CELEX: 62020CJ0405
Előzetes döntéshozatal
Szociálpolitika
EUMSZ 157. cikk
(33.) jegyzőkönyv
Férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód a foglalkoztatás és munkavégzés területén
2006/54/EK irányelv
Az 5. cikk c) pontja és 12. cikk
A nemen alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés
Az ezen jegyzőkönyvben és ezen 12. cikkben foglalt időpontot követően alkalmazandó foglalkoztatási szociális biztonsági rendszer
Köztisztviselők öregségi nyugdíja
Az öregségi nyugdíjak éves korrekcióját előíró nemzeti szabályozás
Az öregségi nyugdíj összegével fordítottan arányos és egy adott összeg felett teljes mértékben kizárt korrekció
Igazolások

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 157. cikk, az EUM‑Szerződéshez csatolt, az EUMSZ 157. cikkről szóló (33.) jegyzőkönyv (a továbbiakban: 33. jegyzőkönyv), valamint a férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló, 2006. július 5‑i 2006/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2006. L 204., 23. o.
; helyesbítés:
HL 2019. L 191., 45. o.
) 5. és 12. cikkének értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet az EB, JS és DP, illetve a Versicherungsanstalt öffentlich Bediensteter, Eisenbahnen und Bergbau (BVAEB) (a köztisztviselők és a közalkalmazottak, a vasutasok és a bányászati alkalmazottainak biztosítóintézete, Ausztria) között, az érintettek öregségi nyugdíjának éves korrekciója tárgyában folyamatban lévő három jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 33. jegyzőkönyv a következőképpen rendelkezik:
„Az [EUMSZ] 157. cikkének alkalmazásában a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben nyújtott juttatások nem tekinthetők díjazásnak akkor és annyiban, amennyiben azok az 1990. május 17‑ét megelőző munkaviszony alapján járnak, kivéve az olyan munkavállalók vagy az azok jogán jogosultak esetében, akik ezen időpont előtt az irányadó nemzeti jog szerint bírósági eljárást indítottak vagy ezzel azonos hatályú igényt jelentettek be.”
A 2006/54 irányelv 1. cikke értelmében:
„Ezen irányelv célja, hogy a foglalkoztatás és a munkavégzés területén biztosítsa az esélyegyenlőség, valamint a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének végrehajtását.
E célból az alábbiak vonatkozásában tartalmaz az egyenlő bánásmód elvének megvalósítására irányuló rendelkezéseket:
[…]
c) foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerek.
[…]”
Ezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Ezen irányelv alkalmazásában:
a)
közvetlen megkülönböztetés [helyesen: közvetlen hátrányos megkülönböztetés]: ha egy személlyel szemben neme miatt kevésbé kedvezően járnak el, mint ahogyan egy másik személlyel szemben hasonló helyzetben eljárnak, eljártak vagy eljárnának;
b)
közvetett megkülönböztetés [helyesen: közvetett hátrányos megkülönböztetés]: ha egy látszólag semleges rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat az egyik nemhez tartozó személyeket a másik nemhez tartozó személyekhez képest hátrányosan érint, kivéve ha ez a rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat jogszerű céllal objektív módon igazolható, továbbá e cél megvalósításának eszközei megfelelőek és szükségesek;
[…]
f)
foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerek: olyan, a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a szociális biztonság területén történő fokozatos megvalósításáról szóló, 1978. december 19‑i 79/7/EGK tanácsi irányelv [(
HL 1979. L 6., 24. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 215. o.)] hatálya alá nem tartozó rendszerek, amelyek célja, hogy valamely vállalkozásban vagy vállalkozások csoportjában, gazdasági ágazatban vagy foglalkoztatási ágazatban vagy ilyen ágazatok csoportjában akár alkalmazottként, akár önálló vállalkozóként tevékenykedő munkavállalóknak olyan ellátásokat biztosítsanak, amelyek a törvény által szabályozott kötelező érvényű szociális biztonsági rendszerek által biztosított ellátásokat kívánják kiegészíteni vagy helyettesíteni, akár kötelező, akár választható az ilyen rendszerekben való tagság.”
