CELEX: 62016TJ0334
Apellatsioonkaebus
Avalik teenistus
Ajutised teenistujad
CEPOLi asukoha üleviimine Bramshillist (Ühendkuningriik) Budapesti (Ungari)
Personali üleviimine
Vaidlustamatu akt
Hagi vastuvõetamatus Avaliku Teenistuse Kohtus

Apellandid FN, FP ja FQ paluvad Euroopa Kohtu põhikirja I lisa artikli 9 alusel esitatud apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu (kolmas koda) 11. aprilli 2016. aasta otsuse FN jt
vs
. CEPOL (F‑41/15 DISS II, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:F:2016:70
), millega Avaliku Teenistuse Kohus jättis rahuldamata nende hagi, milles nad palusid esiteks tühistada Euroopa Politseikolledži (CEPOL) (nüüd Euroopa Liidu Õiguskaitsekoolituse Amet, CEPOL) direktori 23. mai 2014. aasta otsuse nr 17/2014/DIR, mis puudutas CEPOLi üleviimist Budapesti (Ungari) (edaspidi „vaidlustatud otsus“), ja vajalikus ulatuses CEPOLi 28. novembri 2014. aasta otsused, millega jäeti rahuldamata nende kaebused vaidlustatud otsuse peale (edaspidi „kaebuste rahuldamata jätmise otsused“), ning teiseks mõista CEPOLilt välja hüvitis väidetavalt tekitatud kahju eest.
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Vaidluse aluseks olevaid asjaolusid on kirjeldatud apellantide menetlusdokumentides Avaliku Teenistuse Kohtus ning vaidlustatud kohtuotsuse punktides 7–38. Käesoleva kohtuotsuse jaoks saab need kokku võtta järgmiselt.
Euroopa Liidu Nõukogu võttis 22. detsembril 2000 vastu otsuse 2000/820/JSK, millega luuakse Euroopa politseikolledž (CEPOL) (
EÜT 2000, L 336, lk 1
; ELT eriväljaanne 19/04, lk 36).
Riigipeade ja valitsusjuhtide tasandil kohtunud liikmesriikide esindajate ühisel kokkuleppel tehtud 13. detsembri 2003. aasta otsusega 2004/97/EÜ, Euratom teatavate Euroopa Liidu ametite ja asutuste asukoha kohta (
ELT 2004, L 29, lk 15
; ELT eriväljaanne 01/05, lk 12) määrati CEPOLi asukohaks Bramshill (Ühendkuningriik).
Nõukogu võttis 20. septembril 2005 vastu otsuse 2005/681/JSK, millega luuakse CEPOL ja tunnistatakse kehtetuks otsus 2000/820 (
ELT 2005, L 256, lk 63
). Otsuse 2005/681 artiklis 4 on ette nähtud, et „CEPOLi asukoht on Bramshill, Ühendkuningriik“.
CEPOL võttis ajavahemikul 2009–2012 apellandid tööle ajutiste teenistujatena Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimuste (edaspidi „teenistustingimused“) artikli 2 alusel. Nende vastavate teenistuslepingute artikli 2 teises taandes oli sätestatud, et „[t]eenistuskoht on CEPOLi ametlik asukoht Bramshillis, Ühendkuningriigis“.
Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigi siseminister teatas 12. detsembril 2012 CEPOLi direktorile oma ministeeriumi otsusest sulgeda Bramshillis asuv riigisisene politseikoolituse keskus, mille ruumides asus ka CEPOL. Siseminister andis teada, et kinnistu müüakse 2014. aastaks ning et ta oli teadlik Euroopa Komisjoni kavatsusest pakkuda 2013. aasta alguses välja sellise uue määruse vastuvõtmine, millega reguleeritakse CEPOLi toimimist ja milles nähakse ette CEPOLi võimalik liitmine Euroopa Politseiametiga (Europol). Ta täpsustas, et uue määruse vastuvõtmine annaks liikmesriikidele võimaluse leppida kokku CEPOLi uue asukoha kindlaksmääramises, kui see jääb eraldiseisvaks Euroopa Liidu asutuseks.
Nõukogu justiits‑ ja siseküsimuste koolituse kõrvalteemana otsustasid liikmesriikide valitsuste esindajad 8. oktoobril 2013 ühisel kokkuleppel, et CEPOL säilib eraldiseisva liidu asutusena ja selle asukohaks saab Budapest niipea, kui CEPOL Bramshillist lahkub.
Euroopa Parlament ja nõukogu võtsid 15. mail 2014 vastu määruse (EL) nr 543/2014, millega muudetakse nõukogu otsust 2005/681 (
ELT 2014, L 163, lk 5
). Määruse artikli 1 kohaselt muudeti otsuse 2005/681 artiklit 4 järgmiselt: „CEPOLi asukoht on Budapest, Ungari.“
CEPOLi direktor võttis 23. mail 2014 teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isikuna vastu vaidlustatud otsuse. Nimetatud otsuse artiklis 1 „Üleviimise kuupäev“ on ette nähtud, et „kõik töötajad […] asuvad oma teenistuskohustusi täitma CEPOLi uues peakorteris […] Budapestis 1. oktoobril 2014 või direktori ja [asjaomase] töötaja kokku lepitud kuupäeval ning et selle juhise täitmata jätmist peetakse ametist lahkumiseks alates 30. septembrist 2014“.
Vaidlustatud otsuse artikkel 2 „CEPOLi teavitamine töötajate poolt“ on sõnastatud järgmiselt:
„Igal töötajal palutakse 30. juuniks 2014 [d]irektorile kirjalikult teada anda oma kavatsusest ühineda CEPOLiga uues [asukohas].
Kui [asjaomane] töötaja annab [d]irektorile selle tähtaja jooksul teada, et ta ei soovi Budapesti üleviimist, võib direktor kasutada seda teavet selleks, et algatada menetlus selle töötaja ametikohaga seoses reservnimekirja koostamiseks.
Töötajatele tuletatakse meelde nende lepingus ette nähtud etteteatamistähtaega ametist lahkumise korral. [D]irektoriga võib etteteatamise tingimuste muutmises individuaalselt kokku leppida.“
Apellandid andsid 30. juunil 2014 CEPOLi direktorile teada, et nad soovivad oma vastavaid lepingulisi töösuhteid CEPOLi uues asukohas Budapestis jätkata, kuid et nende vastus ei ole neile siduv ega otsusta ette ära menetluse õiguspärasust.
Apellandid esitasid vastavalt 13. augustil, 18. augustil ja 19. augustil 2014 kaebused vaidlustatud otsuse peale Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) artikli 90 lõike 2 alusel. FP väidab sisuliselt, et vaidlustatud otsusega on rikutud tema teenistuslepingut, kuna esiteks on selles ühepoolselt muudetud tema teenistuskohta ja teiseks tema palka puudutavaid õiguspäraseid ootusi, mis sõltuvad Ühendkuningriigi jaoks ette nähtud paranduskoefitsiendist.
FQ ja FN väidavad mõlemad, et teenistuskoha muutmine on ebaharilik ja ettenähtamatu sündmus ning seda ei saa neile ilma nende nõusoleku ja piisava rahalise hüvitiseta peale suruda. FQ kaebab ka selle üle, et nüüd kohaldatakse tema töötasule Ungari jaoks ette nähtud paranduskoefitsienti selle kõrgema paranduskoefitsiendi asemel, mida kohaldatakse Ühendkuningriigi jaoks ja millega ta arvestas kogu oma teenistuskäigu lõpuni. Neil asjaoludel on FQ seisukohal, et talle tuleb määrata sobiv rahaline hüvitis.
