nepřípustnosti vznesená SRB a Komisí, neobsahují systematický odkaz na body napadeného rozsudku, k nimž se vztahují.
Tyto důvody ovšem sledují strukturu napadeného rozsudku, jak je ostatně výslovně uvedeno v úvodní části kasačního opravného prostředku.
Na základě informací poskytnutých v kasačním opravném prostředku lze tedy snadno určit, k jakým bodům napadeného rozsudku se vztahují jednotlivé důvody kasačního opravného prostředku; argumenty, které na svou obranu uplatnily SRB a Komise, ostatně potvrzují, že tyto subjekty byly schopny zjistit, o jaké body se jedná.
Námitku nepřípustnosti vycházející z nepřesnosti prvního, třetího až pátého, sedmého a osmého důvodu kasačního opravného prostředku je proto třeba zamítnout.
K věci samé
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z nesprávného výkladu čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku ABLV Bank tvrdí, že Tribunál nesprávně vyložil čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014, jelikož z tohoto ustanovení vyplývá pouze to, že příspěvky předem nejsou vratné vklady.
Tribunál se podle navrhovatelky zaprvé odchýlil od běžného významu výrazu „dlužný“ a teoretického pojetí bezdůvodného obohacení, když za „dlužnou“ považoval každou částku, která sice zprvu byla zaplacena opodstatněně, ale následně se ukázalo, že za relevantní období zaplacena být nemusela.
Smysl negace uvedené v čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 kromě toho není tak jasný, jak konstatoval Tribunál. Smysl této negace závisí na jejím předmětu, kterým je buď vratný vklad, nebo následné přezkoumání dlužných částek. Rozhodující není ani to, že v tomto ustanovení není zmíněno, že příspěvky předem lze upravit v případě ztráty povolení dotčené instituce, a to s ohledem na skutečnost, že je uvedené ustanovení málo podrobné.
ABLV Bank zadruhé tvrdí, že výklad čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 provedený v napadeném rozsudku není v souladu s ostatními prvky unijního práva.
Tento výklad podle jejího názoru odporuje čl. 7 odst. 3 prováděcího nařízení 2015/81 a článku 17 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, které počítají s možností vrácení příspěvků předem.
Uvedený výklad není slučitelný ani s čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, neboť by bylo nelogické, že toto ustanovení uvádí, že některé změny jsou pro následné určení dluhu irelevantní, ale toto určení by bylo v každém případě vyloučeno.
Navrhovatelka tvrdí, že výklad provedený Tribunálem není v souladu ani s odůvodněním, které uvedl Soudní dvůr v rozsudku ze dne 14. listopadu 2019, State Street Bank International (
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
). Toto odůvodnění, které se týká irelevance změny postavení instituce během období přispívání do SRF, totiž nevychází z čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014, nýbrž z čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63.
Tribunál dle navrhovatelky zatřetí nesprávně posoudil povahu příspěvků předem, když rozhodl, že se nejedná o jednotlivé příspěvky určené v závislosti na rizicích dané instituce a vztahující se k určitým obdobím, jakými je například pojistné. Tribunál zejména nepřihlédl k tomu, že jednotlivé příspěvky se stanovují v závislosti na rizicích a na možnosti vybrat nové příspěvky po uplynutí počátečního období stanoveného v nařízení č. 806/2014. Relevantní kromě toho není okolnost, že příspěvky předem jsou rozloženy v čase a nejsou automaticky spojeny s žádným protiplněním, neboť tyto charakteristiky jsou společné všem systémům pojištění.
ABLV Bank začtvrté tvrdí, že vrácení, jehož se domáhá, v každém případě připadá do úvahy i v rámci srovnatelném s rámcem daňového práva – možné vrácení totiž nelze vyloučit pouze na základě účelu spočívajícího v dosažení určité cílové úrovně finančních prostředků.
SRB a Komise tvrdí, že první důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.
–
Závěry Soudního dvora
Článek 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 stanoví, že příspěvky předem, které byly od institucí řádně obdrženy, se nevracejí.
V bodech 66 a 67 napadeného rozsudku Tribunál nejprve zdůraznil, že ze znění tohoto ustanovení jednoznačně vyplývá, že řádně zaplacený příspěvek nelze vrátit.
Tribunál následně v bodech 68 až 73 uvedeného rozsudku poukázal na kontext zmíněného ustanovení. Zejména uvedl, že z unijních právních předpisů vyplývá, že se příspěvky předem nevztahují k určitému roku a nezaručují žádné protiplnění, čímž se odlišují od pojistného, jehož vrácení musí být v případě změny situace v průběhu roku zváženo.
Tribunál konečně v bodech 74 a 75 téhož rozsudku uvedl, že zohlednění vývoje právní a finanční situace dotčených institucí během daného roku by mohlo zmařit dosažení cíle, který sleduje nařízení č. 806/2014 a nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 a kterým je zajistit, aby po uplynutí počátečního období osmi let dosahovaly dostupné finanční prostředky SRF výše nejméně 1 % hodnoty pojištěných vkladů všech úvěrových institucí povolených ve všech zúčastněných členských státech.
V tomto ohledu je třeba zaprvé zdůraznit, že Tribunál v bodě 67 napadeného rozsudku správně konstatoval, že z jasného znění čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 vyplývá, že unijní normotvůrce měl v úmyslu obecně vyloučit možnost vracení příspěvků předem, které byly obdrženy řádně a včas.
Vzhledem k tomu, že ABLV Bank tvrdí, že Tribunál v napadeném rozsudku provedl výklad, který se odchyluje od běžného významu výrazu „dlužný“, je kromě toho třeba podotknout, že uvedené ustanovení neodkazuje na „dlužné příspěvky“, ale na „řádně obdržené příspěvky“; plyne z něj tedy, že pravidlo nevracení, které je v něm stanoveno, se vztahuje na příspěvky předem, které byly ke dni úhrady řádně obdrženy.
Pokud ABLV Bank kromě toho namítá, že zmíněné ustanovení je málo podrobné, a snaží se tak vyvrátit relevanci závěru učiněného v bodě 67 napadeného rozsudku, podle kterého v něm není uvedena žádná zmínka o možnosti dodatečné úpravy příspěvků předem, avšak nezpochybňuje jeho podstatu, je nutno konstatovat, že tato formulace je odrazem rozhodnutí unijního normotvůrce stanovit pravidlo, které není spojeno s žádnými výjimkami.
Zadruhé nemůže obstát argumentace ABLV Bank, podle níž je výklad čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 provedený Tribunálem v rozporu s ostatními ustanoveními sekundárního práva.
Nejprve je totiž třeba uvést, že čl. 7 odst. 3 prováděcího nařízení 2015/81 pouze stanoví určitá pravidla vztahující se na neodvolatelné platební přísliby instituce, jež vykazují určité zvláštnosti, v jejichž důsledku se unijní normotvůrce rozhodl – jak uvedl Tribunál v bodě 111 napadeného rozsudku – zavést pro tyto přísliby zvláštní režim.
