CELEX: 62021CJ0338
Eelotsusetaotlus
Määrus (EL) nr 604/2013
Rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi kindlaksmääramine
Artikkel 27
Kaebus varjupaigataotleja suhtes tehtud üleandmisotsuse peale
Artikkel 29
Üleandmisotsuse täitmise peatamine
Üleandmistähtaeg
Tähtaja peatamine üleandmise täideviimiseks
Direktiiv 2004/81/EÜ
Elamisluba, mis on välja antud pädevate asutustega koostööd tegevatele kolmandate riikide kodanikele, kes on inimkaubanduse ohvrid või kelle ebaseaduslikule sisserändele on kaasa aidatud
Artikkel 6
Järelemõtlemisaeg
Väljasaatmisotsuse jõustamise keeld
Õiguskaitsevahendid

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (
ELT 2013, L 180, lk 31
; edaspidi „Dublini III määrus“), artikli 27 lõiget 3 ning artikli 29 lõikeid 1 ja 2.
Taotlus on esitatud Staatssecretaris van Justitie en Veiligheidi (justiits- ja julgeolekuküsimuste riigisekretär, Madalmaad) (edaspidi „Staatssecretaris“) ning kolmandate riikide kodanike S. S-i, N. Z-i ja S. S-i vahelises kohtuvaidluses Staatssecretarise otsuste üle jätta nende rahvusvahelise kaitse taotlused läbi vaatamata ja anda nad Itaaliale üle.
Õiguslik raamistik
Direktiiv 2004/81/EÜ
Nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/81/EÜ elamisloa väljaandmise kohta pädevate asutustega koostööd tegevatele kolmandate riikide kodanikele, kes on inimkaubanduse ohvrid või kelle ebaseaduslikule sisserändele on kaasa aidatud (
ELT 2004, L 261, lk 19
; ELT eriväljaanne 19/07, lk 69; parandus
ELT 2013, L 82, lk 63
), artiklis 1 on sätestatud järgmist:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on määratleda tingimused asjaomase siseriikliku menetluse pikkusega seotud tähtajaliste elamislubade andmiseks kolmandate riikide kodanikele, kes teevad koostööd võitluses inimkaubanduse või ebaseaduslikule sisserändele kaasaaitava tegevuse vastu.“
Direktiivi artikkel 4 on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolev direktiiv ei takista liikmesriike võtmast vastu või säilitamast käesoleva direktiiviga hõlmatud isikute suhtes soodsamaid sätteid.“
Direktiivi artiklis 6 on ette nähtud järgmist:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et asjaomastele kolmandate riikide kodanikele antakse järelemõtlemisaeg, mis võimaldab neil toibuda ja pääseda rikkumiste toimepanijate mõju alt, et nad saaksid võtta vastu teadva otsuse, kas teha pädevate asutustega koostööd või mitte.
Esimeses lõigus osutatud ajavahemiku kestus ja algus määratakse kindlaks siseriikliku õiguse kohaselt.
2.   Järelemõtlemisajal ja pädevate asutuste otsust oodates on kolmandate riikide kodanikele kättesaadav artiklis 7 osutatud kohtlemine ning nende vastu ei ole võimalik jõustada väljasaatmisotsust.
3.   Järelemõtlemisaeg ei anna käesoleva direktiivi alusel elamisõigust.
4.   Liikmesriik võib järelemõtlemisaja alati lõpetada […] avaliku korra ja riigi julgeoleku kaitsega seotud põhjustel.“
Sama direktiivi artikkel 7 määratleb asjaomaste kolmandate riikide kodanike kohtlemise enne elamisloa väljaandmist.
Direktiivi 2004/81 artiklis 8 on sätestatud järgmist:
„1.   Pärast järelemõtlemisaja lõppu või varem, kui pädevad asutused on seisukohal, et asjaomane kolmanda riigi kodanik on juba täitnud punktis b sätestatud kriteeriumi, kaaluvad liikmesriigid:
a)
võimalust, mis antakse tema viibimise pikendamisega liikmesriigi territooriumil uurimise või kohtumenetluse huvides, ja
b)
kas ta on näidanud üles selget kavatsust teha koostööd ja
c)
kas ta on katkestanud kõik suhted isikutega, keda kahtlustatakse tegudes, mis võivad kuuluda artikli 2 punktides b ja c osutatud rikkumiste hulka.
2.   Elamisloa andmiseks ja ilma et see piiraks avaliku korra ja riigi julgeoleku kaitsega seotud põhjusi, nõutakse lõikes 1 osutatud tingimuste täitmist.
3.   Ilma et see piiraks […] kehtetuks tunnistamise sätete kohaldamist, kehtib elamisluba vähemalt kuus kuud. Seda uuendatakse, kui käesoleva artikli lõikes 2 sätestatud tingimused on endiselt täidetud.“
Dublini III määrus
Dublini III määruse põhjendused 4 ja 5 on sõnastatud järgmiselt:
(4)
[15. ja 16. oktoobril 1999 Tamperes toimunud Euroopa Ülemkogu erakorralise] Tampere kohtumise järeldustes tõdetakse ka, et Euroopa ühine varjupaigasüsteem peaks lühiajaliselt hõlmama selget ja toimivat menetlust varjupaigataotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi määramiseks.