FN toob esile ka õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumise nende selgete ja täpsete kinnituste suhtes, mida talle anti, kui ta töötas kogu oma lepingu jooksul Bramshillis. Ühest küljest heidab ta ette, et talle antud tähtaeg, et anda CEPOLile teada oma kavatsusest ühineda CEPOLiga uues asukohas Budapestis või mitte, oli lühike, ja teisest küljest, et vaidlustatud otsusega pakutud ainus alternatiiv üleviimisele oli ametist lahkumine ilma rahalise hüvitiseta.
Apellandid asusid oma teenistuskohustusi CEPOLi uues asukohas Budapestis täitma 1. oktoobril 2014.
CEPOLi direktor teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isikuna jättis 28. novembril 2014 apellantide kaebused rahuldamata. Selleks rõhutas CEPOLi direktor esiteks, et otsuse CEPOLi üleviimise kohta võttis vastu liidu seadusandja, kellel on selles valdkonnas ulatuslik kaalutlusõigus; teiseks ei olnud apellantidele antud täpseid kinnitusi seoses Ühendkuningriigi paranduskoefitsiendi kohaldamisega kogu nende teenistuse jooksul; kolmandaks võis vastavalt kohtupraktikale teenistuselepingute sõlmimise pädevusega isik teenistuse huvides otsustada viia oma teenistujad üle teistesse teenistuskohtadesse; neljandaks ei olnud CEPOLi teenistuse huvides jätta töötajaid Bramshilli, samas kui CEPOLi tegevus ja töökohad asusid nüüd Budapestis; viiendaks on rõhutatud FN–i ja FQ kaebuste rahuldamata jätmise otsustes, et CEPOLi töötajaid teavitati pika aja jooksul CEPOLi asukoha muutmisest, isegi kui täpne ajakava tehti teatavaks alles 2014. aasta mais ning et vaidlustatud otsuses kindlaks määratud lühike vastamistähtaeg on seletatav vajadusega korraldada CEPOLi üleviimine kiiresti, kuna Ühendkuningriigi siseminister palus Bramshilli asukoha vabastada 30. septembriks 2014, ja kuuendaks osas, mis puudutab FQ taotlust rahalise hüvitise saamiseks, et viimati nimetatud isikul on personalieeskirjade kohaselt õigus oma ümberasumiskulude hüvitamisele ning päevaraha ja sisseseadmistoetuse saamisele.
Menetlus esimeses kohtuastmes ja vaidlustatud kohtuotsus
Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 9. märtsil 2015 saabunud hagiavalduses, mis registreeriti numbriga F‑41/15, palusid FK, FL, FM ja FO ning apellandid eelkõige vaidlustatud otsuse ja vajalikus ulatuses kaebuste rahuldamata jätmise otsuste tühistamist ning väidetavalt tekitatud kahju eest hüvitise väljamõistmist CEPOLilt.
Hagi määrati Avaliku Teenistuse Kohtu kolmandale kojale ja 16. septembri 2015. aasta kohtumääruses FK jt vs. CEPOL (
F‑41/15
, ei avaldata,
EU:F:2015:104
) otsustas selle koja president Avaliku Teenistuse Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 2 alusel eraldada FK asja esiteks FL–i, FM–i ja FO asjadest ning teiseks apellantide asjadest. Seega registreeriti hagi F‑41/15 sellisena, nagu selle olid esitanud apellandid, numbriga F‑41/15 DISS II.
Avaliku Teenistuse Kohtu kantselei 27. oktoobri 2015. aasta kirjaga anti apellantidele teada, et Avaliku Teenistuse Kohus otsustas oma kodukorra artikli 55 lõike 1 alusel, et on vajalik teine kirjalike seisukohtade esitamine. Selles kontekstis paluti apellantidel repliigis sisuliselt võtta seisukoht oma tühistamisnõuete ja kahju hüvitamise nõude vastuvõetavuse kohta.
Avaliku Teenistuse Kohus tegi 11. aprillil 2016 vaidlustatud kohtuotsuse, millega ta jättis apellantide hagi rahuldamata ja mõistis neilt välja kohtukulud.
Esiteks lükkas Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47–49 järgmistel põhjustel tagasi CEPOLi esitatud asja läbivaatamist takistavad asjaolud, mis puudutasid vaidlustatud otsuse kinnitavat laadi ja seda, et nimetatud otsus üksnes konkretiseerib kaalutlusõiguseta pädevuse alusel liidu seadusandja otsust viia CEPOLi asukoht üle Budapesti, mille peale apellandid ei olnud hagi esitanud ja mille õigusvastasust nad ei tõstatanud:
„47
Sissejuhatuseks tuleb täheldada, et isegi kui on selge, et [apellandid] olid üksikult nõus asuma oma teenistuskohustusi täitma Budapestis, ei tähenda see nõusolek, et vaidlustatud otsus muutub aktiks, mis huve ei kahjusta (11. juuli 1996. aasta kohtuotsus Ortega Urretavizcaya vs. komisjon,
T‑587/93
,
EU:T:1996:100
, punkt
).
Seejärel on Avaliku Teenistuse Kohus seisukohal, et käesolevas asjas andis CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik vaidlustatud otsusega kogu ameti personalile teada, et kohaldades otsust 2005/681/JSK, mida on muudetud määrusega nr 543/2014, otsustas ta selle üle, kus ja millisel kuupäeval ameti personal uuesti teenistusse asub. Vaidlustatud otsusest ilmneb nimelt, et ta määras kindlaks põhimõtte, et ameti personal asub oma teenistuskohustusi Budapestis täitma 1. oktoobril 2014.
Sellist teadet aga, isegi kui sellega rakendatakse nõukogu ja parlamendi üldkohaldatavat akti, tuleb pidada otsuseks, mis kahjustab [apellantide] huve osas, milles sellega muudetakse nende teenistuskohta tingimustel, mis on väidetavalt õigusvastased. Järelikult tuleb vaidlustatud otsus tunnistada vaidlustatavaks aktiks (vt selle kohta 24. veebruari 1981. aasta kohtuotsus Carbognani ja Coda Zabetta vs. komisjon,
161/80 ja 162/80
,
EU:C:1981:51
, punkt
), mistõttu CEPOLi sellekohane asja läbivaatamist takistav asjaolu tuleb tagasi lükata.“
Teiseks asus Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50 ja 51 seisukohale, et otsus tuleb teha nii vaidlustatud otsuse kui ka kaebuste rahuldamata jätmise otsuste õiguspärasuse kohta, kuna viimati nimetatud otsustes sisalduvad CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isiku uued seisukohad vastuseks taotlustele ja argumentidele, mida apellandid on oma kaebustes esitanud.
Kolmandaks lükkas Avaliku Teenistuse Kohus tagasi kolm väidet, mille apellandid esitasid oma tühistamisnõuete põhjendamiseks ning mis esiteks puudutasid teenistustingimuste artikli 47 eiramist, teiseks apellantide ja CEPOLi vaheliste lepingutingimuste ja nende omandatud õiguste rikkumist ning kolmandaks hoolitsemiskohustuse, õiguspärase ootuse põhimõtte ja hea halduse põhimõtte rikkumist.