Dále je třeba podotknout, že ačkoliv je pravda, že čl. 17 odst. 3 a 4 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 počítá se zohledněním případného rozdílu mezi příspěvkem předem zaplaceným na základě informací, které byly upraveny nebo opraveny, a příspěvkem předem, který by měl být zaplacen, z těchto ustanovení vyplývá, že se toto zohlednění musí provést nikoli v podobě vrácení, jaké u SRB požaduje v projednávané věci ABLV Bank, ale v rámci výpočtu příspěvku předem za následující příspěvkové období.
A konečně na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelka, se nelze domnívat, že by v důsledku výkladu čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 provedeného v bodech 66 až 75 napadeného rozsudku pozbyl veškerého významu čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63.
Jak uvedla generální advokátka v bodě 72 svého stanoviska, cílem čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 je zejména zabránit nejistotě ohledně působnosti čl. 12 odst. 1 tohoto nařízení v přenesené pravomoci v rozsahu, v němž stanoví výjimku ze zásady, podle které se příspěvky předem počítají na základě informací dostupných ke dni 31. prosince roku předcházejícího příspěvkovému období.
Dále je třeba podotknout, že čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 a čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 mají odlišnou věcnou působnost. Zatímco první z těchto ustanovení se týká pouze příspěvků do SRF, druhé se v souladu s čl. 3 bodem 5 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 týká příspěvků vybíraných orgánem příslušným k řešení krize pro vnitrostátní mechanismus financování, což je pojem, který musí být podle čl. 5 odst. 1 nařízení č. 806/2014 chápán tak, že se vztahuje i na SRB, jak je uvedeno v bodě 7 odůvodnění tohoto nařízení v přenesené pravomoci.
V této souvislosti je třeba konstatovat, že pokud se Soudní dvůr v rozsudku ze dne 14. listopadu 2019, State Street Bank International (
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
), který se týkal výpočtu příspěvku do vnitrostátního fondu pro řešení krizí, omezil na výklad čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, což bylo ostatně jediné ustanovení, ve vztahu k němuž byl žádán o rozhodnutí, nemůže to znamenat, že by implicitně odmítl výklad čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 provedený v napadeném rozsudku.
Zatřetí analogie mezi příspěvky předem a pojistným, které se dovolává ABLV Bank, v žádném případě nemůže vést k tomu, aby SRB nahradil jasné znění čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 opačným pravidlem, a to proto, že toto pravidlo je dle navrhovatelky obvyklé v oblasti pojištění.
Argumenty ABLV Bank, které mají prokázat, že Tribunál s ohledem na skutečnosti uvedené v bodech 68 až 72 napadeného rozsudku nemohl v bodě 73 zmíněného rozsudku odhlédnout od toho, že příspěvky předem a pojistné mají podobné vlastnosti, tudíž musí být odmítnuty jako irelevantní.
Začtvrté výklad čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 provedený v bodě 76 napadeného rozsudku nemůže zpochybnit ani argumentace ABLV Bank namířená proti bodům 74 a 75 zmíněného rozsudku, která vychází z toho, že bylo možné dosáhnout cíle, kterým je poskytnout SRF po uplynutí počátečního období osmi let dostatečné finanční prostředky, a zároveň za situace, kdy instituce vystoupí z působnosti nařízení č. 806/2014, provést vrácení příspěvků předem.
Na základě okolnosti, že unijní normotvůrce mohl cíle zmíněného v bodě 74 uvedeného rozsudku dosáhnout i tím, že by takové vrácení povolil, totiž nelze – a to i kdyby byla tato okolnost prokázána – odhlédnout od rozhodnutí normotvůrce stran nejvhodnějších prostředků k dosažení tohoto cíle, které je vyjádřeno v jasném znění uvedeného ustanovení (obdobně viz rozsudek ze dne 17. března 2011, Brussels Hoofdstedelijk Gewest a další,
C‑275/09
,
EU:C:2011:154
, bod
).
S ohledem na všechny tyto skutečnosti je třeba první důvod kasačního opravného prostředku zamítnout jako zčásti irelevantní a zčásti neopodstatněný.
Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z nesprávného výkladu článku 12 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci druhého důvodu kasačního opravného prostředku ABLV Bank tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že ztráta povolení k činnosti úvěrové instituce musí být považována za „změnu postavení“ ve smyslu čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63.
Tento výklad podle názoru navrhovatelky není v souladu s výkladem čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 provedeným v napadeném rozsudku. Pokud by totiž bylo vrácení na základě tohoto ustanovení zcela vyloučeno, bylo by zbytečné nepřipouštět možnost takového vrácení v případě změny postavení podle čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63.
Posledně uvedené ustanovení se mimoto podle navrhovatelky týká pouze výše příspěvku předem, a nikoli samotné podstaty platby takového příspěvku. Tento výklad jednoznačně vyplývá z německé verze tohoto ustanovení a odpovídá i jeho ostatním jazykovým verzím. Než Soudní dvůr rozhodl, že přeshraniční fúzi je třeba považovat za „změnu postavení“ ve smyslu článku 12 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, ostatně v bodě 47 rozsudku ze dne 14. listopadu 2019, State Street Bank International (
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
), vycházel z toho, že po takové operaci se na dotčenou instituci i nadále vztahuje jednotný mechanismus dohledu (SSM).
SRB a Komise tvrdí, že druhý důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.
–
Závěry Soudního dvora
Článek 12 odst. 1 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 upravuje zvláštní metodiku výpočtu příspěvku předem, která se použije tehdy, kdy je nad určitou institucí dohled prováděn pouze po část příspěvkového období.
Článek 12 odst. 2 tohoto nařízení v přenesené pravomoci stanoví, že změna postavení instituce, včetně malé instituce, během příspěvkového období nemá vliv na příspěvek předem, který má být zaplacen v daném roce.
Poté, co Tribunál v bodě 77 napadeného rozsudku uvedl znění těchto ustanovení, v bodech 80 až 83 zmíněného rozsudku citoval velkou část bodů 35 až 48 rozsudku ze dne 14. listopadu 2019, State Street Bank International (
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
). Na základě toho Tribunál v bodech 84 a 87 napadeného rozsudku konstatoval, že ze stejných důvodů, jaké uvedl Soudní dvůr v rozsudku ze dne 14. listopadu 2019, State Street Bank International (
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
), musí být za takovou změnu postavení považováno i odnětí povolení k činnosti úvěrové instituce ze strany ECB, i když má toto odnětí za následek, že se již na dotčenou instituci nevztahuje SSM.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že Soudní dvůr rozhodl, že pojem „změna postavení“ použitý v čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 může zahrnovat jakékoliv změny v právním nebo faktickém postavení instituce, které by mohly mít dopad na použití tohoto ustanovení (rozsudek ze dne 14. listopadu 2019, State Street Bank International,
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
, bod
).