(5)
Selline menetlus peaks põhinema liikmesriikide ja asjaomaste isikute seisukohast erapooletutel ja õiglastel alustel. Eelkõige peaks see võimaldama kiiresti määrata vastutav liikmesriik, et tagada tegelik juurdepääs rahvusvahelise kaitse andmise menetlusele ja mitte seada ohtu rahvusvahelise kaitse taotluste kiire menetlemise eesmärki.“
Määruse VI peatüki „Vastuvõtmise ja tagasivõtmise menetlus“ IV jaos „Menetluslikud tagatised“ asub artikkel 27 „Õiguskaitsevahendid“, mille lõigetes 1, 3 ja 4 on sätestatud järgmist:
„1.   Taotlejal […] on õigus tõhusale õiguskaitsele üleandmisotsuse faktiliste või õiguslike asjaolude vaidlustamise või läbivaatamise kaudu kohtus.
[…]
3.   Üleandmisotsuse vaidlustamise või läbivaatamise korral sätestavad liikmesriigid oma siseriiklikus õiguses, et:
a)
vaidlustamine või läbivaatamine annab asjaomasele isikule õiguse jääda asjaomasesse liikmesriiki, kuni selguvad vaidlustamise või läbivaatamise tulemused, või
b)
üleandmine peatub automaatselt ning selline peatumine aegub pärast mõistlikku ajavahemikku, mille jooksul kohus otsustab pärast palve üksikasjalikku ja tähelepanelikku läbivaatamist, kas anda vaidlustamisele või läbivaatamisele peatav mõju, või
c)
asjaomasele isikule antakse võimalus esitada mõistliku aja jooksul kohtule taotlus peatada üleandmisotsuse täitmine kuni vaidlustamise või läbivaatamise tulemuste selgumiseni. Liikmesriigid tagavad, et tõhus õiguskaitsevahend on olemas, peatades üleandmise, kuni võetakse vastu otsus esimese peatamise palve kohta. Otsus selle kohta, kas peatada üleandmisotsuse rakendamine, võetakse vastu mõistliku aja jooksul, võimaldades samas palve üksikasjaliku ja tähelepaneliku läbivaatamise. Üleandmise rakendamise peatamisest keeldumise otsuses esitatakse selle aluseks olevad põhjused.
4.   Liikmesriigid võivad ette näha, et pädevad asutused võivad
ex officio
otsustada peatada üleandmisotsuse rakendamise kuni vaidlustamise või läbivaatamise tulemuse selgumiseni.“
Määruse VI peatüki VI jaos „Üleandmine“ asub artikkel 29 „Menetlused ja tähtajad“, mille lõigetes 1 ja 2 ette nähtud järgmist:
„1.   Palve esitanud liikmesriik annab taotleja […] pärast asjaomaste liikmesriikide omavahelist nõupidamist vastutavale liikmesriigile üle kooskõlas oma riigi õigusega esimesel võimalusel ja hiljemalt kuue kuu jooksul ajast, mil teine liikmesriik rahuldas vastuvõtmis- või tagasivõtmispalve või tehti lõplik otsus vaidlustamise või uuesti läbi vaatamise suhtes, kui sellel oli peatav toime vastavalt artikli 27 lõikele 3.
[…]
2.   Kui üleandmine ei toimu kuue kuu jooksul, vabaneb vastutav liikmesriik kohustusest asjaomane isik vastu või tagasi võtta ning vastutus läheb üle palve esitanud liikmesriigile. Nimetatud tähtaega võib pikendada kõige rohkem ühe aastani, kui üleandmist ei saa teostada asjaomase isiku kinnipidamise tõttu, või kõige rohkem 18 kuuni, kui isik on põgenenud.“
Menetlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimus
Põhikohtuasja vastustajad esitasid Madalmaades järjestikku kahte liiki elamisloa taotlused.
Esimesena esitasid nad 19. aprillil, 5. septembril ja 7. oktoobril 2019 Madalmaades rahvusvahelise kaitse taotlused. Staatssecretaris palus Itaalia ametiasutustel põhikohtuasja vastustajad vastu või tagasi võtta. Need asutused rahuldasid nimetatud vastuvõtmis‑ ja tagasivõtmispalved sõnaselgelt või kaudselt 12. juunil ning 20. ja 28. novembril 2019.
Staatssecretaris otsustas 1. augustil 2019, 17. jaanuaril 2020 ja 8. veebruaril 2020 jätta põhikohtuasja vastustajate esitatud rahvusvahelise kaitse taotlused läbi vaatamata ning anda nad Itaaliale üle.
Põhikohtuasja vastustajad esitasid nende otsuste peale esimese astme kohtutele tühistamishagid.
Need kohtud tühistasid 21. novembril 2019, 1. septembril 2020 ja 16. septembril 2020 nimetatud otsused muu hulgas põhjusel, et Dublini III määruse artikli 29 lõikes 1 ette nähtud üleandmistähtaeg oli möödunud ja niisiis oli põhikohtuasja vastustajate esitatud rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamise eest vastutavaks muutunud Madalmaade Kuningriik. Nimetatud kohtud kohustasid Staatssecretarist tegema nende rahvusvahelise kaitse taotluste kohta uued otsused.