Ühest küljest pidas Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 56 ja 57 edutuks esimest väidet, mille kohaselt heitsid apellandid CEPOLile sisuliselt ette teenistustingimuste artikli 47 eiramist, kuna viimati nimetatu nägi vaidlustatud otsuse artiklis 1 ette, et nende keeldumist asuda täitma oma teenistuskohustusi CEPOLi uues asukohas peetakse võrduvaks ametist lahkumisega. Selleks tuvastas Avaliku Teenistuse Kohus, et CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik ei viinud seda hoiatust apellantide suhtes täide, kuna nad olid nõus jätkama oma vastavaid lepingulisi suhteid CEPOLiga ja asuma oma teenistuskohustusi täitma selle uues asukohas 1. oktoobril 2014.
Avaliku Teenistuse Kohus lisas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58–62, et esimene väide on igal juhul põhjendamatu. Pärast seda, kui kohus oli rõhutanud, et asjaolu, et teenistuja ei ilmu oma töökohta, võib pidada võrduvaks ametist lahkumisega teenistustingimuste artikli 47 tähenduses, märkis ta, et CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isikul ei olnud mingit kaalutlusruumi otsuse 2005/681, mida on muudetud määrusega nr 543/2014, artikli 4 rakendamisel, millest tuleneb, et liidu seadusandja otsustas kaudselt, kuid igal juhul viia CEPOLi personali üle Budapesti.
Avaliku Teenistuse Kohus oli aga seisukohal, et esiteks on iga ametnik või teenistuja kohustatud nõustuma tema ametikoha tegevusüksusele ja palgaastmele vastava ametisse nimetamisega – kooskõlas teenistuse nõuetega – terves liidus igale teenistuskohale institutsioonis või ametis, kus ta teenistuskohustusi on täitma asunud, ning teiseks elama personalieeskirjade artikli 20 kohaselt, mida analoogia alusel kohaldatakse ajutistele teenistujatele ja lepingulistele töötajatele teenistustingimuste artiklite 11 ja 81 alusel, kas teenistuskohas või sellele piisavalt lähedal, et korralikult täita oma kohustusi.
Avaliku Teenistuse Kohus järeldas sellest, et CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isikule ei saa ette heita, et ta palus CEPOLi personalil asuda oma teenistuskohustusi täitma CEPOLi uues asukohas Budapestis. Järelikult võttes arvesse samuti ulatuslikku kaalutlusõigust, mis CEPOLil teenistusüksuste korraldamisel ja struktureerimisel on, otsustas Avaliku Teenistuse Kohus, et CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik võib igal juhul käesoleva juhule eriomastel asjaoludel otsustada oma ulatuslikku kaalutlusõigust kasutades, et kui üks tema teenistujatest keeldub asuma oma teenistuskohustusi täitma CEPOLi uues asukohas Budapestis, võrdub see ametist lahkumisega.
Teisest küljest lükkas Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 68–74 tagasi apellantide argumendi, mille nad oli esitanud teise väite põhjenduseks ning mille kohaselt rikkus CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik nende vastavaid teenistuslepinguid ja nende omandatud õigusi, kui ta viis nad üle ilma nende nõusolekuta.
Kolmandast küljest lükkas Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81–99 tagasi kolmanda väite, millega apellandid väitsid kõigepealt, et on rikutud õiguspärast ootust, millele nad enda arvates võisid tugineda nende teenistuskoha muutumatuse suhtes; seejärel, et on eiratud hea halduse põhimõtet, kuna tähtaeg, mis neile anti selle üle järele mõtlemiseks, et otsustada, kas nad jätkavad oma vastavaid töösuhteid CEPOLiga Budapestis või mitte, oli liiga lühike ja kuna CEPOL ei olnud kehtestanud üleminekukorda, ning lõpuks, et on rikutud hoolitsemiskohustust. Selle väite analüüsimisel lükkas Avaliku Teenistuse Kohus samuti tagasi argumendi, mille apellandid olid esitanud teise väite põhjenduseks ja mille kohaselt CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik oleks võinud nende teenistuskoha muutmise asemel otsustada, et ta pakub neile kaugtööd nende elukohast Ühendkuningriigis, kohaldades nende puhul jätkuvalt sellele liikmesriigile ette nähtud paranduskoefitsienti, või veel pakkudes neile rahalist hüvitist, millega kaasneb nende teenistuse lõpetamine või mitte.
Neljandast küljest analüüsis Avaliku Teenistuse Kohus apellantide kahju hüvitamise nõudeid. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 106–113 jättis ta need rahuldamata järgmistel põhjustel:
„106
Kahju hüvitamise nõude valdkonnas varieerub kohtueelne menetlus olenevalt sellest, kas kahju, mille hüvitamist nõutakse, on tekitatud isikut kahjustava meetmega personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses või administratsiooni käitumisega, millel puuduvad otsuse tunnused. Esimesel juhul tuleb huvitatud isikul esitada ametisse nimetavale asutusele selleks ette nähtud tähtaja jooksul kaebus asjaomase akti peale. Teisel juhul aga peab haldusmenetlus algama personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 tähenduses taotluse esitamisega, millega nõutakse kahju hüvitamist ning millele vajaduse korral järgneb taotluse rahuldamata jätmise otsuse peale kaebuse esitamine (25. veebruari 1992. aasta kohtumäärus Marcato vs. komisjon,
T‑64/91
,
EU:T:1992:22
, punktid
ja
; 6. novembri 1997. aasta kohtuotsus Liao vs. nõukogu,
T‑15/96
,
EU:T:1997:169
, punkt
, ning 20. märtsi 2014. aasta kohtumäärus Michel vs. komisjon,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
, punkt
).
Sellega seoses tuleb täheldada, et kohtupraktika kohaselt hindab seda, kas ametniku kirjutis kujutab endast „taotlust“ personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 tähenduses või „kaebust“ personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 tähenduses, ainult kohus ning see ei sõltu poolte tahtest (30. aprilli 1998. aasta kohtuotsus Cordiale vs. parlament,
T‑205/95
,
EU:T:1998:76
, punkt
; 15. veebruari 2011. aasta kohtuotsus AH vs. komisjon,
F‑76/09
,
EU:F:2011:12
, punkt
, ja 16. detsembri 2015. aasta kohtumäärus Bärwinkel vs. nõukogu,
F‑118/14
,
EU:F:2015:154
, punkt
).
Käesolevas asjas on selge, et vaidlustatud otsuses ei võtnud teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik seisukohta personalieeskirjadest tulenevate rahaliste tagajärgede kohta igale [apellandile] üksikuna. Konkreetselt ei mainita otsuses Ungari jaoks ette nähtud paranduskoefitsiendi kohaldamist Ühendkuningriigi jaoks ette nähtud paranduskoefitsiendi asemel.
Nagu väidab CEPOL ja nii nähtub kohtutoimikust, et alles oma vastavates kaebustes palusid [apellandid], kes olid juba nõustunud asuma oma teenistuskohustusi täitma Budapestis, vormiliselt teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isikult, et nende teenistusse asumisega kaasneksid meetmed, millega kompenseeritakse õiglaselt nende netosissetuleku vähenemine, mis tuleneb kõnealusel juhul eelkõige sellest, et kohaldatakse Ungari jaoks ette nähtud paranduskoefitsienti. Seetõttu leiab Avaliku Teenistus Kohus, et see apellantide nõue saada õiglast rahalist kompensatsiooni koos oma teenistuskohustuste täitma asumisega Budapestis kujutab endast taotlust personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 tähenduses, kusjuures teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik jättis selle taotluse kaebuste rahuldamata jätmise otsustes rahuldamata.
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et kuna enne käesoleva hagi esitamist ei esitanud [apellandid] kaebust personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel selle peale, et teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik keeldus neile õiglase rahalise kompensatsiooni määramisest, nagu selgub kaebuste rahuldamata jätmise otsustest, tuleb [apellantide] kahju hüvitamise nõuded vastuvõetamatuse tõttu jätta läbi vaatamata, kuna ei ole täidetud kohtueelse menetluse nõudeid.