Az említett irányelv „Pozitív intézkedések” című 3. cikke értelmében:
„[Az EUMSZ 157. cikk] (4) bekezdése értelmében a tagállamok fenntarthatnak vagy elfogadhatnak intézkedéseket annak érdekében, hogy a munka világában biztosítsák a férfiak és nők közötti gyakorlati teljes egyenlőséget.”
Ugyanezen irányelv II. címének „Egyenlő bánásmód a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben” című 2. fejezete tartalmazza többek között az irányelv 5. és 12. cikkét.
A 2006/54 irányelv „A megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] tilalma” című 5. cikke értelmében:
„A 4. cikk sérelme nélkül, a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben semmilyen közvetlen vagy közvetett nemi alapon történő megkülönböztetés [helyesen: nemen alapuló közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetés] nem állhat fenn, különösen a következők tekintetében:
a)
az ilyen rendszerek alkalmazási területe és a belépés feltételei;
b)
a járulékfizetési kötelezettség és a járulékok kiszámítása;
c)
az ellátások kiszámítása, beleértve a házastárs és az eltartottak kiegészítő ellátásait, illetve az ellátásokra való jogosultság tartamára és fenntartására irányuló feltételek.”
Ezen irányelv „Visszaható hatály” című 12. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Minden, a munkavállalók tekintetében ezen fejezet végrehajtását célzó intézkedés rendelkezik valamennyi, foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben nyújtott ellátásról, amely az 1990. május 17‑ét követő foglalkoztatási időszakokból származik, és visszamenőleg érvényes addig az időpontig, nem érintve az olyan munkavállalókat vagy az azok jogán jogosultakat, akik ezen időpont előtt az irányadó nemzeti jog szerint bírósági eljárást indítottak vagy azzal azonos hatályú igényt jelentettek be. A végrehajtási intézkedések visszamenőleg 1976. április 8‑ig érvényesek és minden olyan ellátásról rendelkeznek, amely azt az időpontot követő szolgálati időből származik. Azon tagállamok esetében, amelyek 1976. április 8‑a után és 1990. május 17‑e előtt csatlakoztak a[z Unióhoz], azt az időpontot kell figyelembe venni, amikor a[z EUMSZ 157. cikk] a területükön hatályba lépett.
(2)   Az (1) bekezdés második mondata nem akadályozza meg a nemzeti törvények hatálya alatt indítandó keresetek időbeli korlátozásairól szóló nemzeti szabályokra történő hivatkozást azokkal a munkavállalókkal vagy az általuk jogosultakkal szemben, akik 1990. május 17‑e előtt az irányadó nemzeti jog szerint bírósági eljárást indítottak, vagy azzal azonos hatályú igényt jelentettek be, feltéve, hogy azok nem kedvezőtlenebbek az ilyen keresetekre tekintettel a nemzeti jogon alapuló hasonló kereseteknél, és a gyakorlatban nem lehetetlenítik el a[z uniós] jog által biztosított jogok gyakorlását.
(3)   Azon tagállamok esetében, amelyek 1990. május 17‑e után csatlakoztak [az Unióhoz], és amelyek 1994. január 1‑jén az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás szerződő felei voltak, az (1) bekezdés első mondatában szereplő 1990. május 17. időpont helyébe az 1994. január 1. időpont lép.
(4)   Azon tagállamok esetében, amelyek 1990. május 17‑e után csatlakoztak [az Unióhoz], az (1) és (2) bekezdésben szereplő 1990. május 17. időpont helyébe az az időpont lép, amelyen a[z EUMSZ 157. cikk] területükön hatályba lépett.”