Z kontextu tohoto ustanovení navíc vyplývá, že na operaci, která představuje změnu postavení ve smyslu uvedeného ustanovení, se v zásadě nevztahuje výpočet příspěvku
prorata temporis
upravený v čl. 12 odst. 1 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, jelikož posledně uvedené ustanovení je třeba vykládat restriktivně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. listopadu 2019, State Street Bank International,
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
, body
a
).
Soudní dvůr dále uvedl, že kdyby vnitrostátní orgány příslušné k řešení krize musely zohlednit změny v právní a finanční situaci institucí v průběhu dotčeného rozpočtového roku, bylo by pro ně obtížné spolehlivě vypočítat běžné příspěvky splatné v následujícím roce, a v důsledku naplňovat cíl spočívající v dosažení nejpozději do 31. prosince 2024 nejméně 1 % hodnoty pojištěných vkladů všech institucí povolených na území členského státu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 14. listopadu 2019, State Street Bank International,
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
, bod
).
Soudní dvůr z těchto okolností dovodil, že pojem „změna postavení“ uvedený v čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 musí být chápán extenzivně tak, že zahrnuje mimo jiné i přeshraniční fúzi sloučením, ke které došlo v průběhu příspěvkového období (rozsudek ze dne 14. listopadu 2019, State Street Bank International,
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
, bod
).
Vzhledem k tomu, že úvahy týkající se znění, kontextu a cíle čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, které jsou připomenuty v bodech 76 až 78 tohoto rozsudku, jsou relevantní i stran ztráty povolení k činnosti úvěrové instituce během daného roku, Tribunál v bodě 84 napadeného rozsudku správně rozhodl, že tyto úvahy odůvodňují, aby byla taková ztráta povolení kvalifikována jako „změna postavení“ ve smyslu tohoto ustanovení.
Stejně tak se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 87 napadeného rozsudku odmítl argument ABLV Bank, podle kterého se pojem „změna postavení“ ve smyslu uvedeného ustanovení nevztahuje na změny vedoucí k tomu, že v budoucnu se již na instituci nebude vztahovat SSM.
Je totiž třeba podotknout, že v čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 není činěn žádný rozdíl mezi změnami postavení institucí podle toho, zda vedou k vystoupení dotyčné instituce ze SSM, či nikoli.
Okolnost, že v německém znění tohoto ustanovení je odkázáno pouze na výši příspěvku předem, které se dovolává ABLV Bank, není v tomto ohledu relevantní.
Úvahy obsažené v bodě 47 rozsudku ze dne 14. listopadu 2019, State Street Bank International (
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
), které mají – jak je uvedeno v bodě 45 zmíněného rozsudku – pouze potvrdit extenzivní výklad pojmu „změna postavení“ ve smyslu čl. 12 odst. 2 nařízení č. 2015/63, jehož opodstatněnost byla konstatována již v bodě 44 uvedeného rozsudku, za těchto podmínek nelze chápat tak, že by měl Soudní dvůr v úmyslu omezit dosah tohoto extenzivního výkladu pouze na změny situace instituce, které nevedou k jejímu vystoupení ze SSM.
Z důvodů uvedených v bodech 61 až 63 tohoto rozsudku kromě toho musí být odmítnut i argument ABLV Bank, podle kterého si navzájem odporuje výklad čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 a výklad čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014, jež byly provedeny v napadeném rozsudku.
S ohledem na výše uvedené musí být druhý důvod kasačního opravného prostředku zamítnut jako neopodstatněný.
Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z nesprávného výkladu článku 7 nařízení v přenesené pravomoci 2017/2361
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci třetího důvodu kasačního opravného prostředku ABLV Bank tvrdí, že po ní Tribunál nesprávně požadoval, aby prokázala spojitost mezi článkem 7 nařízení v přenesené pravomoci 2017/2361 a čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 – vycházel přitom z nesprávného předpokladu, že je-li tentýž výraz použit ve dvou různých ustanoveních, měl by mít v zásadě jiný význam, což neplatí v případě, kdy mezi těmito ustanoveními existuje nějaká zvláštní spojitost.
Dále navrhovatelka uvádí, že kontrast, jenž Tribunál konstatoval mezi veřejným zájmem, který sledují příspěvky předem, a konkrétnějšími zájmy dotčené instituce, kterým svědčí příspěvky na správní výdaje SRB, je zjevně mylný. Relevantnější by bylo zohlednit spíše to, že příspěvky předem mají užší vazbu k dotčené instituci, jelikož souvisí s jejím rizikovým profilem.
SRB a Komise tvrdí, že třetí důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.
–
Závěry Soudního dvora
Článek 7 odst. 2, 4 a 5 nařízení v přenesené pravomoci 2017/2361 stanoví, že pokud v průběhu roku dojde v postavení subjektu nebo skupiny k určitým změnám, individuální roční příspěvek na správní výdaje SRB se počítá
prorata temporis
.
Tribunál v bodě 86 napadeného rozsudku rozhodl, že pojem „změna postavení“ ve smyslu čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 nelze chápat tak, že dopadá pouze na případy, na které se vztahuje článek 7 nařízení v přenesené pravomoci 2017/2361, a to vzhledem k rozdílům v předmětu a účelu těchto dvou aktů.
S ohledem na úvahy uvedené v tomto bodě 86 se ukazuje, že argument ABLV Bank, podle něhož po ní Tribunál nesprávně požadoval, aby prokázala spojitost mezi čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 a článkem 7 nařízení v přenesené pravomoci 2017/2361, je založen na nesprávném výkladu napadeného rozsudku, jelikož Tribunál v uvedeném bodě nevycházel z neexistence spojitosti mezi těmito dvěma ustanoveními.
ABLV Bank kromě toho nezpochybňuje závěr Tribunálu, že příspěvky předem a příspěvky na správní výdaje SRB nemají stejný účel.
Vzhledem k tomu, že tento rozdílný účel postačuje k odůvodnění toho, aby se uvedené příspěvky počítaly pomocí odlišných a samostatných metodik, je třeba mít za to, že ABLV Bank neprokázala, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když při výkladu čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 odmítl zohlednit článek 7 nařízení v přenesené pravomoci 2017/2361.
Třetí důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněný.
Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z nesprávného výkladu a uplatnění pojmu „bezdůvodné obohacení“
–
Argumentace účastníků řízení
ABLV Bank v rámci čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku tvrdí, že body 92 až 96 napadeného rozsudku vycházejí z nesprávného předpokladu, podle něhož vede uplatnění pojmu „bezdůvodné obohacení“ pouze k posouzení původního důvodu platby. Navrhovatelka je naopak přesvědčena, že v zásadě je třeba vzít do úvahy pozdější vývoj, který má vliv na opodstatněnost platby, což je důvod, proč čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 v zájmu zjednodušování administrativy zohlednění některých změn vylučuje.