Isegi kui igal juhul eeldada, et varalise kahjuga seotud kahju hüvitamise nõudeid võiks pidada otseselt seotuks vaidlustatud otsuse ja kaebuste rahuldamata jätmise otsuste tühistamise nõuetega, peab neil olema sama tagajärg kui tühistamisnõuetel ning järelikult tuleb need igal juhul rahuldamata jätta (15. detsembri 2015. aasta kohtuotsus Bonazzi vs. komisjon,
F‑88/15
,
EU:F:2015:150
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samamoodi tuleb täheldada, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 84, et asjaomaste ametnike ja teenistujate üleviimisel selle institutsiooni või ameti teise teenistuskohta, kus nad on teenistusse asunud, kompenseeritakse isiklikud ja perekondlikud piirangud, mida teenistuses olemine võib neil asjaoludel kaasa tuua, personalieeskirjade kohaste rahaliste hüvitistega, milleks on eelkõige kodumaalt lahkumise toetus, sisseseadmistoetus ja päevaraha, ning uude teenistuskohta ümberasumise kulude ja päritolukohta sõitmise kulude hüvitamisega.
Mis puudutab [apellantide] väiteid, et neile peaks jätkuvalt kohaldama Ühendkuningriigile ette nähtud paranduskoefitsienti pärast seda, kui nad asusid oma vastavaid teenistuskohustusi Budapestis täitma, siis need saab üksnes tagasi lükata, nagu on tõdetud käesoleva kohtuotsuse punktides 95–98.“
Avaliku Teenistuse Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 117 ja 118, et apellantide nõuded mittevaralise kahju hüvitamiseks on otseses seoses tühistamisnõuetega ja seetõttu tuleneb need tühistamisnõuete rahuldamata jätmise tõttu jätta rahuldamata.
Menetlus Üldkohtus ja poolte nõuded
Apellandid esitasid 20. juunil 2016 Üldkohtu kantseleisse saabunud menetlusdokumendiga käesoleva apellatsioonkaebuse. Samal päeval Üldkohtu kantseleisse saabunud kirjas esitasid apellandid anonüümsuse taotluse, mille Üldkohus rahuldas 15. juuli 2016. aasta otsusega.
CEPOL esitas 21. septembril 2016 kostja vastuse.
Üldkohus andis 1. detsembril 2016 apellantide põhjendatud taotluse põhjal loa menetlusdokumentide teistkordseks vahetamiseks vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 201 lõikele 1. Pooled esitasid menetlusdokumendid ettenähtud tähtaja jooksul.
Üldkohtu kantseleisse 11. aprillil 2017 saabunud kirjaga esitasid apellandid kodukorra artikli 207 lõike 1 alusel põhjendatud taotluse enda ärakuulamiseks menetluse suulises osas. Ettekandja-kohtuniku ettepanekul rahuldas Üldkohus (apellatsioonikoda) selle taotluse ning seetõttu avas menetluse suulise osa.
Üldkohus otsustas 20. septembril 2017 kodukorra artikli 28 lõigete 1–3 alusel ja apellatsioonikoja ettepanekul anda kohtuasi üle laiendatud koosseisule.
Üldkohtu kantselei 9. novembri 2017. aasta kirjadega palus Üldkohus pooltel kodukorra artiklis 89 ette nähtud menetlust korraldavate meetmetena vastata kirjalikult kahele küsimusele esimeses kohtuastmes esitatud tühistamisnõuete vastuvõetavuse kohta. Konkreetselt esimese küsimusega soovis Üldkohus pooltelt teada saada, millises ulatuses kahjustab vaidlustatud otsuse artikkel 1 apellantide huve, kuna selles on ühest küljest ette nähtud, et „kõik töötajad […] asuvad oma teenistuskohustusi täitma CEPOLi uues peakorteris […] Budapestis 1. oktoobril 2014 või direktori ja [asjaomase] töötaja kokku lepitud kuupäeval ning et selle juhise täitmata jätmist peetakse ametist lahkumiseks alates 30. septembrist 2014“. Sellega seoses palus Üldkohus pooltel täpsustada, kas vaidlustatud otsuse artiklit 1 tuleb tõlgendada nii, et töötajat, kes ei ole oma teenistuskohustusi asunud täitma 1. oktoobrist 2014, peetakse automaatselt ametist lahkunuks juhtumipõhise analüüsita.
Pooled täitsid selle nõude ettenähtud tähtaja jooksul.
Eespool punktis 38 viidatud menetlust korraldavate meetmete raames palus Üldkohus pooltel vastata kohtuistungil suuliselt kolmele küsimusele kohtuasja sisu kohta ja ühele küsimusele, mis puudutab väidetavalt tekitatud varalise kahju hüvitamise nõuete vastuvõetavuse analüüsimist Avaliku Teenistuse Kohtu poolt. Konkreetselt soovis Üldkohus viimase küsimusega pooltelt teada saada, kas Avaliku Teenistuse Kohus tegi otsuse nende nõuete ning vaidlustatud otsuse ja kaebuste rahuldamata jätmise otsuste tühistamise nõuete vahelise otsese seose kohta ning kui see on nii, kas Avaliku Teenistuse Kohus põhjendas õiguslikult piisavalt oma sellekohaseid järeldusi.
Poolte kohtukõned ning vastused Üldkohtu kirjalikele ja suulistele küsimustele kuulati ära 16. jaanuari 2018. aasta kohtuistungil.
Apellandid paluvad Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
järelikult
–
tühistada vaidlustatud otsus ja vajalikus ulatuses ka kaebuste rahuldamata jätmise otsused;
–
mõista tekitatud varaline ja mittevaraline kahju välja CEPOLilt;
–
mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja CEPOLilt.
CEPOL palub Üldkohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
jätta vaidlustatud kohtuotsus muutmata;
–
mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja apellantidelt.
Apellatsioonkaebus
Oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitavad apellandid kolm väidet. Kahe esimese väitega, millest esimene käsitleb õigusnormi rikkumist teenistustingimuste artikli 47 kohaldamisel ning teine õigusnormi rikkumist apellantide omandatud õiguste ja neid CEPOLiga siduvate lepingutingimuste tõlgendamisel ja hea halduse põhimõtte ja hoolitsemiskohustuse kohaldamisel, võrdse kohtlemise põhimõtte ja põhjendamiskohustuse rikkumist ja faktide moonutamist, heidavad apellandid ette nende tühistamisnõuete rahuldamata jätmist. Kolmandas väites, mis eelkõige puudutab personalieeskirjade artikli 90 rikkumist, heidavad apellandid ette väidetavalt tekitatud varalise kahju hüvitamise nõuete rahuldamata jätmist.
Seevastu ei sea apellandid sõnaselgelt kahtluse alla, et Avaliku Teenistuse Kohus jättis rahuldamata neile väidetavalt tekitatud mittevaralise kahju hüvitamise nõuded. Apellandid piirduvad apellatsioonkaebuses selle märkimisega, et nimetatud kahju on nende tühistamisnõuetega otse seotud. Nagu aga ilmneb eespool punktist 32, asus Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 117 ja 118 seisukohale, et nõuded väidetavalt tekitatud mittevaralise kahju hüvitamiseks on otseses seoses tühistamisnõuetega ja seetõttu tuleb need tühistamisnõuete rahuldamata jätmise tõttu jätta rahuldamata.