Az osztrák jog
Az 1965. november 18‑i Bundesgesetz über die Pensionsansprüche der Bundesbeamten, ihrer Hinterbliebenen und Angehörigen (Pensionsgesetz 1965) (a szövetségi köztisztviselők, túlélő hozzátartozóik és családtagjaik nyugdíjjogosultságáról szóló szövetségi törvény [1965. évi nyugdíjtörvény], BGBI., 340/1965) az alapügy tényállásának időpontjában hatályos változatának (a továbbiakban: 1965. évi PG) 41. §‑a következőképpen rendelkezik:
„[…]
(2)   Az e törvény alapján fizetendő öregségi nyugdíjakat és túlélő hozzátartozói nyugdíjakat […] a törvényes nyugdíjbiztosítási rendszer szerinti nyugdíjakkal azonos időben és mértékben kell kiigazítani,
1.
ha a nyugdíjjogosultságot már az érintett év január 1‑je előtt megszerezték
[…]
(4)   A nyugdíjkorrekcióra az (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz [a társadalombiztosításról szóló általános törvény]) 711. §‑ában meghatározott módszer analógia útján alkalmazandó a 2018. naptári évre […]. A [társadalombiztosításról szóló általános törvény] 711. §‑a (1) bekezdésének 2. pontja szerinti emelés esetén az emelés teljes összegét be kell számítani az öregségi vagy túlélő hozzátartozói nyugdíjba.”
A társadalombiztosításról szóló általános törvény (a továbbiakban: ASVG) 108f. §‑ának az alapügy tényállásának idején hatályos változata a következőket írja elő:
„(1)   A szociális biztonság, a nemzedékek és a fogyasztóvédelem ügyeinek szövetségi minisztere köteles minden naptári évre az irányérték figyelembevételével meghatározni a korrekciós tényezőt.
(2)   Az irányértéket úgy kell meghatározni, hogy a nyugdíjaknak az irányértékkel történő korrekciója alapján történő emelése megfeleljen a fogyasztói árak (3) bekezdés értelmében vett emelkedésének. Három tizedesjegyre kell kerekíteni.
(3)   A fogyasztói árak emelkedését tizenkét naptári hónapra, a korrekciós évet megelőző év júliusáig vett átlagos emelkedés alapján kell kiszámolni, amelynek során a 2000. évre vonatkozó fogyasztói árindexet, vagy az annak a helyébe lépő indexet kell használni. Ebből a célból a Statistik Austria [Osztrák Statisztikai Intézet, Ausztria] által a számítási időszakra vonatkozóan közzétett éves inflációs ráták számtani átlagát kell alapul venni.”
Az ASVG 108h. §‑ának szövege a következő:
„(1)   Minden évben, január 1‑jei hatállyal
a)
a nyugdíjbiztosítási rendszer által folyósított valamennyi olyan nyugdíjat, amelynek referencia‑időpontja (223. § (2) bekezdés) az adott év január 1‑je előtti időpontra esik,
[…]
fel kell szorozni a korrekciós tényezővel. […]
Az (1) bekezdésben említett korrekciót azon nyugdíj alapján kell elvégezni, amelyre az előző év december 31‑én hatályos rendelkezések alapján jogosultság keletkezett […]”
Az ASVG 711. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 108h. § (1) bekezdésének első mondatától és (2) bekezdésétől eltérően a 2018‑as naptári évre vonatkozóan a nyugdíjemelést nem a korrekciós tényező alkalmazásával, hanem a következők szerint kell elvégezni – a teljes nyugdíjjövedelmet (a (2) bekezdés) a következőként kell emelni:
1. amennyiben az a havi 1500 eurót nem haladja meg, 2,2%‑kal;
2. amennyiben az meghaladja a havi 1500 eurót, de nem haladja meg a 2000 eurót, 33 euróval;
3. amennyiben az meghaladja a havi 2000 eurót, de nem haladja meg a 3355 eurót, 1,6%‑kal;
4. amennyiben az meghaladja a havi 3355 eurót, de nem haladja meg a 4980 eurót, az említett értékek között 1,6%‑ról lineárisan 0%‑ra csökkenő százalékos értékkel.
Amennyiben a teljes nyugdíjjövedelem meghaladja a havi 4980 eurót, nem kerül sor emelésre.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az alapeljárás felperesei, EB, JS és DP, mindhárman 1955 előtt született férfiak, akik szövetségi köztisztviselőként dolgoztak Ausztriában. 2000‑ben, 2013‑ban, illetve 2006‑ban nyugdíjazták őket. Öregségi nyugdíjuk havi bruttó összege 2017‑ben az első esetében 6872,43 euró, a második esetében 4676,48 euró, a harmadik esetében pedig 5713,22 euró volt.