SRB a Komise tvrdí, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.
–
Závěry Soudního dvora
Tribunál v bodech 94 až 96 napadeného rozsudku konstatoval, že právním základem dotčených plateb byl čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 a článek 12 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, které vylučují částečné vrácení příspěvku předem na rok 2018 a jejichž platnost ABLV Bank nezpochybnila.
Tribunál tedy při konstatování existence právního základu obohacení SRF, k němuž došlo v důsledku výběru a ponechání si příspěvku předem na rok 2018 zaplaceného ABLV Bank, výslovně vycházel z toho, že relevantní ustanovení vrácení tohoto příspěvku v případě změny postavení dotyčné instituce během roku 2018 vylučují.
Nelze tedy mít za to, že Tribunál konstatoval, že bezdůvodné obohacení lze vyloučit pouze proto, že byla prokázána jeho původní opodstatněnost, a nezohlednil přitom existenci právního základu pro ponechání si dotčených částek.
Z toho vyplývá, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku uplatněný ABLV Bank vychází z nesprávného výkladu napadeného rozsudku.
Tento důvod kasačního opravného prostředku tedy musí být zamítnut jako neopodstatněný.
K pátému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z toho, že nebylo rozhodnuto o námitce protiprávnosti
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci pátého důvodu kasačního opravného prostředku ABLV Bank tvrdí, že Tribunál neodpověděl na námitku protiprávnosti, kterou uplatnila v bodě 40 odpovědi na otázky Tribunálu ze dne 12. června 2020.
SRB a Komise tvrdí, že pátý důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.
–
Závěry Soudního dvora
Tribunál v bodě 95 napadeného rozsudku konstatoval, že písemnosti navrhovatelky neobsahují – a to výslovně ani implicitně – žádnou námitku protiprávnosti týkající se čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 ani článku 12 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63.
Pokud ABLV Bank tvrdí, že Tribunál nerozhodl o námitce protiprávnosti uvedené v bodě 40 jejího podání ze dne 12. června 2020, je třeba připomenout, že v rámci kasačního opravného prostředku je účelem přezkumu Soudního dvora zejména ověření, zda Tribunál právně dostačujícím způsobem odpověděl na všechny argumenty uplatněné navrhovatelem, a dále, že důvod vycházející z toho, že Tribunál neodpověděl na argumenty uplatněné v prvním stupni, v podstatě znamená, že je tvrzeno porušení povinnosti uvést odůvodnění, která vyplývá z článku 36 statutu Soudního dvora Evropské unie, použitelného na Tribunál na základě čl. 53 prvního pododstavce téhož statutu, a z článku 117 jednacího řádu Tribunálu (rozsudek ze dne 9. března 2017, Ellinikos Chrysos v. Komise,
C‑100/16 P
,
EU:C:2017:194
, bod
a citovaná judikatura).
Povinnost uvést odůvodnění neukládá Tribunálu poskytnout vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabýval každou z úvah uvedených účastníky sporu, a odůvodnění Tribunálu tedy může být implicitní za podmínky, že umožní zúčastněným osobám seznámit se s důvody, pro které Tribunál nevyhověl jejich argumentům, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby mohl vykonat přezkum (rozsudek ze dne 9. března 2017, Ellinikos Chrysos v. Komise,
C‑100/16 P
,
EU:C:2017:194
, bod
a citovaná judikatura).
Tribunál měl přitom v bodě 95 napadeného rozsudku implicitně, avšak nutně za to, že se bod 40 podání navrhovatelky ze dne 12. června 2020, v němž je uvedeno, že by bylo protiprávní přijmout výklad článku 12 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 navržený SRB, týká výkladu tohoto článku, a nikoli jeho platnosti, čímž nikterak nezkreslil obsah tohoto podání.
Pátý důvod kasačního opravného prostředku tedy musí být zamítnut jako neopodstatněný.
K šestému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z pochybení souvisejících se zohledněním rozhodnutí SRB SRB/ES/SRF/2018/03
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci šestého důvodu kasačního opravného prostředku ABLV Bank tvrdí, že v projednávané věci není namístě použití pravidla, podle kterého praxe nemůže měnit platný právní rámec. Pokud bylo v rozhodnutí SRB SRB/ES/SRF/2018/03 nařízeno vrácení zaplacených příspěvků předem, je nesporné, že takové vrácení lze pojímat pouze jako důsledek nároku zaručeného příjemci takto vrácené částky; dary od SRB nelze připustit.
Argument související s rozhodnutím SRB SRB/ES/SRF/2018/03, z něhož Tribunál podpůrně vycházel, je dle navrhovatelky ryze sémantický, jelikož povaha vrácení se nemění jen proto, že je tento úkon prezentován jako záporná platba nebo že zahrnuje určitou matematickou operaci. Rozlišování mezi odpočtem od částky příspěvku a vrácením je kromě toho účelové.
SRB a Komise tvrdí, že šestý důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.
–
Závěry Soudního dvora
Tribunál v bodech 98 a 99 napadeného rozsudku konstatoval, že argumenty ABLV Bank směřující proti rozhodnutí SRB SRB/ES/SRF/2018/03 jsou irelevantní, jelikož pouhá praxe SRB nemůže vést ke změně znění relevantních unijních právních předpisů, a poté v bodech 100 až 102 zmíněného rozsudku podpůrně uvedl, že tyto argumenty nejsou opodstatněné.
Je třeba konstatovat, že Tribunál v bodě 98 napadeného rozsudku správně připomněl, že se pouhá praxe orgánu, instituce nebo jiného subjektu Unie nemůže odchylovat od norem, které jsou pro ně závazné, a vytvořit precedens, podle něhož by byly povinny postupovat (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 26. března 1996, Parlament v. Rada,
C‑271/94
,
EU:C:1996:133
, bod
, a ze dne 1. října 2009, Komise v. Rada,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
, bod
).
Z toho vyplývá, že i kdyby SRB v rozhodnutí SRB/ES/SRF/2018/03 opravdu připustil, že příspěvky předem lze do jisté míry vrátit, toto rozhodnutí by nemohlo zpochybnit výklad čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 a čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 provedený Tribunálem.
Okolnost, že SRB nemůže úvěrovým institucím dávat dary, je v těchto souvislostech irelevantní, jelikož nelze předpokládat, že SRB při přijímání rozhodnutí SRB/ES/SRF/2018/03 postupoval v souladu s tímto pravidlem a nadto správně vyložil normy sekundárního práva, které jsou pro něj závazné.
Z toho vyplývá, že argumentace navrhovatelky namířená proti bodům 98 a 99 napadeného rozsudku musí být odmítnuta jako neopodstatněná.