Nendel asjaoludel tuleb esiteks analüüsida apellantide tühistamisnõuete rahuldamata jätmist vaidlustatud kohtuotsuses ning teiseks väidetavalt tekitatud varalise kahju hüvitamise nõuete rahuldamata jätmist samas kohtuotsuses.
Esimeses kohtuastmes esitatud tühistamisnõuete rahuldamata jätmine
Sissejuhatuseks väärib märkimist, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53–99 jättis Avaliku Teenistuse Kohus apellantide tühistamisnõuded põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Eelnevalt leidis Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47–49, et vaidlustatud otsus kahjustab apellantide huve. Nimetatud kohtuotsuse punktis 51 asus ta seisukohale, et kaebuste rahuldamata jätmise otsustes sisalduvad CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isiku uued seisukohad vastuseks taotlustele ja argumentidele, mida apellandid on oma vastavates kaebustes esitanud, ning seetõttu tuleb otsus teha nii vaidlustatud otsuse kui ka kaebuste rahuldamata jätmise otsuste õiguspärasuse kohta.
CEPOL ei esitanud kodukorra artikli 202 lõike 1 alusel vastuapellatsiooni nõudega tühistada Avaliku Teenistuse Kohtu otsused apellantide tühistamisnõuete vastuvõetavuse kohta.
Siiski tuleb märkida, et kui Üldkohtule on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja I lisa artikli 9 alusel esitatud apellatsioonkaebus, võib ta kodukorra artikli 129 kohaselt igal ajal omal algatusel analüüsida asja läbivaatamist takistavat avalikust huvist tulenevat asjaolu. Kuna personalieeskirjade artiklite 90 ja 91 alusel esitatud hagi vastuvõetavuse tingimused põhinevad avalikul huvil, siis kontrollib Üldkohus neid vajaduse korral omal algatusel, tingimusel et ta on eelnevalt andnud pooltele võimaluse esitada oma seisukohad. Isikut kahjustava meetme olemasolu personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 ja artikli 91 lõike 1 tähenduses on sellise hagi vastuvõetavuse vältimatu tingimus, mille liidu ametnikud ja teenistujad esitavad selle institutsiooni vastu, kelle teenistuses nad on (vt selle kohta 12. juuli 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas leiab Üldkohus, et tal tuleb omal algatusel analüüsida, kas Avaliku Teenistuse Kohtul oli alust asuda vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47–49 seisukohale, et vaidlustatud otsus kahjustab apellantide huve. Siinkohal on oluline rõhutada, et isikut kahjustavad meetmed on ainult need, mille on vastu võtnud pädev asutus ja mis sisaldavad administratsiooni lõplikku seisukohta, millel on otseselt ja vahetult hageja huve mõjutavad siduvad õiguslikud tagajärjed, mis toovad kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis (13. detsembri 2011. aasta kohtumäärus Marcuccio vs. komisjon,
T‑311/09 P
,
EU:T:2011:734
, punkt
).
Vastates eespool punktis 38 viidatud Üldkohtu menetlust korraldavatele meetmetele, andis CEPOL teada, et vaidlustatud otsus ei kahjusta apellantide huve, kuna selle artiklis 1 on ette nähtud, et neilt oodatakse, et nad asuksid oma teenistuskohustusi täitma CEPOLi uues asukohas Budapestis 1. oktoobril 2014 või CEPOLi direktoriga kokku lepitud kuupäeval. Nimelt leiab CEPOL, et vaidlustatud otsuse artikkel 1 kinnitab selles suhtes puhtalt liidu seadusandja otsust viia CEPOLi asukoht Bramshillist Budapesti. Kuna selles sättes on viidatud kuupäevale, millal CEPOLi töötajad asuvad oma teenistuskohustusi Budapestis täitma, siis piirdub see nende kohustuste meeldetuletamisega personalieeskirjade artikli 20 alusel, milles on ette nähtud, et ametnik peab elama kas oma teenistuskohas või sellele piisavalt lähedal, et korralikult täita oma kohustusi.
CEPOL väitis samuti, et vaidlustatud otsuse artiklis 1 esinev märkus, mille kohaselt „selle juhise täitmata jätmist[, mille kohaselt kõik töötajad asuvad oma teenistuskohustusi täitma CEPOLi uues peakorteris Budapestis 1. oktoobril 2014 või direktoriga kokku lepitud kuupäeval,] peetakse ametist lahkumiseks alates 30. septembrist 2014“, ei ole oma laadilt otsus.
Nimelt piirdub see märkus ühest küljest kogu CEPOLi personali teavitamisega sellest, millised lepingulised tagajärjed tekivad, kui töötaja keeldub Budapestis oma teenistuskohustusi täitma asumast. Määratluse kohaselt ei ole selline keeldumine CEPOLi direktori tehtud toiming, vaid see tuleneb asjaomase töötaja tegevusetusest, mille õiguslik tagajärg on ametist lahkumine. Viide CEPOLi direktori „juhisele“ seda järeldust ei muuda, kuna see sõna lihtsalt viitab mittetehnilises keeles vaidlustatud otsuse artikli 1 esimesele lausele.
Teiselt küljest tuleb täheldada, et CEPOLi töötajat, kes seda „juhist“ ei täida, ei peeta automaatselt ametist lahkunuks, ilma et analüüsitaks individuaalselt tema konkreetset juhtumit. Vaidlustatud otsuse artikli 1 esimeses lauses märgitud kuupäev teenistuskohustuste täitma asumiseks ei olnud absoluutne, kuna CEPOLi töötajatel oli võimalus leppida CEPOLi direktoriga kokku hilisem kuupäev teenistuskohustuste täitma asumiseks. See ei tulene mitte ainult vaidlustatud otsuse artikli 1 sõnastusest, vaid see iseloomustab ka uut olukorda, mis käib kõigi CEPOLi töötajate kohta ja mille tulemusel esineb tingimata mitu üksikjuhtumit. Nii näiteks lubati CEPOLi ühel töötajal teha kaugtööd oma elukohast Ühendkuningriigis 2014. aasta oktoobrist kuni oma lepingu lõppemiseni sama aasta 31. detsembril.
Apellandid väidavad, et vaidlustatud otsus on neid kahjustav akt, kuna selles on otsustatud nende üleviimine Bramshillist Budapesti. Apellandid väidavad konkreetselt esiteks, et see otsus mõjutas neid rahaliselt nende töötasu olulise vähenemise tõttu, millega nad pidid nõustuma, kuna vastavalt Ühendkuningriigi ja Ungari jaoks ette nähtud paranduskoefitsiendid erinevad. Samuti mõjutas see apellantide eraelu. FN peab jätkama Ühendkuningriiki jäänud abikaasa ja kasulaste eest hoolitsemist, samas kui FQ oli sunnitud võtma kaks kuud palgata puhkust ja ühe kuu põhipuhkust, et müüa kiiremas korras maja, mis talle Prantsusmaal kuulus ning mille hoolduskulusid ega kuumakseid ta enam tasuda ei suutnud. Apellandid viitavad oma argumentide põhjenduseks 11. juuli 1996. aasta kohtuotsusele Aubineau vs. komisjon (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), mis puudutas ajutise teenistuja üleviimist, kuid milles ei käsitletud vastuvõetavuse küsimusi.
Pealegi toovad apellandid oma põhjendatud huvi suhtes esile, et vaidlustatud otsus oli ainus otsus, mida nad võisid vaidlustada, et seada kahtluse alla nende Budapesti üleviimine.