Az alapeljárás felperesei mindhárman az öregségi nyugdíjuk összegének 2018. január 1‑jétől történő kiigazítását kérték a BVAEB‑tól. Ez a szerv azt állapította meg, hogy EB és DP öregségi nyugdíjának összegét nem lehet kiigazítani, mivel meghaladja az ASVG 711. §‑ának (1) bekezdésében említett havi 4980 eurós felső határt. JS öregségi nyugdíjának korrekcióját 0,2989%‑os emelés alkalmazásával állapította meg.
Az alapeljárás felperesei keresetet indítottak a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság, Ausztria) előtt arra hivatkozva, hogy az 1965. évi PG 41. §‑ának az ASVG 711. § (1) bekezdésének 4. pontjával és utolsó mondatával összefüggésben értelmezett (4) bekezdése, amely a nyugdíjösszeget tekintve az első két esetben teljes egészében, a harmadik esetben pedig szinte teljes egészében megfosztja őket a nyugdíjösszeg kiigazításától, az uniós joggal ellentétes, nemen alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetést valósít meg velük szemben.
Keresetük alátámasztása érdekében az alapeljárás felperesei előadták, hogy a nyugdíjkorrekció tekintetében rájuk alkalmazandó nemzeti szabályozás 1995 óta folyamatosan hátrányosan érintette a helyzetüket, és a 2001 és 2017 közötti években a magasabb összegű nyugdíjakat csak kis mértékben igazították ki. Azt állították továbbá, hogy ez a szabályozás nemen alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül, és e tekintetben olyan statisztikai elemzést nyújtottak be, amely szerint az 1965. évi PG hatálya alá tartozó, a havi 4980 eurót meghaladó összegű nyugdíjban részesülők csoportjába összesen 8417 férfi és 1086 nő tartozik, míg az osztrák szövetségi közszolgálatban öregségi nyugdíjban részesülők száma 79491 férfira és 22470 nőre tehető.
A Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) elutasította az alapeljárás felperesei által benyújtott kereseteket, mivel úgy ítélte meg, hogy igazolható a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésre alapított érv elutasítása. Kizárólag EP és DP tekintetében e bíróság azt is megállapította, hogy nem vitatott, hogy az 1965. évi PG 41. §‑ának az ASVG 711. §‑a (1) bekezdésének utolsó mondatával összefüggésben értelmezett (4) bekezdése sokkal több férfit érint, mint nőt.
Az alapeljárás felperesei e határozatokkal szemben felülvizsgálati kérelmet terjesztettek a kérdést előterjesztő bíróság, a Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria) elé.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az alapeljárás 1955 előtt született felperesei által az 1965. évi PG alapján kapott öregségi nyugdíjak az EUMSZ 157. cikk, a 33. jegyzőkönyv és a 2006/54 irányelv 12. cikke hatálya alá tartoznak. E bíróság ezért először is arra keresi a választ, hogy a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód ezen jegyzőkönyvben és a 2006/54 irányelv ezen cikkében előírt követelményének időbeli korlátozása, amely az Osztrák Köztársaság esetében az 1994. január 1‑jét megelőző időszakra vonatkozik, kihat‑e a keresetekre. Az említett bíróság szerint bár ez a korlátozás – még ha csak részlegesen is, az 1994. január 1‑jét megelőzően az alapeljárás felperesei által teljesített munkavégzés arányában – alkalmazhatónak tekinthető az ellátás olyan elemeire, mint az alapeljárás felperesei által vitatott nyugdíjkorrekció, a Bíróságnak a többek között az 1993. október 6‑iTen Oever ítéletből (
C‑109/91
,
EU:C:1993:833
) eredő ítélkezési gyakorlata amellett az értelmezés mellett szól, hogy ez a korlátozás nem alkalmazható a nyugdíjkorrekcióra, és nem akadályozhatja meg az alapeljárás felpereseit abban, hogy a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód követelményére hivatkozzanak.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság másodszor kifejti, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozásra tekintettel azon szövetségi köztisztviselőktől, akik az 1965. évi PG alapján egy bizonyos összeget meghaladó havi bruttó nyugdíjban részesülnek, az alacsonyabb összegű nyugdíjban részesülő személyekkel szemben teljesen vagy majdnem teljes egészében megtagadják a 2018‑as évre vonatkozó nyugdíjkiigazítást. Az ilyen hátrány nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésnek minősülhet, ha jóval nagyobb számú férfit érint, mint nőt. E bíróság pontosítja, hogy az éves nyugdíjkorrekció 1997 óta már nem az aktív foglalkoztatásban álló köztisztviselők illetményének alakulását követi, hanem főszabály szerint – az 1965. évi PG 41. §‑ának az ASVG‑re való hivatkozása alapján – az infláció mértékét, azt célozva ezzel, hogy biztosítsák a nyugdíjban részesülők vásárlóerejének megőrzését. Jóllehet ezt a rendszert általános és hosszú távú alkalmazásra alakították ki, az osztrák jogalkotó rendszeresen élt annak lehetőségével, hogy egyes években a nyugdíjak inflációhoz kötött általános indexálásától eltérő szabályozást fogadjon el.