Za těchto podmínek je třeba mít za to, že body 100 až 102 zmíněného rozsudku byly uvedeny jen pro úplnost, což znamená, že argumentace směřující proti těmto bodům je irelevantní (obdobně viz rozsudek ze dne 18. června 2020, Dovgan v. EUIPO,
C‑142/19 P
, nezveřejněný,
EU:C:2020:487
, bod
a citovaná judikatura).
Šestý důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout jako zčásti irelevantní a zčásti neopodstatněný.
K sedmému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z nesprávného výkladu článku 17 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci sedmého důvodu kasačního opravného prostředku ABLV Bank tvrdí, že odůvodnění, které uvedl Tribunál v souvislosti s čl. 17 odst. 3 a 4 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, je stiženo nesprávným právním posouzením, jelikož možnost opravy příspěvků předem obsažená v tomto ustanovení svědčí o tom, že výklad čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 provedený Tribunálem není správný.
SRB tvrdí, že sedmý důvod kasačního opravného prostředku musí být odmítnut jako nepřípustný nebo v každém případě zamítnut jako neopodstatněný. Komise tvrdí, že tento důvod kasačního opravného prostředku není opodstatněný.
–
Závěry Soudního dvora
Poté, co Tribunál v bodě 105 napadeného rozsudku připomněl znění čl. 17 odst. 3 a 4 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, v bodech 107 a 108 uvedeného rozsudku rozhodl, že výklad těchto ustanovení navrhovaný navrhovatelkou, podle kterého lze každý příspěvek později opravit, není podložen jejich zněním a že změnu okolností, které se navrhovatelka dovolává, nelze srovnávat s úpravami nebo účetními opravami uvedenými ve zmíněných ustanoveních.
Zdá se, že ABLV Bank v rámci sedmého důvodu kasačního opravného prostředku Tribunálu nevytýká, že nesprávně vyloučil použití čl. 17 odst. 3 a 4 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, ale že provedl výklad čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014, který je s tímto čl. 17 odst. 3 a 4 neslučitelný.
Taková argumentace ovšem nemůže obstát z důvodů uvedených v bodě 59 tohoto rozsudku.
Sedmý důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněný, aniž je třeba posuzovat jeho přípustnost.
K osmému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z pochybení souvisejících s režimem neodvolatelných platebních příslibů
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci osmého důvodu kasačního opravného prostředku má ABLV Bank za to, že Tribunál zkreslil její argumentaci, jelikož ve svých písemnostech předložených v řízení v prvním stupni netvrdila, že její příspěvky předem představují neodvolatelné platební přísliby.
Článek 7 odst. 3 prováděcího nařízení 2015/81 přitom dokládá, že výpočet je třeba provést v okamžiku, kdy subjekt vystupuje ze SRF, a výklad nařízení č. 806/2014, který provedl Tribunál, je proto podle navrhovatelky nesprávný.
SRB a Komise tvrdí, že osmý důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.
–
Závěry Soudního dvora
Článek 7 odst. 3 prováděcího nařízení 2015/81 stanoví, že neodvolatelné platební přísliby instituce, jež přestane spadat do oblasti působnosti nařízení č. 806/2014, se zruší a zajištění, kterým jsou kryty, se vrátí.
Tribunál v bodě 111 napadeného rozsudku uvedl, že takové přísliby mají jinou povahu než příspěvky předem, a podléhají proto zvláštnímu režimu, který na takové příspěvky, jako jsou příspěvky zaplacené ABLV Bank, nelze obdobně použít.
V tomto ohledu je třeba uvést, že z bodů 110 a 111 napadeného rozsudku vyplývá, že Tribunál neměl za to, že navrhovatelka tvrdila, že její příspěvek předem na rok 2018 spočívá v neodvolatelných platebních příslibech.
Zejména je třeba zdůraznit, že Tribunál v bodě 111 uvedeného rozsudku výslovně odmítl možnost použít „na základě analogie“ čl. 7 odst. 3 prováděcího nařízení 2015/81.
Z toho vyplývá, že argument vycházející ze zkreslení písemností ABLV Bank předložených v řízení v prvním stupni musí být odmítnut jako neopodstatněný.
Je dále pravda, že navrhovatelka správně tvrdí, že z čl. 7 odst. 3 prováděcího nařízení 2015/81 vyplývá, že vystoupení instituce z působnosti SSM může vést k tomu, že SRB přijme určitá opatření týkající se příspěvků předem zaplacených touto institucí. Navrhovatelka ovšem nikterak nezpochybňuje závěry Tribunálu týkající se rozdílů mezi neodvolatelnými platebními přísliby a ostatními příspěvky předem a naopak trvá na tom, že tyto rozdíly existují.
Na základě argumentace navrhovatelky za těchto podmínek nelze konstatovat, že je bod 111 napadeného rozsudku stižen nesprávným právním posouzením.
Tento důvod kasačního opravného prostředku tedy musí být zamítnut jako zčásti irelevantní a zčásti neopodstatněný.
K devátému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z nesprávného právního posouzení a z toho, že nebylo rozhodnuto, pokud jde o příspěvky předem na rok 2015
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci devátého důvodu kasačního opravného prostředku ABLV Bank poukazuje na několik pochybení, kterých se měl Tribunál dopustit, když se vyjadřoval k argumentaci navrhovatelky týkající se příspěvků předem na rok 2015.
Tribunál zaprvé nesprávně přirovnal tyto příspěvky k pozdějším příspěvkům, ačkoliv se příspěvky předem na rok 2015 ponechávají ve zvláštních podfondech až do té doby, než jsou vráceny dotčeným institucím.
Zadruhé navrhovatelka tvrdí, že Tribunál nesprávně vyložil čl. 8 odst. 2 prováděcího nařízení 2015/81.
Nezohlednil skutečnost, že v tomto ustanovení není uvedeno, že k vracení dotčených příspěvků musí docházet postupně po dobu osmi let. V těchto souvislostech nelze připustit, aby byly z nároku na vrácení vyloučeny instituce, které již příspěvky předem nejsou povinny platit, jelikož jejich situace je v tomto ohledu důsledkem bezdůvodného odkladu plánovaného vrácení. Je překvapivé, že nedošlo k výpočtu, který by situaci takových institucí napravil, jelikož příslušný výpočet je pro takovou situaci upraven v čl. 7 odst. 3 prováděcího nařízení 2015/81.
Tribunál zatřetí dle navrhovatelky nesprávně odkázal na čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014, ačkoli příspěvky předem na rok 2015 nebyly vybrány na základě tohoto nařízení a pravidla vztahující se na tento druh příspěvků neobsahují srovnatelná ustanovení.
Navrhovatelka začtvrté tvrdí, že stanovisko, které Tribunál zaujal při posuzování přípustnosti žaloby, odporuje postoji, který Tribunál zaujal při meritorním posuzování příspěvků předem na rok 2015.
Tribunál zapáté dle navrhovatelky neuznal, že s odkazem na čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 připouští, že otázka změn, k nimž došlo v průběhu roku, je relevantní.