Apellandid väidavad samuti, et välja arvatud siis, kui CEPOLi direktoriga on kokku lepitud teine kuupäev, peetakse CEPOLi töötajat, kes ei ole oma teenistuskohustusi asunud Budapestis täitma 1. oktoobril 2014, automaatselt ametist lahkunuks. Sellega seoses rõhutavad apellandid, et juhtumipõhist analüüsi läbi ei viidud. Nende CEPOLi töötajate kohta, kes oma teenistuskohustusi Budapestis õigel ajal täitma ei asunud, ei võetud muide ühtegi üksikotsust. Apellandid väidavad teiseks, et Avaliku Teenistuse Kohus tegi ilmse vea, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57, et CEPOLi teenistuja keeldumist asuda täitma oma teenistuskohustusi Budapestis 1. oktoobrist 2014„võib pidada võrduvaks ametist lahkumisega käesolevas asjas“. Nii tehes jättis Avaliku Teenistuse Kohus mulje, et sellist keeldumist ei saa pidada võrduvaks ametist lahkumisega. Apellantide arvates selgub vaidlustatud otsuse artiklist 1 aga, et sellist keeldumist „peetakse ametist lahkumiseks“.
Sellega seoses tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsus ja kaebuste rahuldamata jätmise otsused sisaldavad sisuliselt kahte osa. Esimene osa puudutab CEPOLi asukoha üleviimist Bramshillist Budapesti ning neid rahalisi tagajärgi, mis sellel üleviimisel võivad olla kõikidele CEPOLi töötajatele. Teine osa käsitleb nende töötajate olukorda, kes ei soovi oma teenistuskohustusi uues CEPOLi asukohas Budapestis õigel ajal täitma asuda.
Esimene osa
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 48 asus Avaliku Teenistuse Kohus seisukohale, et vaidlustatud otsuses otsustas CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik nii CEPOLi personali uuesti teenistusse asumise koha kui ka kuupäeva üle. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 tugines Avaliku Teenistuse Kohus 24. veebruari 1981. aasta kohtuotsusele Carbognani ja Coda Zabetta vs. komisjon (
161/80 ja 162/80
,
EU:C:1981:51
), tegemaks järeldust, et isegi kui vaidlustatud otsusega rakendatakse nõukogu ja parlamendi üldkohaldatavat akti, tuleb seda pidada otsuseks, mis kahjustab apellantide huve osas, milles sellega muudetakse nende teenistuskohta tingimustel, mis on väidetavalt õigusvastased.
Siiski tuleb täheldada, et vaidlustatud otsus apellantide teenistuskohta ei muutnud. Siinkohal tasub märkimist, et CEPOLi asukoha üleviimine tuleneb liikmesriikide kokkuleppest ning liidu seadusandja aktist, nagu selgub vaidlustatud otsuse põhjendusest 3 ja kaebuste rahuldamata jätmise otsustest. Ühest küljest otsustasid liikmesriigid 8. oktoobril 2013 ühisel kokkuleppel, et kohe, kui CEPOL on oma asukohast Bramshillis lahkunud, hakkab see asuma Budapestis. Teisest küljest muutis liidu seadusandja määruse nr 543/2014 artikliga 1 otsuse 2005/681 artiklit 4 nii, et CEPOLi asukoht ei ole mitte enam Bramshillis, vaid Budapestis. Muutes nii CEPOLi asukohta, otsustasid liikmesriigid ja liidu seadusandja, nagu Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59 märkis, igal juhul, et CEPOLi personali peab Bramshillist Budapesti üle viima. Nimelt kuna esiteks on personalieeskirjade artikliga 20 pandud personalile kohustus elada kas oma teenistuskohas või sellele piisavalt lähedal ja teiseks on CEPOLi asukoht personali ainus töökoht, on selle ameti personal põhimõtteliselt määratud CEPOLi asukohta.
Järelikult piirdus CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik vaidlustatud otsuse artiklis 1 sellega, et ta tuletas meelde oma personali üleviimise põhimõtet, nagu see oli otsustatud liikmesriikide ühisel kokkuleppel 8. oktoobril 2013 ja määrusega nr 543/2014 muudetud otsuse 2005/681 artiklis 4. Seda tehes ei toonud CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik kaasa selget muutust apellantide õiguslikus seisundis, mis selles suhtes tulenes liikmesriikide 8. oktoobri 2013. aasta ühisest kokkuleppest ja määrusega nr 543/2014 muudetud otsuse 2005/681 artiklist 4. Vaidlustatud otsuse artikkel 1 selles suhtes apellantide huve ei kahjusta.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla ei 24. veebruari 1981. aasta kohtuotsus Carbognani ja Coda Zabetta vs. komisjon (
161/80 ja 162/80
,
EU:C:1981:51
), millele Avaliku Teenistuse Kohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49, ega 11. juuli 1996. aasta kohtuotsus Aubineau vs. komisjon (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), millele tuginesid apellandid. Nimelt puudutavad need mõlemad kohtuotsused olukorda, mis on erinev käesoleva asjas esinevast olukorrast. Kummaski kohtuasjades ei olnud kõne all liikmesriikide või seadusandja otsustatud üleviimine ning see, et asjaomane institutsioon piirdus vaidlustatud akti vormis sisulise rakendamisega üldtingimuste kohaselt, nagu see on käesolevas asjas. Nendes kahes kohtuasjas on tegemist hoopis üksikaktidega, mille vastuvõtmine eeldab administratsiooni kaalutlusõiguse kasutamist. Nii oli selle kohtuasja ese, milles tehti 24. veebruari 1981. aasta kohtuotsus Carbognani ja Coda Zabetta vs. komisjon (
161/80 ja 162/80
,
EU:C:1981:51
), üksikaktid, mida võis objektiivselt pidada aktideks, mis puudutasid kahe ametniku üleviimist institutsiooniväliselt ametikohalt asukohaga Roomas (Itaalia) Euroopa Ühenduste Komisjoni asukohta Brüsselis (Belgia), kohaldades üldkohaldatavat akti, millega kehtestati rotatsioonisüsteem, mis jättis administratsioonile kaalutlusõiguse ja võimaldas tal muu hulgas võtta arvesse teenistuse eriprobleeme või asjaomaste isikute isiklikke probleeme (24. veebruari 1981. aasta kohtuotsus Carbognani ja Coda Zabetta vs. komisjon,
161/80 ja 162/80
,
EU:C:1981:51
, punktid
–
ja
–
).
Kohtuasjas, milles tehti 11. juuli 1996. aasta kohtuotsus Aubineau vs. komisjon (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), vaidlustati samuti üksikotsus, millega ajutine teenistuja viidi üle Brüsselist Isprasse (Itaalia) ilma tema nõusolekuta, mitte seadusandja akti tulemusel, vaid põhjendusel, et selles komisjoni peadirektoraadis, kus ta oli teenistuses, ei olnud tema kvalifikatsioonile vastavat ametikohta (11. juuli 1996. aasta kohtuotsus Aubineau vs. komisjon,
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
, punktid
–
).