Staatssecretaris esitas nende kohtute otsuste peale apellatsioonkaebuse Raad van Statele (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu, Madalmaad), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus. Ta esitas koos oma apellatsioonkaebustega esialgse õiguskaitse taotlused, milles ta palus esiteks, et ta ei peaks tegema uut otsust enne apellatsioonkaebuste kohta otsuse tegemist, ja teiseks peatada üleandmistähtaeg. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rahuldas need taotlused 22. aprillil, 21. septembril ja 16. novembril 2020.
Teisena esitasid põhikohtuasja vastustajad 1. oktoobril 2019, 21. veebruaril 2020 ja 4. märtsil 2020 kuriteoteate seoses inimkaubandusega, mille ohvrid nad nende väitel Madalmaades või Itaalias olid. Staatssecretaris käsitas neid kuriteoteateid taotlusena väljastada elamisluba ajutistel humanitaarsetel põhjustel.
Staatssecretaris jättis need taotlused 7. oktoobri 2019. aasta, 3. märtsi 2020. aasta ja 6. aprilli 2020. aasta otsustega rahuldamata.
Põhikohtuasja vastustajad esitasid 4. novembril 2019, 30. märtsil 2020 ja 6. aprillil 2020 vaided nende otsuste läbivaatamiseks. 16. detsembril 2019, 22. aprillil 2020 ja 28. augustil 2020 jättis Staatssecretaris vaided nimetatud otsuste läbivaatamiseks rahuldamata või need võeti tagasi.
Staatssecretaris väidab üleandmisotsuse tühistanud kohtuotsuste peale esitatud apellatsioonkaebuste põhjendamiseks, et Dublini III määruse artiklis 29 ette nähtud üleandmistähtaeg on kohaldatavate riigisiseste õigusnormide kohaselt peatatud, kui esitatakse läbivaatamistaotlus otsuse peale, millega keelduti andmast kolmanda riigi kodanikule kui inimkaubanduse ohvrile elamisluba.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et Dublini III määruse artikli 27 lõike 3 ja artikli 29 grammatiline tõlgendamine näitab, et nende sätetega on vastuolus õigusnormid, mis näevad ette, et sellise läbivaatamistaotluse esitamine toob kaasa eelnevalt vastu võetud üleandmisotsuse täitmise peatamise ja üleandmise tähtaja katkemise.
Nimetatud kohus leiab siiski, et niisuguse peatumise kasuks kõneleb neli argumenti.
Esiteks on selline lahendus vajalik, et tagada Dublini III määruse ja direktiivi 2004/81 soovitav toime ning vältida samas õiguse kuritarvitamist. Praktikas oleks nimelt keeruline elamisloa taotlus ja seejärel läbivaatamistaotlus enne üleandmise tähtaja möödumist läbi vaadata, kui taotleja suhtes on eelnevalt tehtud üleandmisotsus. Kui üleandmistähtaeg ei peatu niisuguses olukorras, kui esitatakse taotlus vaadata läbi otsus, millega keelduti andmast kolmanda riigi kodanikule kui inimkaubanduse ohvrile elamisluba, soodustaks see seega
forum shopping
’ut ning julgustaks liikmesriigi asutusi mitte pöörama niisugustele kuriteoteadetele piisavat tähelepanu.
Teiseks on Dublini III määruse artikli 27 lõikes 3 kasutatud mõistet „üleandmisotsus“ võimalik tõlgendada nii, et see hõlmab ka „üleandmise tegelikku täideviimist“. Sellise kaebuse esitamine, mis takistab selle täitmist, kuulub niisiis selle sätte kohaldamisalasse ja toob seega endaga kaasa üleandmistähtaja peatumise.
Kolmandaks võib liikmesriik valida üleandmistähtaja peatumise oma menetlusautonoomiast lähtudes.
Neljandaks ei välista Dublini III määruse artikli 27 lõikes 3 loetletud kolm valikuvõimalust üksteist vastastikku. Niisiis ei takista asjaolu, et Madalmaade Kuningriik on otsustanud kohaldada selle määruse artikli 27 lõike 3 punktis c ette nähtud valikuvõimalust, asumast seisukohale, et niisuguste läbivaatamistaotluste suhtes, millega on tegemist põhikohtuasjas, kohaldatakse selle määruse artikli 27 lõike 3 punktis a sätestatud valikuvarianti.