A 2018‑as évre vonatkozó nyugdíjkorrekciót illetően az említett bíróság megjegyzi, hogy az osztrák kormány ezt az eltérést egy szociális elem fennállásával indokolta. A BVAEB szintén erre a szociális célra hivatkozott az esetleges közvetett hátrányos megkülönböztetés igazolásaként, úgy ítélve meg egyfelől, hogy az egységes százalékos arány minden egyes év tekintetében történő alkalmazása az öregségi nyugdíjak mértéke között rövidesen „igazolhatatlan szakadékot” hozna létre, másfelől pedig hogy a legmagasabb összegű nyugdíjak esetében az alacsonyabb mértékű korrekció sem veszélyeztetné a nyugdíj értékét vagy a nyugdíjjogosultak életszínvonalát, és ezért az ilyen korrekció az állam rendelkezésére álló teljes kiigazítási volumen finanszírozása érdekében egyáltalán nem lenne elviselhetetlen, és szolidaritási okból is kívánatos lenne.
A kérdést előterjesztő bíróságban ugyanakkor felmerül a kérdés, hogy ezekkel az indokokkal igazolható‑e az esetleges közvetett hátrányos megkülönböztetés, és teljesülnek‑e az arányosság elvének követelményei. Különösen a szóban forgó nyugdíjak korrekciójára vonatkozó nemzeti szabályozás szükségességét, megfelelőségét és koherens jellegét illetően vannak kétségei. Az ezen nemzeti szabályozásban foglalt intézkedés az öregségi nyugdíjra jogosult személyekre, és ráadásul e jogosultak bizonyos csoportjaira korlátozódik, holott léteznek más megfelelő szociálpolitikai eszközök is, mint például a progresszív jövedelemadó‑kulcsok, állami ellátások és egyéb, adókból finanszírozott támogatások. Továbbá a nemzeti jog szerint az 1965. évi PG 41. §‑ának hatálya alá tartozó, nyugalmazott szövetségi köztisztviselők olyan különleges helyzetben vannak, amely megkülönbözteti őket a szociális biztonsági szabályok – például az ASVG – hatálya alá tartozó, nyugellátásban részesülő személyektől. E köztisztviselők öregségi nyugdíját ugyanis a Verfassungsgerichtshof (alkotmánybíróság, Ausztria) ítélkezési gyakorlata szerint az aktív szolgálati idő alatt, élethosszig tartó munkaviszony keretében nyújtott szolgáltatások ellentételezéseként az állam által fizetett díjazásnak kell tekinteni. Míg a társadalombiztosítási rendszerek keretében fizetett nyugdíjak a járulékokból történő finanszírozás elvén alapulnak, és egy biztosítási szervnek fizetendők, addig az aktív foglalkoztatásban álló köztisztviselők járulékai az állami költségvetésbe folynak be, az 1965. évi PG alapjául szolgáló fogalom pedig nem azonos az e rendszerekével.