Lisaks mis puudutab apellantide personalieeskirjade kohaseid rahalisi õigusi, siis tuleb esile tuua personalieeskirjade artikli 64 esimene lõik, mida analoogia alusel kohaldatakse teenistustingimuste artikli 20 lõike 1 ja artikli 92 alusel ajutistele teenistujatele ja lepingulistele töötajatele: „[a]metniku eurodes väljendatud töötasu suhtes kohaldatakse pärast […] personalieeskirjades või rakendusmäärustes ettenähtud kohustuslikke kinnipidamisi paranduskoefitsienti, mis on suurem, väiksem või võrdne 100%‑ga, sõltuvalt elamistingimustest eri teenistuskohtades“. Sellest tuleneb, et sellise ameti nagu CEPOLi personalile kohaldatava paranduskoefitsiendi kindlakstegemine ei ole jäetud teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isiku hinnata, vaid see tuleneb elamistingimustest teenistuskohas. Nagu ilmneb eespool punktidest 60 ja 61, tuleneb apellantide teenistuskoha muutmine aga liikmesriikide 8. oktoobri 2013. aasta ühisest kokkuleppest ja määruse nr 543/2014 artiklist 1. Seega tuleb teha järeldus, et apellantidele Ungari jaoks ette nähtud paranduskoefitsiendi kohaldamine Ühendkuningriigi jaoks ette nähtud paranduskoefitsiendi asemel tuleneb mehhaaniliselt ühest küljest liikmesriikide 8. oktoobri 2013. aasta ühisest kokkuleppest ja määruse nr 543/2014 artiklist 1 ning teisest küljest personalieeskirjade artikli 64 esimesest lõigust, millele vaidlustatud otsus ja kaebuste rahuldamata jätmise otsused selles suhtes midagi ei lisanud ega jätnud välja.
Sellest tuleneb, et vaidlustatud otsuse esimene osa ja kaebuste rahuldamata jätmise otsused apellantide huve ei kahjustanud, kuna need ei muutnud apellantide õiguslikku olukorda.
Teine osa
Tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuse artiklis 1 esineva märkuse kohaselt oodatakse kogu CEPOLi personalilt, et nad asuvad oma teenistuskohustusi täitma CEPOLi uues peakorteris Budapestis 1. oktoobril 2014 või direktori ja asjaomase töötaja kokku lepitud kuupäeval ning et selle juhise täitmata jätmist peetakse ametist lahkumiseks alates 30. septembrist 2014. Selle märkusega on CEPOLi töötajatele jäetud kaks valikut. Nad asuvad oma teenistuskohustusi CEPOLi asukohas Budapestis õigel ajal täitma või nad ei asu oma teenistuskohustusi õigel ajal täitma. Käesolevas asjas valisid apellandid esimese võimaluse. Nagu Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57 tuvastas, ei rakendanud CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik nende suhtes vaidlustatud otsuse artiklis 1 sisalduvat märkust.
Selleks et muuta apellantide õiguslikku seisundit eespool punktis 50 viidatud kohtupraktika tähenduses, peab see märkus väljendama mitte pelka CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isiku kavatsust järgida üldist tegevusjuhist, millele tuginedes ta kavatseb hiljem võtta vastu üksikotsused, vaid sellega peab olema juba lõplikult kindlaks määratud üldised kohaldamisreeglid, millest CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik ei saa põhimõtteliselt kõrvale kalduda, et hinnata sellise CEPOLi töötaja üksikolukorda, kes kindlaksmääratud kuupäeval ei ilmunud CEPOLi uude asukohta (vt selle kohta 20. novembri 2008. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
T‑185/05
,
EU:T:2008:519
, punktid
ja
, ning 13. detsembri 2016. aasta kohtuotsus IPSO vs. EKP,
T‑713/14
,
EU:T:2016:727
, punktid
–
).
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsusega ei määrata lõplikult kindlaks ühtegi sellelaadset reeglit. Nagu CEPOL õigesti märgib, ei too asjaolu, et CEPOLi töötaja ei asu oma teenistuskohustusi täitma tema uues asukohas 1. oktoobril 2014, automaatselt kaasa tema ametist lahkumist 30. septembrist 2014, ilma et analüüsitaks individuaalselt tema konkreetset juhtumit. Nimelt kuna teenistuskohast puudumisel võivad olla erinevad põhjendused, siis ainuüksi asjaolu, et CEPOLi töötaja ei ilmunud õigel ajal tema uude asukohta Budapestis, ei saa tõlgendada kui ametist lahkumist.
Sellega seoses on esiteks oluline rõhutada, et vaidlustatud otsus annab CEPOLi direktorile ja töötajatele ruumi läbirääkimiseks. Nagu on märgitud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 29, on selle otsuse artikli 2 kolmanda lõiguga ühest küljest antud võimalus seoses ametist lahkumisest etteteatamisega rääkida individuaalselt läbi CEPOLi direktori ja töötajate vahel, kes ei soovi ühineda CEPOLi uue asukohaga Budapestis.
Teisest küljest võivad vaidlustatud otsuse artikli 1 kohaselt CEPOLi töötajad, kes soovivad ühineda tema uue asukohaga Budapestis, leppida CEPOLi direktoriga kokku teenistuskohustuse täitma asumiseks 1. oktoobrist 2014 hilisema kuupäeva.
Teiseks nähtub esimese kohtuastme toimiku dokumentidest, et CEPOLi töötajatele, kes ei olnud õigel ajal asunud oma teenistuskohustusi täitma CEPOLi uues asukohas Budapestis, adresseeriti üksikotsus, millega CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik „otsustas nende ametist lahkumise heaks kiita“, olles kindlaks teinud, et see puudumine ei olnud õigustanud mõne meditsiinilise põhjusega.
Eeltoodust tuleneb, et kui CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik võttis vastus vaidlustatud otsuse, fikseeris ta üldise tegevusjuhise, millele tuginedes ta kavatses asjakohaseid sätteid kohaldades hiljem võtta vastu üksikotsused, tuvastades vajaduse korral nende CEPOLi teenistujate ametist lahkumise, kes ei asunud õigel ajal oma teenistuskohustusi CEPOLi uues asukohas Budapestis täitma, võttes arvesse nendest igaühe konkreetset olukorda.
Seega tuleb teha järeldus, et vaidlustatud otsuse teine osa ei kahjusta samuti apellantide huve.
Järelikult olles pooled ära kuulanud, tuleb omal algatusel tõdeda, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus õigusnormi, kui ta ei tunnistanud esimeses kohtuastmes esitatud tühistamisnõudeid vastuvõetamatuks.
Ilma et oleks vaja analüüsida apellatsioonkaebuse kahte esimest väidet, millega apellandid heitsid ette esimeses kohtuastmes esitatud tühistamisnõuete sisulist rahuldamata jätmist, tuleneb sellest, et vaidlustatud kohtuotsus tuleb tühistada, kuna neid nõudeid ei tunnistatud vastuvõetamatuks.
Esimeses kohtuastmes esitatud kahju hüvitamise nõuete rahuldamata jätmine
Kolmanda väitega heidavad apellandid Avaliku Teenistuse Kohtule ette, et ta rikkus õigusnormi, kui ta hindas nende nõudeid varalise kahju hüvitamiseks. Apellandid esitavad oma argumentide põhjenduseks kaks osaväidet.
Esimesega annavad apellandid sisuliselt teada, et Avaliku Teenistuse Kohus eksis, kui ta jättis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 106–110 vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata nende nõuded neile tekitatud varalise kahju hüvitamiseks, kuna ei olnud järgitud personalieeskirjade artikli 90 lõikes 2 ette nähtud kohtueelse menetluse nõudeid. Selle põhjendamiseks viitavad apellandid mitmele liidu kohtu lahendile, millest selgub, et kahju hüvitamise nõue, mis on otseselt seotud tühistamisnõudega, on vastuvõetav tühistamisnõude lisana, ilma et sellele peaks tingimata eelnema taotlus kahju hüvitamiseks või olenevalt olukorrast taotluse rahuldamata jätmise peale esitatud kaebus. Eespool punktis 40 toodud Üldkohtu kirjalikule küsimusele vastates väitsid apellandid aga ühest küljest, et Avaliku Teenistuse Kohus ei analüüsinud tegelikult seda, kas nende tühistamisnõuete ja kahju hüvitamise nõuete vahel on otsene seos. Teisest küljest toovad apellandid esile, et esimeses kohtuastmes esitatud kahju hüvitamise nõuete ese on just kahju hüvitamine, mis on vaidlustatud otsusega otseselt seotud. Nendel asjaoludel on nad arvamusel, et nimetatud taotlusele ei pea tingimata kaebust eelnema.