SRB a Komise tvrdí, že devátý důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.
–
Závěry Soudního dvora
Poté, co Tribunál v bodech 115 a 116 napadeného rozsudku připomněl, že příspěvky předem na rok 2015 byly vybrány členskými státy a následně převedeny SRB, měl v bodě 117 uvedeného rozsudku předně za to, že tyto příspěvky byly po převedení v rámci SRF zastupitelným způsobem sloučeny s ostatními příspěvky předem.
V bodech 119 až 127 zmíněného rozsudku dále uvedl, že čl. 8 odst. 2 prováděcího nařízení 2015/81 nemůže sloužit jako základ pro žádost navrhovatelky o vrácení. V tomto ohledu podotkl, že toto ustanovení nezakládá nárok na vrácení a že pouze upravuje metodiku, kterou musí SRB použít, aby při výpočtu příspěvků předem vzal do úvahy příspěvky předem na rok 2015, které mu převedly členské státy.
Tribunál nakonec v bodě 128 téhož rozsudku konstatoval, že se na příspěvky předem na rok 2015 nyní vztahuje – stejně jako na ostatní příspěvky – čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014.
V tomto ohledu je třeba zaprvé konstatovat, že argumentace ABLV Bank nemůže prokázat, že výklad čl. 8 odst. 2 prováděcího nařízení 2015/81, který provedl Tribunál v bodech 120 až 127 napadeného rozsudku, je stižen nesprávným právním posouzením.
V tomto ustanovení je uvedeno, že během počátečního období SRB při výpočtu příspěvků předem každé instituce zohlední příspěvky předem získané členskými státy, které byly převedeny do SRF, a odečte je od částky, kterou má tato instituce uhradit.
Jak uvedl Tribunál v bodech 120 až 122 napadeného rozsudku, ze znění čl. 8 odst. 2 prováděcího nařízení 2015/81 i z cíle tohoto prováděcího nařízení, kterým je upřesnit podmínky pro výpočet příspěvků předem jednotlivých institucí do SRF, vyplývá, že toto ustanovení nelze vykládat tak, že zakládá nárok každé instituce na vrácení příspěvků předem získaných členskými státy, které byly převedeny do SRF. Uvedené ustanovení pouze uvádí, že se v rámci metodiky výpočtu příspěvků předem do SRF provádí odpočet těchto příspěvků.
Jak zdůraznil Tribunál v bodě 123 napadeného rozsudku, instituce, která již příspěvky předem do SRF platit nemusí, tedy nemůže tohoto odpočtu využít, jelikož už se na ni tato metodika výpočtu nevztahuje.
Nelze mít za to, že by byl tento výklad čl. 8 odst. 2 prováděcího nařízení 2015/81 neslučitelný s čl. 7 odst. 3 tohoto prováděcího nařízení, jelikož cílem ani účinkem posledně uvedeného ustanovení, které se týká zvláštního režimu neodvolatelných platebních příslibů, není upřesnit pravidla vztahující se na příspěvky předem získané členskými státy, které byly převedeny do SRF.
Zadruhé v rozsahu, v němž je třeba chápat argumentaci ABLV Bank tak, že tato společnost poukazuje na nesprávnost praxe spočívající v tom, že SRB provádí odpočet podle čl. 8 odst. 2 prováděcího nařízení 2015/81 v průběhu počátečního období uvedeného v nařízení č. 806/2014 postupně, je třeba konstatovat, že i kdyby taková nesprávnost byla prokázána, měla být namítnuta vůči rozhodnutím, kterými se každoročně stanovuje výše příspěvků předem, aby se prokázalo, že jsou tato rozhodnutí založena na metodice výpočtu, která je s tímto ustanovením v rozporu.
Argumentace vycházející z nesprávnosti takové praxe naproti tomu nemůže prokázat, že Tribunál měl konstatovat, že SRB měl v souladu s uvedeným ustanovením při vystoupení dané instituce z působnosti SSM postupovat tak, že by příspěvek předem této instituce získaný členským státem, který byl převeden do SRF, vrátil, a to nad rámec ročního výpočtu příspěvků předem, jež měla uvedená instituce zaplatit.
Z toho vyplývá, že argumenty vycházející z nesprávnosti praxe spočívající v tom, že SRB provádí odpočet podle čl. 8 odst. 2 prováděcího nařízení 2015/81 v průběhu počátečního období uvedeného v nařízení č. 806/2014 postupně, musí být odmítnuty jako irelevantní.
Zatřetí vzhledem k tomu, že se čl. 70 odst. 4 tohoto nařízení týká „řádně obdržených příspěvků“ a nerozlišuje přitom příspěvky předem, které přímo vybral SRB, a příspěvky předem, které mu převedly členské státy, nelze konstatovat, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 128 napadeného rozsudku rozhodl, že se toto ustanovení vztahuje na všechny tyto příspěvky předem poskytnuté SRB.
Začtvrté argumenty ABLV Bank vycházející z rozporů mezi úvahami Tribunálu týkajícími se příspěvků předem na rok 2015 a ostatními částmi odůvodnění napadeného rozsudku musí být na základě zásad připomenutých v bodě 34 tohoto rozsudku považovány za nepřípustné, jelikož navrhovatelka jednoznačně neupřesnila, jakou povahu mají rozpory v odůvodnění, kterých se dovolává.
Zapáté vzhledem k tomu, že z výše uvedených úvah vyplývá, že Tribunál správně rozhodl, že čl. 8 odst. 2 prováděcího nařízení 2015/81 nestanoví nárok na vrácení příspěvků předem získaných členskými státy, které byly převedeny do SRF a dále že se na tyto příspěvky vztahuje čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014, podle všeho nelze mít za to, že by závěr Tribunálu vyjádřený v bodech 117 a 128 napadeného rozsudku, podle něhož se v rámci SRF mezi uvedenými příspěvky a příspěvky předem přímo vybranými SRB nečiní žádný rozdíl, byl nezbytný pro odůvodnění konstatování, k němuž Tribunál dospěl v bodě 129 napadeného rozsudku.
Je proto třeba mít za to, že úvahy související s tímto závěrem byly uvedeny pouze pro úplnost, a argumenty ABLV Bank směřující proti těmto úvahám tedy musí být v souladu s judikaturou připomenutou v bodě 118 tohoto rozsudku odmítnuty jako irelevantní.
S ohledem na výše uvedené musí být devátý důvod kasačního opravného prostředku zčásti odmítnut jako nepřípustný, zčásti zamítnut jako irelevantní a zčásti zamítnut jako neopodstatněný.