Neil asjaoludel otsustas Raad van State (kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [Dublini III määruse] artikli 27 lõiget 3 ja artiklit 29 tuleb tõlgendada nii, et viidatud sätetega ei ole vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid nagu käesolevas asjas, millega on liikmesriik otsustanud üle võtta [selle määruse] artikli 27 lõike 3 [algust ja] punkti c, kuid on peatava toime – üleandmisotsuse täitmise suhtes – omistanud ka vaietele või kaebusele, mis on esitatud sellise otsuse peale, millega on jäetud rahuldamata taotlus väljastada inimkaubanduse tõttu elamisluba ja mis ei ole üleandmisotsus, kuid mis tegelikku üleandmist ajutiselt takistab?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas Dublini III määruse artikli 29 lõikeid 1 ja 2 koostoimes selle määruse artikli 27 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et sellise otsuse peale läbivaatamistaotluse esitamine, millega keelduti andmast kolmanda riigi kodanikule kui inimkaubanduse ohvrile elamisluba, tähendab esiteks, et selle kolmanda riigi kodaniku suhtes eelnevalt vastu võetud üleandmisotsuse täitmine peatatakse, ning teiseks peatub või katkeb nimetatud kolmanda riigi kodaniku üleandmise tähtaeg.
Dublini III määruse artikli 29 lõikes 1 on ette nähtud, et puudutatud isik antakse vastutavale liikmesriigile üle kooskõlas palve esitanud liikmesriigi õigusega esimesel võimalusel ja hiljemalt kuue kuu jooksul ajast, mil teine liikmesriik rahuldas vastuvõtmis- või tagasivõtmispalve või tehti lõplik otsus uuesti läbivaatamise suhtes, kui sellel oli peatav toime vastavalt artikli 27 lõikele 3.
Määruse artikli 29 lõikes 2 on sätestatud, et kui üleandmine ei toimu kuue kuu jooksul, vabaneb rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutav liikmesriik kohustusest asjaomane isik vastu või tagasi võtta ning vastutus läheb üle palve esitanud liikmesriigile.
Selleks et määrata kindlaks sama määruse artikli 29 mõju sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kus kohaldatavate riigisiseste õigusnormide eesmärk on hõlbustada direktiivi 2004/81 kohaldamist, tuleb esmalt kontrollida, kas see direktiiv nõuab või vähemalt lubab, et eelnevalt vastu võetud üleandmisotsuse täitmine peatatakse seniks, kuni on tehtud otsus kaebuse kohta sellise otsuse peale, millega jäeti rahuldamata inimkaubanduse ohvri seisundi tõttu elamisloa saamise taotlus.
Direktiivi 2004/81 artikli 1 kohaselt on selle direktiivi eesmärk määratleda tingimused tähtajaliste elamislubade andmiseks kolmandate riikide kodanikele, kes teevad koostööd võitluses inimkaubanduse või ebaseaduslikule sisserändele kaasaaitava tegevuse vastu.
Direktiivi artikli 6 lõikes 1 on ette nähtud, et liikmesriigid tagavad, et asjaomastele kolmandate riikide kodanikele, kui on mõistlik alus arvata, et see kodanik võib olla või on olnud inimkaubandusega seotud kuriteo ohver, antakse järelemõtlemisaeg, mis võimaldab neil toibuda ja pääseda rikkumiste toimepanijate mõju alt, et nad saaksid võtta vastu teadliku otsuse, kas teha pädevate asutustega koostööd või mitte (vt selle kohta 20. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (inimkaubanduse ohvri väljasaatmine),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
, punktid
ja
).
Nimetatud direktiivi artikli 6 lõike 2 kohaselt on kolmandate riikide kodanikele järelemõtlemisajal ja pädevate asutuste otsust oodates kättesaadav direktiivi artiklis 7 osutatud kohtlemine ning nende vastu ei ole võimalik jõustada väljasaatmisotsust.
Direktiivi 2004/81 artikli 6 lõikes 2 ette nähtud väljasaatmisotsuse jõustamise keeld takistab eelkõige seda, et selle direktiivi artikli 6 lõike 1 kohaselt ette nähtud järelemõtlemisaja jooksul ja seni, kuni pädevad asutused on võtnud vastu otsuse, viidaks täide Dublini III määruse alusel tehtud üleandmisotsus direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate kolmandate riikide kodanike suhtes (vt selle kohta 20. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (inimkaubanduse ohvri väljasaatmine),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
, punkt
).
Seevastu ei ole esiteks üheski direktiivi 2004/81 sättes ette nähtud keeldu jõustada väljasaatmisotsus pärast selle järelemõtlemisaja möödumist või pärast pädevate asutuste otsuse tegemist.
Lisaks tuleneb selle direktiivi artikli 6 lõigetest 3 ja 4, et ühelt poolt ei anna järelemõtlemisaeg iseenesest selle direktiivi alusel õigust riigis elada ja teiselt poolt võib asjaomane liikmesriik igal ajal lõpetada järelemõtlemisaja, eelkõige avaliku korra ja riigi julgeoleku kaitsega seotud põhjustel.
Teiseks ei sisalda direktiiv sätteid halduslike ega kohtulike õiguskaitsevahendite kohta, mida saaks kasutada inimkaubanduse ohvri staatuse alusel antava elamisloa taotluse rahuldamata jätmise otsuse vaidlustamiseks.