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi továbbá, hogy a nemzeti jogalkotó nem hozott ilyen, „a szociális egyensúly megteremtésére” irányuló intézkedést az aktív szolgálatban lévő tisztviselők esetében, akik a gazdasági növekedésben való részesülés érdekében a 2018‑as évre vonatkozóan az infláció mértékét meghaladó, fokozatos csökkentés nélküli illetményemelésben részesültek. Ehhez hasonlóan a nemzeti jogalkotó a más foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerek alapján folyósított nyugdíjakat – az állami vállalkozások által folyósított nyugdíjak korlátozott körű kategóriájának kivételével – nem vonta ugyanezen korrekciós rendszer hatálya alá. E bíróság arra is keresi a választ, hogy az állítólagos hátrányosan megkülönböztető intézkedés arányosságának és koherenciájának vizsgálata során figyelembe kell‑e venni azt a körülményt, hogy ez az intézkedés nem volt elszigetelt jellegű, mivel az alapeljárás felperesei a nyugdíjazásuk óta elfogadott különböző nyugdíjkorrekciós intézkedések halmozott hatásaira hivatkoznak.
Végül a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) jelezte, hogy a magasabb nyugdíjban részesülő, többségükben férfi nyugdíjasokat ért hátrányos bánásmódot annak tükrében kell vizsgálni, hogy a nők történelmileg hátrányos helyzetben voltak, és ezért a jobban fizetett álláshelyeken alulreprezentáltak. A kérdést előterjesztő bíróság arra is keresi a választ, hogy az alapeljárásokat illetően milyen következtetéseket kell levonni ebből a megállapításból.
E körülmények között a Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód követelménye időbeli hatályának [az 1991. május 17‑i ítélet, Barber ítélet (
C–262/88
,
EU:C:1990:209
)], valamint [a 33. jegyzőkönyv] és a [2006/54 irányelv] 12. cikke szerinti korlátozását, hogy egy (osztrák) nyugdíjas nem vagy (arányosan) csak a jogosultságnak az 1994. január 1‑jét követő foglalkoztatási időszakokon alapuló része tekintetében hivatkozhat jogszerűen az egyenlő bánásmód követelményére annak alátámasztása érdekében, hogy a tisztviselői nyugdíjak 2018. évi – az alapeljárásokban alkalmazotthoz hasonló – korrekciójára vonatkozó rendelkezések révén hátrányos megkülönböztetés érte?
2)
Úgy kell‑e értelmezni a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód (a 2006/54/EK irányelv 5. cikkével összefüggésben értelmezett EUMSZ 157. cikk szerinti) követelményét, hogy az ahhoz hasonló közvetett eltérő bánásmód, mint amely – adott esetben – az alapeljárásokban alkalmazandó, a 2018. évi nyugdíjkorrekcióra vonatkozó rendelkezésekből ered, a már korábban elfogadott hasonló intézkedésekre és az ezen intézkedések együttes hatása által a nyugdíjak reálértékének inflációarányos kiigazításához képest okozott jelentős (a jelen esetben 25%‑os) veszteségre is figyelemmel igazolt, különösen
–
annak megakadályozása érdekében, hogy (egységes mértékkel történő rendszeres korrekció esetén) »szakadék« keletkezzen a magasabb és alacsonyabb nyugdíjak között, jóllehet ez a különbség pusztán nominális lenne, és nem változna az értékek közötti arány,
–
egy általános »szociális elem« megvalósítása, mégpedig az alacsonyabb nyugdíjjal rendelkező nyugdíjasok vásárlóerejének növelése érdekében, jóllehet a) ez a cél a magasabb nyugdíjak korrekciójának korlátozása nélkül is elérhető lenne, és b) a jogalkotó nem ír elő ilyen intézkedést azonos módon a vásárlóerőnek az alacsonyabb tisztviselői illetmények inflációs kiigazítása során (a magasabb illetmények korrekciójának terhére) történő növelése érdekében is, és a(z állami részvétel nélkül működő) többi foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerből folyósított nyugdíjak értékének kiigazításába történő hasonló beavatkozással kapcsolatban sem fogadott el rendelkezéseket az alacsonyabb nyugdíjak vásárlóerejének (a magasabb nyugdíjak korrekciójának terhére történő) növelése érdekében,
–