K desátému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při zamítnutí šestého žalobního důvodu uplatněného v řízení v prvním stupni
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci desátého důvodu kasačního opravného prostředku ABLV Bank tvrdí, že závěr Tribunálu uvedený v bodech 134 a následujících napadeného rozsudku, podle něhož sporné rozhodnutí neodporuje zásadám právní jistoty a ochrany legitimního očekávání, je stižen nesprávným právním posouzením, jelikož i kdyby měl čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 takový význam, jaký mu přisoudil Tribunál, nelze toto ustanovení považovat za jednoznačné, a to zejména kvůli existenci případů vrácení příspěvků předem.
SRB tvrdí, že desátý důvod kasačního opravného prostředku musí být odmítnut jako nepřípustný nebo v každém případě zamítnut jako neopodstatněný. Komise se rovněž domnívá, že je tento důvod kasačního opravného prostředku neopodstatněný.
–
Závěry Soudního dvora
Tribunál měl v bodech 136 až 138 napadeného rozsudku za to, že SRB neporušil zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání. Tento závěr odůvodnil tak, že sporné rozhodnutí bylo předvídatelné, jelikož vycházelo z čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014, což je jasné a přesné ustanovení, které není spojeno s žádnou výjimkou nebo zmírňujícím pravidlem.
Nelze mít za to, že by byl tento závěr stižen nesprávným právním posouzením, jelikož jak uvedl Tribunál v bodě 136 napadeného rozsudku a jak bylo připomenuto v bodech 54 až 55 tohoto rozsudku, ze samotného znění čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 vyplývá, že se řádně obdržené příspěvky předem nevracejí.
Pokud kromě toho navrhovatelka tvrdí, že Tribunál nevzal do úvahy ustanovení unijního práva, podle nichž SRB musí v určitých situacích příspěvky předem vrátit, je třeba připomenout, že ze závěrů posouzení prvního, třetího a sedmého až devátého důvodu tohoto kasačního opravného prostředku vyplývá, že argumentace ABLV Bank týkající se čl. 17 odst. 3 a 4 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, čl. 7 odst. 3, čl. 8 odst. 2 prováděcího nařízení 2015/81 a článku 7 nařízení v přenesené pravomoci 2017/2361 nemůže prokázat, že by existovala taková povinnost.
Desátý důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněný.
K jedenáctému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při zamítnutí sedmého žalobního důvodu uplatněného v řízení v prvním stupni
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci jedenáctého důvodu kasačního opravného prostředku ABLV Bank tvrdí, že Tribunál provedl „radikální a extrémní“ výklad relevantních ustanovení, čímž porušil zásadu proporcionality. Rovněž měl podle jejího názoru nesprávně za to, že SRB nemá žádný prostor pro uvážení.
ABLV Bank kromě toho nesouhlasí s tím, že Tribunál v bodě 152 napadeného rozsudku odmítl argumentaci uvedenou v bodě 23 žaloby jako nepřípustnou. Tvrdí, že tato argumentace byla dostatečně přesná na to, aby byla přípustná, a příklad uplatněný na její podporu nebylo třeba podrobně analyzovat.
SRB a Komise tvrdí, že jedenáctý důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.
–
Závěry Soudního dvora
Tribunál v bodech 142 až 152 napadeného rozsudku odmítl všechny argumenty navrhovatelky vycházející ze zásady proporcionality. Konkrétně v bodě 147 zmíněného rozsudku uvedl, že SRB nemá při uplatňování čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 a čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 žádný prostor pro uvážení a dále že ABLV Bank nevznesla vůči těmto ustanovením žádnou námitku protiprávnosti.
Nejprve je třeba uvést, že z úvah souvisejících s posuzováním prvního a druhého důvodu tohoto kasačního opravného prostředku vyplývá, že Tribunál správně rozhodl, že SRB byl na základě čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 a čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 povinen žádost navrhovatelky o vrácení zamítnout. Z toho vyplývá – jak uvedl Tribunál v bodě 147 napadeného rozsudku – že SRB v tomto ohledu neměl žádný prostor pro uvážení.
Tribunál za těchto podmínek v bodech 147 a 148 napadeného rozsudku oprávněně konstatoval, že neexistence prostoru SRB pro uvážení vede k tomu, že mu nelze vytýkat, že porušil zásadu proporcionality, když tuto žádost zamítl, a to s výhradou uplatnění námitky, že ustanovení, podle nichž je povinen rozhodnout v tomto smyslu, jsou neplatná z důvodu jejich neslučitelnosti s touto zásadou.
Ze závěrů posouzení pátého důvodu projednávaného kasačního opravného prostředku, který byl zamítnut, přitom vyplývá, že Tribunál nezkreslil písemnosti předložené v řízení v prvním stupni, když měl za to, že navrhovatelka takovou námitku protiprávnosti nevznesla.
Ukazuje se proto, že odůvodnění, které Tribunál uvedl v bodě 147 napadeného rozsudku, postačovalo k tomu, aby odůvodnilo zamítnutí sedmého žalobního důvodu uplatněného v řízení v prvním stupni.
Argumenty ABLV Bank zpochybňující ostatní části odůvodnění Tribunálu týkající se zamítnutí tohoto sedmého žalobního důvodu musí být tudíž v souladu s judikaturou připomenutou v bodě 118 tohoto rozsudku považovány za irelevantní.
Z toho plyne, že jedenáctý důvod kasačního opravného prostředku je třeba zamítnout jako zčásti irelevantní a zčásti neopodstatněný.
Ke dvanáctému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z nesprávného právního posouzení při zamítnutí osmého a devátého žalobního důvodu uplatněného v řízení v prvním stupni
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci dvanáctého důvodu kasačního opravného prostředku ABLV Bank tvrdí, že Tribunál nesprávně uplatnil zásadu
nemo auditur
.
Za účelem uplatnění této zásady totiž není třeba určit, zda SRB správně vyložil čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 a čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, ale je třeba posoudit, zda tento subjekt sám protiprávně zavedl podmínky, které následně uplatnil. Tak tomu přitom podle navrhovatelky bylo i v projednávané věci, jelikož ztráta jejího povolení byla nevyhnutelným důsledkem rozhodnutí SRB SRB/EES/2018/09, které bylo protiprávní a kterým SRB překročil své pravomoci. SRB se nemůže dovolávat toho, že toto rozhodnutí nebylo zrušeno, neboť tvrdí, že jeho rozhodnutí ze dne 23. února 2018 nepodléhají soudnímu přezkumu.
Navrhovatelka kromě toho uvádí, že zásadě
nemo auditur
upírá veškerý smysl závěr obsažený v bodě 172 napadeného rozsudku, podle kterého protiprávní jednání SRB nezpochybňuje legalitu sporného rozhodnutí.
Tribunál nadto dle navrhovatelky neodpověděl na devátý žalobní důvod uplatněný v řízení v prvním stupni, který se týkal rozporuplnosti jednání spočívajícího ve vyloučení instituce z režimu krytí rizik a současného ponechání si příspěvku stanoveného v závislosti na rizikovém profilu této instituce.
SRB a Komise tvrdí, že dvanáctý důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.