Kuna direktiivi 2004/81 artikkel 8 võimaldab aga selle artikli lõikes 1 sätestatud tingimustel elamisloa saada kolmandate riikide kodanikel, siis tuleneb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 47, et kolmanda riigi kodanikel, kelle sama direktiivi alusel esitatud elamisloataotlus on tagasi lükatud, peab olema tõhus õiguskaitsevahend selle taotluse rahuldamata jätmise otsuse vaidlustamiseks, eelkõige selleks, et nad saaksid väita, et pädev ametiasutus on artikli 8 lõiget 1 valesti kohaldanud (vt selle kohta 2. juuni 2022. aasta kohtuotsus Skeyes,
C‑353/20
,
EU:C:2022:423
, punktid
ja
).
Kuivõrd selles valdkonnas puuduvad liidu õigusnormid, tuleb menetlusautonoomia põhimõttest lähtudes kehtestada iga liikmesriigi õiguskorras menetlusnormid nende õiguskaitsevahendite kasutamiseks, kuid seda tuleb teha nii, et need ei oleks liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvates olukordades vähem soodsad kui riigisisese õiguse kohaldamisalasse kuuluvaid sarnaseid olukordi reguleerivad normid (võrdväärsuse põhimõte) ega muudaks liidu õigusega antud õiguste teostamist tegelikult võimatuks või ülemäära keeruliseks (tõhususe põhimõte) (vt selle kohta 10. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N.,
C‑949/19
,
EU:C:2021:186
, punkt
, ja 2. juuni 2022. aasta kohtuotsus Skeyes,
C‑353/20
,
EU:C:2022:423
, punkt
).
Seega tuleb kindlaks teha, kas liikmesriigid on sellega seoses kohustatud nägema ette, et kaebuse või – olenevalt olukorrast – sellele eelneva vaide esitamine sellise otsuse peale, millega jäetakse rahuldamata inimkaubanduse ohvri staatuse alusel antava elamisloa taotlus, tähendab, et eelnevalt vastu võetud väljasaatmisotsuse täitmine peatatakse, et tagada puudutatud kolmanda riigi kodanikule võimalus jääda asjaomase liikmesriigi territooriumile, oodates selle kaebuse kohta otsuse tegemist.
Sellega seoses nähtub direktiivist 2004/81 kõigepealt, et selle direktiiviga antud kaitse mis tahes väljasaatmisotsuse, sealhulgas üleandmisotsuse täitmise vastu on suunatud ühelt poolt sellele, et puudutatud isikutele antakse võimalus, et neid koheldakse järelemõtlemise tähtaja jooksul nii, nagu seda tuleb teha direktiivi artikli 7 kohaselt, ning teiselt poolt sellele, et need isikud ei oleks kohustatud lahkuma liikmesriigi territooriumilt, kus nad on esitanud kuriteoteate seoses inimkaubandusega, veel enne seda, kui nad oleks selle tähtaja jooksul saanud väljendada oma soovi teha nende tegude osas kriminaalmenetluses koostööd (vt selle kohta 20. oktoobri 2022. aasta kohtuotsus Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (inimkaubanduse ohvri väljasaatmine),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
, punktid
ja
).
Neil asjaoludel ei ole selle kaitse pikendamine ajavahemikuks, mis jääb järelemõtlemisaja möödumise või inimkaubanduse ohvri staatuse alusel antava elamisloa taotluse rahuldamata jätmise ning selle otsuse peale esitatud kaebuse lahendamine vahele, vajalik selleks, et tagada direktiiviga 2004/81 liikmesriikidele pandud ajutise kaitse kohustuste soovitav toime.
Seejärel tuleb korrata, et üleandmisotsuse täitmine ei eelda mitte asjaomase isiku väljasaatmist kolmandasse riiki, vaid tema üleandmist liikmesriigile, kes peab järgima eelkõige põhiõiguste hartat ja kõiki direktiivist 2004/81 tulenevaid kohustusi.
Seetõttu ei saa isiku olukorda, kelle suhtes on tehtud nii otsus, millega jäetakse rahuldamata tema kui inimkaubanduse ohvri elamisloa taotlus, kui ka üleandmisotsus, üldiselt samastada sellise isiku olukorraga, kelle puhul on piisavalt alust arvata, et tema väljasaatmine kolmandasse riiki on vastuolus tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttega ja kellel peab olema võimalus esitada täielikult peatava toimega kaebus väljasaatmist võimaldava otsuse täitmise peale, et vältida tõsise ja korvamatu kahju tekkimist ajal, mil oodatakse kaebuse lahendit (vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, punktid
ja
, ning 19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
, punkt
).
Lõpuks, isegi kui oletada, et üleandmisotsuse täitmine võib erandjuhul kaasa tuua kahju tekkimise, tuleb seda väidet analüüsida kaebuse raames, mis on esitatud selle otsuse peale või selle otsuse täitmise peale, mitte kaebuse raames, mis puudutab otsust inimkaubanduse ohvri staatuse alusel antava elamisloa taotluse kohta (vt selle kohta 17. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Tall,
C‑239/14
,
EU:C:2015:824
, punktid
–
, ning 19. juuni 2018. aasta kohtuotsus Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
, punktid
ja
).