Teise osaväitega toovad apellandid sisuliselt esile, et kuna esimeses kohtuastmes esitatud tühistamisnõuete rahuldamata jätmisel on tehtud viga, tuleb Avaliku Teenistuse Kohtule samuti ette heita, et ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111, et varalise kahju hüvitamise nõuded tuleb tühistamisnõuete rahuldamata jätmise tõttu jätta rahuldamata, kui eeldada, et varalise kahju hüvitamise nõuded on tühistamisnõuetega otseselt seotud.
CEPOL vaidleb apellantide argumentidele vastu.
Vaidlustatud kohtuotsuses esitas Avaliku Teenistuse Kohus kaks põhjust apellantide varalise kahju hüvitamise nõuete rahuldamata jätmiseks.
Avaliku Teenistuse Kohus jättis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 110 esiteks vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata nõuded apellantide varalise kahju hüvitamiseks, põhjendusel et ei olnud täidetud kohtueelse menetlusega seotud nõudeid. Sellele järeldusele jõudmiseks otsustas Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 108, et CEPOLi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isik ei olnud vaidlustatud otsuses võtnud seisukohta personalieeskirjadest tulenevate rahaliste tagajärgede kohta igale apellandile üksikuna. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 109 tuvastas Avaliku Teenistuse Kohus, et alles oma vastavates kaebustes palusid apellandid vormiliselt teenistuslepingute sõlmimise pädevusega isikult, et nende teenistusse asumisega kaasneksid meetmed, millega kompenseeritakse õiglaselt nende netosissetuleku vähenemine, mis tuleneb kõnealusel juhul eelkõige sellest, et kohaldatakse Ungari jaoks ette nähtud paranduskoefitsienti. Avaliku Teenistuse Kohus järeldas sellest, et see nõue kujutab endast personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 tähenduses taotlust, mille rahuldamata jätmise peale kaebuste rahuldamata jätmise otsuste raames oleks pidanud esitama kaebuse. Avaliku Teenistuse Kohus on aga arvamusel, et apellandid ei olnud esitanud selle rahuldamata jätmise peale kaebust enne esimeses kohtuastmes hagi esitamist.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111 otsustas Avaliku Teenistuse Kohus teiseks, et isegi kui eeldada, et varalise kahju hüvitamise nõuded on tühistamisnõuetega otseselt seotud, tuleb nende varalise kahju hüvitamise nõuded tühistamisnõuete rahuldamata jätmise tõttu jätta rahuldamata.
Nii otsustades ei rikkunud Avaliku Teenistuse Kohus õigusnormi.
Nagu tuleneb eespool punktidest 51–74, tuli Avaliku Teenistuse Kohtul jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata esimeses kohtuastmes esitatud tühistamisnõuded, kuna need olid esitatud akti peale, mis huve ei kahjustanud. Seega võis Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 111 leida, et kui eeldada, et varalise kahju hüvitamise nõuded on tühistamisnõuetega otseselt seotud, tuleb apellantide nõuded nende varalise kahju hüvitamiseks tühistamisnõuete rahuldamata jätmise tõttu jätta rahuldamata. Seega isegi kui eeldada, et apellantidel on õigus, kui nad väidavad, et esimese väite raames tegi Avaliku Teenistuse Kohus vea, kui ta ei lähtunud nende nõuete ja nende varalise kahju hüvitamise nõuete otsese seose olemasolust, ei saa Avaliku Teenistuse Kohtule ette heita, et ta kahju hüvitamise nõuded rahuldamata jättis.
Järelikult tuleb kolmas väide tagasi lükata.
Esimeses kohtuastmes esitatud hagi
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. juuli 2016. aasta määruse (EL, Euratom) 2016/1192 Euroopa Liidu ja tema teenistujate vaheliste vaidluste esimeses kohtuastmes lahendamise pädevuse Üldkohtule üleandmise kohta (
ELT 2016, L 200, lk 137
) artiklis 4 on sätestatud, et kui Üldkohus tühistab Avaliku Teenistuse Kohtu otsuse, ent leiab, et kohtuasja menetlusstaadium võimaldab otsust teha, teeb otsuse koda, mis lahendab apellatsioonkaebust. Käesoleval juhul on see nii.
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsus on tühistatud ainult osas, mis puudutab seda, et Avaliku Teenistuse Kohus ei tunnistanud vastuvõetamatuks esimeses kohtuastmes esitatud tühistamisnõudeid. Nagu eespool punktides 76–85 otsustati, jääb vaidlustatud kohtuotsus põhjendatuks osas, milles sellega jäeti rahuldamata apellantidele väidetavalt tekitatud varalise kahju hüvitamise nõuded. Mis puudutab seda, et Avaliku Teenistuse Kohus jättis rahuldamata apellantide nõuded neile väidetavalt tekitatud mittevaralise kahju hüvitamiseks, siis seda ei ole käesolevas apellatsioonkaebuses kahtluse alla seatud (vt eespool punkt 45).
Seega tuleb Üldkohtul teha lõplik otsus üksnes esimeses kohtuastmes esitatud tühistamisnõuete kohta. Eespool punktides 49–75 esitatud põhjendustel tuleb asuda seisukohale, et need nõuded tuleb tunnistada vastuvõetamatuks.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 211 lõikes 2 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu või kui see on põhjendatud ja Üldkohus teeb ise kohtuasjas otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise. Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1, mida kodukorra artikli 211 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kodukorra artikli 211 lõike 4 kohaselt võib Üldkohus siiski institutsiooni ametnike või teiste teenistujate esitatud apellatsioonkaebuste puhul erandina artikli 134 lõikest 1 otsustada kohtukulud poolte vahel jagada, kui õiglus seda nõuab.
Käesolevas asjas kaotasid apellandid kohtuvaidluse nii nõuete osas, mis puudutab apellatsioonimenetlust kui ka menetlust esimeses kohtuastmes, ning CEPOL on neilt kohtukulude väljamõistmist nõudnud. Üldkohus leiab siiski õiglust ning käesoleva asja kõiki asjaolusid arvestades, et on õige otsustada, et nende mõlema menetluse kohtukulud jäetakse iga poole enda kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (apellatsioonikoda)
otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu (kolmas koda) 11. aprilli 2016. aasta kohtuotsus FN jt
vs
.
CEPOL (F‑41/15 DISS II) osas, milles sellega ei tunnistatud vastuvõetamatuks FN–i, FP ja FQ esitatud tühistamisnõudeid
.

2.
Jätta Avaliku Teenistuse Kohtus FN–i, FP ja FQ esitatud tühistamisnõuded kohtuasjas F‑41/15 DISS II läbi vaatamata.

3.
Jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata.

4.
Jätta ühelt poolt FN–i, FP ja FQ ning teiselt poolt Euroopa Liidu Õiguskaitsekoolituse Ameti (CEPOL) kohtukulud apellatsioonimenetluses ja esimeses kohtuastmes nende endi kanda.

Jaeger
Van der Woude
Frimodt Nielsen
Kanninen
Gratsias
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 25. oktoobril 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.