–
Závěry Soudního dvora
Tribunál měl v bodě 170 napadeného rozsudku za to, že SRB v projednávaném případě nelze vytýkat žádné protiprávní jednání, jelikož tento subjekt uplatnil čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 a čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63 správně. V bodě 171 napadeného rozsudku Tribunál dodal, že rozhodnutí SRB SRB/EES/2018/09 není předmětem žaloby v prvním stupni, a nemůže tedy vést ke konstatování protiprávního jednání SRB. Kromě toho měl Tribunál v bodě 172 uvedeného rozsudku za to, že žalobní důvod vycházející z údajně rozporuplného jednání SRB je neúčinný, jelikož nesměřuje ke zpochybnění legality sporného rozhodnutí.
Pokud jde zaprvé o posouzení opodstatněnosti osmého žalobního důvodu ABLV Bank uplatněného v řízení v prvním stupni, které provedl Tribunál, je třeba konstatovat, že v rozsahu, v němž navrhovatelka chtěla prostřednictvím tohoto důvodu namítnout údajnou protiprávnost rozhodnutí SRB SRB/EES/2018/09, jsou úvahy obsažené v bodě 170 napadeného rozsudku, které se týkají souladu sporného rozhodnutí s čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 a čl. 12 odst. 2 nařízení v přenesené pravomoci 2015/63, irelevantní.
Jak naproti tomu uvedl Tribunál v bodě 171 napadeného rozsudku, pro účely uplatnění zásady
nemo auditur
nelze předpokládat, že rozhodnutí SRB SRB/EES/2018/09 je protiprávní, jestliže proti němu nebyla podána žaloba na neplatnost.
Okolnost, že se SRB domnívá, že toto rozhodnutí není aktem nepříznivě zasahujícím do právního postavení, na niž poukazuje ABLV Bank, je irelevantní. Z bodu 66 rozsudku ze dne 6. května 2021, ABLV Bank a další v. ECB (
C‑551/19 P a C‑552/19 P
,
EU:C:2021:369
), totiž vyplývá, že konečný výsledek postupu řešení krize, v jehož průběhu bylo přijato rozhodnutí SRB SRB/EES/2018/09, mohl být předmětem soudního přezkumu.
Pokud jde zadruhé o devátý žalobní důvod, který ABLV Bank uplatnila v řízení v prvním stupni, je třeba zdůraznit, že argument vycházející z toho, že o tomto žalobním důvodu nebylo rozhodnuto, musí být odmítnut, neboť Tribunál uvedený žalobní důvod výslovně zamítl v bodě 172 napadeného rozsudku.
Kromě toho je třeba podotknout, že jelikož tento bod nesouvisí s žalobním důvodem vycházejícím z porušení zásady
nemo auditur
, ale s žalobním důvodem vycházejícím z údajně rozporuplného jednání SRB, výtka, že Tribunál ve zmíněném bodě nesprávně uplatnil tuto zásadu, nemůže obstát.
Dvanáctý důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněný.
Ke třináctému důvodu kasačního opravného prostředku vycházejícímu z pochybení souvisejících s dostatečností odůvodnění sporného rozhodnutí
–
Argumentace účastníků řízení
V rámci třináctého důvodu kasačního opravného prostředku ABLV Bank tvrdí, že Tribunál nerespektoval rozsah povinnosti uvést odůvodnění, když měl za to, že dostatečnost odůvodnění sporného rozhodnutí lze dovodit z toho, že byla podána žaloba, a když konstatoval, že může o žalobě rozhodnout.
Nedostatečnost odůvodnění sporného rozhodnutí dokládá dle navrhovatelky skutečnost, že Tribunál opakovaně poukázal na okolnosti neuvedené v tomto rozhodnutí, a také otázky, které Tribunál položil v průběhu řízení. Údajnou jednoznačnou povahu čl. 70 odst. 4 nařízení č. 806/2014 vyvrací zejména skutečnost, že v jedné z těchto otázek se odkazuje na „vrácení“, a také to, že se Tribunál nedomníval, že by se mohl opřít o znění tohoto ustanovení.
SRB a Komise tvrdí, že třináctý důvod kasačního opravného prostředku je neopodstatněný.
–
Závěry Soudního dvora
Tribunál měl v bodě 178 napadeného rozsudku za to, že SRB v odůvodnění sporného rozhodnutí specifikoval skutkové a právní okolnosti, které mají zásadní význam. Tribunál rovněž konstatoval, že toto rozhodnutí umožnilo ABLV Bank seznámit se s důvody uvedeného rozhodnutí a unijnímu soudu provést přezkum jeho legality.
Jak uvedl Tribunál v bodě 176 napadeného rozsudku, z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že ačkoliv z odůvodnění vyžadovaného článkem 296 SFEU musí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, aby se dotčená osoba mohla seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a aby příslušný soud mohl vykonat přezkum, takové odůvodnění musí být přizpůsobeno povaze daného aktu a kontextu, ve kterém byl přijat. V této souvislosti není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož dostatečnost odůvodnění musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast, a zejména v závislosti na zájmu, jejž mohou mít osoby, kterým je akt určen, na poskytnutí vysvětlení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. března 2017, Rosneft,
C‑72/15
,
EU:C:2017:236
, bod
a citovaná judikatura).
Je nutno konstatovat, že Tribunál v bodě 178 napadeného rozsudku při posuzování dostatečnosti odůvodnění sporného rozhodnutí uplatnil kritéria vycházející z této ustálené judikatury. Zejména správně zohlednil skutečnost, že odůvodnění tohoto rozhodnutí umožnilo navrhovatelce hájit svá práva a unijnímu soudu provést přezkum legality uvedeného rozhodnutí.
Kromě toho je třeba podotknout, že jelikož podle uvedené ustálené judikatury není vyžadováno, aby bylo odůvodnění rozhodnutí vyčerpávající, skutečnost, že Tribunál v rámci odůvodnění svého rozhodnutí přihlédl ke skutečnostem, které toto odůvodnění rozvíjejí, a provedl dokazování, jehož cílem bylo zmíněné odůvodnění objasnit, nemůže závěr Tribunálu obsažený v bodě 178 napadeného rozsudku zpochybnit.
Třináctý důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněný.
K nákladům řízení
Podle čl. 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora platí, že není-li kasační opravný prostředek opodstatněný, Soudní dvůr rozhodne o nákladech řízení.
Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě jeho čl. 184 odst. 1, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že SRB a Komise požadovaly náhradu nákladů řízení a ABLV Bank neměla ve věci úspěch, je důvodné jí uložit, že ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené SRB a Komisí.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

1)
Kasační opravný prostředek se zčásti odmítá a zčásti zamítá.

2)
Společnost ABLV Bank AS, v likvidaci, ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Jednotným výborem pro řešení krizí (SRB) a Evropskou komisí.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.