Kui inimkaubanduse ohvri staatuse alusel antava elamisloa taotlus jäetakse rahuldamata, siis peab taolise otsuse võimaliku tühistamise tõhusust saama järelikult üldjuhul piisavalt tagada ka sellega, et kõnealusel isikul lubatakse pärast tühistamist kõnealusesse liikmesriiki tagasi pöörduda, ning ilma et sellel liikmesriigil oleks kohustus hoiduda kuni selle otsuse peale esitatud kaebuse lahendamiseni Dublini III määruse alusel tehtud üleandmisotsuse täitmisest.
Sellest järeldub, et ei saa asuda seisukohale, et inimkaubanduse ohvri staatuse alusel antava elamisloa taotluse rahuldamata jätmise otsuse peale esitatud kaebuse tõhususe tagamiseks on nõutav, et enne, kui tehakse otsus selle kaebuse kohta, oleks välistatud eelnevalt tehtud üleandmisotsuse täitmine.
Samas on direktiivi 2004/81 artiklis 4 sätestatud, et see direktiiv ei takista liikmesriikidel vastu võtmast või säilitamast selle direktiiviga hõlmatud isikute suhtes soodsamaid sätteid.
Sellest tuleneb, et direktiiviga 2004/81 ei ole vastuolus see, kui liikmesriik otsustab menetlusautonoomia teostamise raames tugevdada direktiiviga hõlmatud kolmandate riikide kodanikele antud kaitset, andes nimetatud direktiivi alusel esitatud elamisloataotluse rahuldamata jätmise otsuse peale esitatavale haldus- või kohtulikule kaebusele eelnevalt vastu võetud üleandmisotsuse täitmist peatava toime, et võimaldada kolmandate riikide kodanikel jääda kuni selle kaebuse lahendamiseni tema territooriumile.
Seega tuleb järgmisena kindlaks teha, kas Dublini III määrusega on vastuolus see, kui liikmesriigid kasutavad kaalutlusruumi, mis neil on direktiivi 2004/81 rakendamisel, nähes ette, et selle direktiivi alusel tehtud otsuse peale kaebuse esitamine toob kaasa sellise peatava toime ja üleandmise tähtaja peatumise või katkemise.
Kuigi Dublini III määruse artikli 29 lõigetest 1 ja 2 nähtub, et Euroopa Liidu seadusandja soovis soodustada üleandmisotsuse kiiret täitmist, ei soovinud ta siiski rahvusvahelise kaitse taotlejate kohtuliku kaitse ohverdamist varjupaigataotluste kiirema menetlemise huvides, ning ta nägi selle kaitse tagamiseks ette, et selliste otsuste täitmise võib teatud juhtudel peatada (vt selle kohta 14. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus The International Protection Appeals Tribunal jt,
C‑322/19 ja C‑385/19
,
EU:C:2021:11
, punkt
, ning 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine),
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punktid
ja
).
Nõnda peavad liikmesriigid Dublini III määruse artikli 27 lõike 3 kohaselt andma asjaomastele isikutele õiguskaitsevahendi, mis võib viia nende suhtes tehtud üleandmisotsuse täitmise peatamiseni (22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine),
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punkt
).
Selle sätte kohaselt peavad liikmesriigid kas sätestama esiteks, et üleandmisotsuse vaidlustamine annab asjaomasele isikule õiguse jääda selle otsuse teinud liikmesriiki, kuni selguvad vaidlustamise tulemused, või sätestama teiseks, et üleandmisotsuse peale kaebuse esitamise järel peatub üleandmine automaatselt mõistlikuks ajaks, mille jooksul kohus otsustab, kas anda vaidlustamisele peatav mõju, või sätestama kolmandaks, et asjaomasel isikul on võimalus esitada kaebus üleandmisotsuse täitmise peatamiseks kuni selle otsuse vaidlustamise tulemuste selgumiseni (22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine),
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punkt
).
Lisaks täiendab Dublini III määruse artikli 27 lõige 4 seda sellega, et annab liikmesriikidele õiguse lubada pädevatel asutustel üleandmisotsuse täitmine peatada juhul, kui täitmise peatamine pärast kaebuse esitamist ei tulene seadusest ega kohtulahendist, kui selle täitmisega seotud asjaolud viitavad sellele, et tõhusa kohtuliku kaitse tagamiseks peab asjaomasele isikule olema antud luba jääda üleandmisotsuse teinud liikmesriigi territooriumile kuni selle otsuse vaidlustamise suhtes lõpliku otsuse tegemiseni (vt selle kohta 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine),
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punktid
ja
).
Juhul kui üleandmisotsuse täitmise peatamine tuleneb Dublini III määruse artikli 27 lõigete 3 või 4 kohaldamisest, on selle määruse artikli 29 lõikes 1 sätestatud, et üleandmistähtaeg ei hakka kulgema mitte vastuvõtmis‑ või tagasivõtmispalve rahuldamisest, vaid erandina hetkest, mil tehti lõplik otsus üleandmisotsuse vaidlustamise kohta (vt selle kohta 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine),
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punktid
ja
).
Haldus- või kohtulikku kaebust, mis on esitatud muu kui üleandmisotsuse peale, näiteks sellise otsuse peale, millega jäeti rahuldamata inimkaubanduse ohvri staatuse alusel antava elamisloa taotlus, ei saa siiski pidada Dublini III määruse artikli 27 lõigetes 3 või 4 nimetatud vaidlustamiseks või läbivaatamiseks.
Nimelt nähtub selle sätte sõnastusest endast, et selles on silmas peetud menetlusi, mis on algatatud „üleandmisotsuse vaidlustamise või läbivaatamise korral“. Järelikult tuleb selles sättes olevaid viiteid „vaidlustamisele“ ja „läbivaatamisele“ mõista nii, et need viitavad üksnes selle määruse artikli 27 lõikes 1 osutatud üleandmisotsuse vaidlustamisele või läbivaatamisele.
See tõlgendus on pealegi kooskõlas nimetatud määruse artikli 27 eesmärgiga, mis ei reguleeri üleandmisotsuse täideviimise korda, vaid nende otsuste edasikaebamise võimalusi.
Seega, kuna Dublini III määruse artikli 29 lõige 1 näeb ette erandi põhimõttest, mille kohaselt üleandmistähtaeg hakkab kulgema vastuvõtmis- või tagasivõtmispalve rahuldamisest, üksnes olukorras, mil oodatakse lõplikku otsust vaidlustamise või uuesti läbivaatamise kohta, kui sellel oli peatav toime vastavalt määruse artikli 27 lõikele 3 või 4, siis ei saa seda erandit kohaldada juhul, kui esitatakse kaebus või läbivaatamise taotlus inimkaubanduse ohvri staatuse alusel antava elamisloa taotluse rahuldamata jätmise otsuse peale, isegi kui sellise kaebuse esitamine tähendab riigisisese õiguse kohaselt õigust jääda kõnealuse liikmesriigi territooriumile.
Eelkõige ei saa niisugusele kaebusele laiendada lahendust, millele Euroopa Kohus jõudis 13. septembri 2017. aasta kohtuotsuses Khir Amayry (
C‑60/16
,
EU:C:2017:675
) ja 22. septembri 2022. aasta kohtuotsuses Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine) (
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
), mis puudutab selle määruse artikli 27 lõike 4 alusel üleandmisotsuse täitmise peatamise tagajärgi.
See lahendus lähtub nimelt sellest, et üleandmisotsuse peatav toime omistatakse selle otsuse peale esitatud kaebusele, mille liidu seadusandja on sõnaselgelt ette näinud ja mille eesmärk on tagada isikutele, keda selline otsus puudutab, määrusega määratletud raamistikus tõhus kohtulik kaitse (vt selle kohta 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine),
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punkt
).
See asjaolu, et käesoleva kohtuotsuse punktis 60 mainitud erand ei ole kohaldatav sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei tähenda siiski kuidagi seda, et Dublini III määrusega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et läbivaatamistaotluse esitamine sellise otsuse peale, millega keelduti andmast kolmanda riigi kodanikule direktiivi 2004/81 alusel elamisluba, toob kaasa selle kolmanda riigi kodaniku suhtes varem tehtud üleandmisotsuse täitmise peatamise.
Nimelt, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 35, ei saa üldiselt välistada, et üleandmisotsuse täitmise võib õiguspäraselt peatada väljaspool Dublini III määruse artikli 27 lõigetes 3 ja 4 nimetatud juhtumeid.
Lisaks tuleb meenutada, et nagu nähtub määruse põhjendustest 4 ja 5, on selle määruse eesmärk kehtestada selge ja toimiv menetlus, mis põhineb liikmesriikide ja kõnealuste isikute seisukohast erapooletutel ja õiglastel alustel, selleks, et kiiresti määrata rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutav liikmesriik, et tagada tegelik juurdepääs sellise kaitse andmise menetlusele ja seadmata ohtu rahvusvahelise kaitse taotluste kiire menetlemise eesmärki (vt selle kohta 19. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Jawo,
C‑163/17
,
EU:C:2019:218
, punkt
, ning 22. septembri 2022. aasta kohtuotsus Bundesrepublik Deutschland (üleandmisotsuse halduskorras peatamine),
C‑245/21 ja C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, punkt
).
Imperatiivsed tähtajad, mille liidu seadusandja on seadnud vastuvõtmis- ja tagasivõtmismenetlustes, aitavad oluliselt kaasa rahvusvahelise kaitse taotluste kiire menetlemise eesmärgi saavutamisele, tagades nende menetluste läbiviimise põhjendamatute viivitusteta, ning näitavad, et liidu seadusandja on pidanud eriti oluliseks rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutava liikmesriigi kiiret määramist ja asjaolu, et arvestades eesmärki tagada tegelik juurdepääs rahvusvahelise kaitse andmise menetlustele ja mitte seada ohtu rahvusvahelise kaitse taotluste kiire menetlemise eesmärki, peab neid taotlusi vajaduse korral läbi vaatama mõni teine liikmesriik kui see, mis on määratud vastutavaks nimetatud määruse III peatükis toodud kriteeriumide alusel (vt selle kohta 13. novembri 2018. aasta kohtuotsus X ja X,
C‑47/17 ja C‑48/17
,
EU:C:2018:900
, punktid
ja
).
Käesoleva kohtuotsuse eelnevates punktides meenutatud Dublini III määruse eesmärkidest ning selle artikli 29 lõikest 1, milles on kindlaks määratud üleandmistähtaeg, koostoimes selle määruse artikli 29 lõikega 2, mis näeb ette, et kui üleandmisotsust ei täideta selle tähtaja jooksul, toob see kaasa vastutuse ülemineku, tuleneb, et liidu seadusandja on soovinud kohustada palve esitanud liikmesriiki mitte täitma kõiki üleandmisotsuseid kõigil juhtudel, vaid arvestada selliste otsuse täitmise osas täheldatud viivituste tagajärgedega puudutatud isikute ja teiste liikmesriikide jaoks, tagamaks, et rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamist ei lükataks liiga palju edasi.
Selles kontekstis tuleb Dublini III määruse artikli 29 lõikes 1 olevat täpsustust, mille kohaselt üleandmine toimub „kooskõlas [palve esitanud liikmesriigi] õigusega“, tõlgendada nii, et liikmesriikidel on üleandmisotsuste täitmise tingimuste kindlaksmääramisel teatav kaalutlusruum ning nad võivad sellega seoses ette näha, et üleandmisotsuse täitmise võib peatada, selleks et tagada kolmandate riikide kodanike tugevdatud kaitse direktiivi 2004/81 rakendamisel.
See kaalutlusruum ei tähenda siiski, et liikmesriik võib ette näha, et tema riigisisesest õigusest tulenev üleandmisotsuse täitmise peatamine tähendab üleandmistähtaja peatumist või katkemist.
Lisaks sellele, et Dublini III määruse artikli 29 lõikes 1 olev viide riigisisesele õigusele on seotud üleandmise täideviimise tingimustega, mitte üleandmistähtaja arvutamise eeskirjadega, tuleb nimelt rõhutada, et kuna üleandmistähtaja möödumine toob selle määruse artikli 29 lõike 2 kohaselt kaasa vastutuse ülemineku liikmesriikide vahel, siis juhul, kui võimaldada igal liikmesriigil muuta selle tähtaja arvutamise eeskirju vastavalt nende riigisiseste õigusnormide sisule, viiks see muutusteni nimetatud määrusest tulenevas liikmesriikide vahelises kohustuste jaotuses.
Dublini III määruse artikli 29 lõike 1 selline tõlgendus oleks lisaks vastuolus selle määruse eesmärkide saavutamisega, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 65 ja 66, kuna see võib üleandmistähtaja arvutamise olenevalt olukorrast kestvalt edasi lükata põhjustel, mida liidu seadusandja ei ole arvesse võtnud, ning sellest tulenevalt võtta sellelt tähtajalt igasugune soovitav toime ning lükata rahvusvahelise kaitse taotluste läbivaatamist liiga palju edasi.
Sellest järeldub, et asjaolu, et nende otsuste peale, millega jäeti rahuldamata inimkaubanduse ohvri staatuse alusel antava elamisloa taotlus, edasikaebamise kord kuulub – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 40 – liikmesriikide menetlusautonoomia valdkonda, ei luba neil kõrvale kalduda Dublini III määruse artiklist 29 tulenevate üleandmistähtaja arvutamise eeskirjadest.
Seda hinnangut ei sea kahtluse alla eelotsusetaotluse esitanud kohtu mainitud
forum shopping
’u ja õiguse kuritarvitamise oht, kuna käesoleva kohtuotsuse punktides 32–47 esitatud kaalutlustest nähtub, et sellised ohud ei tulene mingil juhul liidu seadusandja kehtestatud eeskirjadest, vaid olenevalt olukorrast Madalmaade Kuningriigi valikutest oma menetlusautonoomia raames.
Eeltoodust tuleneb, et esitatud küsimusele tuleb vastata, et Dublini III määruse artikli 29 lõikeid 1 ja 2 koostoimes selle määruse artikli 27 lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et
–
sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et taotluse esitamine sellise otsuse läbivaatamiseks, millega keelduti andmast kolmanda riigi kodanikule kui inimkaubanduse ohvrile elamisluba, toob kaasa selle kolmanda riigi kodaniku suhtes eelnevalt tehtud üleandmisotsuse täitmise peatamise, kuid
–
sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et selline peatamine toob kaasa nimetatud kolmanda riigi kodaniku üleandmise tähtaja peatumise või katkemise.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 29 lõikeid 1 ja 2 koostoimes selle määruse artikli 27 lõikega 3

tuleb tõlgendada nii, et

–
sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et taotluse esitamine sellise otsuse läbivaatamiseks, millega keelduti andmast kolmanda riigi kodanikule kui inimkaubanduse ohvrile elamisluba, toob kaasa selle kolmanda riigi kodaniku suhtes eelnevalt tehtud üleandmisotsuse täitmise peatamise, kuid

–
sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et selline peatamine toob kaasa nimetatud kolmanda riigi kodaniku üleandmise tähtaja peatumise või katkemise.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.