»a rendszer« fenntartása és finanszírozása érdekében, jóllehet a tisztviselők nyugdíját nem egy biztosítóintézet folyósítja egy biztosításszerűen megszervezett és járulékalapú rendszerből, hanem a szövetségi állam mint a nyugalmazott tisztviselők munkáltatója a munkavégzésért nyújtott díjazásként, és ezért nem egy rendszer fenntartása vagy finanszírozása, hanem végső soron csak költségvetési megfontolások a mérvadóak;
–
mert önálló igazoló okot képez, vagy (ezt megelőzően) eleve kizárja a férfiak 2006/54/EK irányelv értelmében vett, nemen alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetésének feltételezését, ha azt, hogy a magasabb nyugdíjjal rendelkező nyugdíjasok csoportjában statisztikailag lényegesen több a férfi, azon körülmény következményének kell tekinteni, hogy a foglalkoztatás és munkavégzés területén a nők különösen a múltban jellemzően nem rendelkeztek esélyegyenlőséggel, vagy
–
mert a szabályozás az EUMSZ 157. cikk (4) bekezdése értelmében vett pozitív intézkedésként elfogadható?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
Az előterjesztő bíróság első kérdése lényegében arra irányul, hogy a 33. jegyzőkönyvet és a 2006/54 irányelv 12. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elve időbeli hatályának e rendelkezések által előírt korlátozása alkalmazandó az olyan nemzeti szabályozásra, amely az említett rendelkezésekben foglalt időpontot követően alkalmazandó foglalkoztatási szociális biztonsági rendszer keretében folyósított öregségi nyugdíjak éves korrekcióját írja elő.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 157. cikke rögzíti a férfi és női munkavállalók egyenlő vagy egyenlő értékű munkáért járó egyenlő díjazásának elvét.
A 2006/54 irányelv 1. cikkéből pedig kitűnik, hogy az irányelv a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének többek között a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekre vonatkozó végrehajtására irányuló rendelkezéseket tartalmaz.
Amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, és amint azt a Bíróság már megállapította, az olyan öregségi nyugdíj, mint amely az 1965. évi PG értelmében az osztrák szövetségi köztisztviselőknek jár, egyrészt az EUMSZ 157. cikk értelmében vett „díjazás” fogalma alá tartozik, mivel annak összege a szolgálati időtől és az azzal egyenértékű időszakoktól, valamint a köztisztviselő által kapott illetménytől függ, és mivel olyan jövőbeni pénzbeli juttatásnak minősül, amelyet a munkáltató a munkavállalói részére, azok munkaviszonyának közvetlen következményeként fizet. Az említett nyugdíj ugyanis a nemzeti jogban olyan díjazásnak minősül, amelyet a köztisztviselő nyugállományba lépését követően is folytatódó szolgálati jogviszony keretében tovább folyósítanak (lásd ebben az értelemben: 2015. január 21‑iFelber‑ítélet,
C‑529/13
,
EU:C:2015:20
,
23.
pont).
Másrészt az ilyen nyugdíjat a 2006/54 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja értelmében vett „foglalkoztatási szociális biztonsági rendszer” alapján folyósítják, amely egy adott szakmai ágazat munkavállalói számára olyan ellátásokat nyújt, amelyek célja, hogy a kötelező szociális biztonsági rendszer által nyújtott ellátások helyébe lépjenek. Ausztriában a szövetségi köztisztviselők ugyanis a szövetségi állammal fennálló közszolgálati alkalmazásukból következően ki vannak zárva az ASVG által létrehozott nyugdíjbiztosítási rendszerből, mert munkaviszonyuk az ezen nyugdíjbiztosítási rendszer által nyújtottakkal egyenértékű ellátásokra jogosítja őket (lásd ebben az értelemben: 2016. június 16‑iLesar ítélet,
C‑159/15
,
EU:C:2016:451
,
28.
pont).
Egyrészt emlékeztetni kell arra, hogy a 33. jegyzőkönyv szövegével összhangban az EUMSZ 157. cikk alkalmazásában a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben nyújtott juttatások nem tekinthetők díjazásnak „akkor és annyiban, amennyiben” azok az 1990. május 17‑ét „megelőző” munkaviszony alapján járnak. Ugyanez vonatkozik a 2006/54 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének szövegére, amely úgy rendelkezik, hogy „valamennyi”, az ezen időpontot „követő” foglalkoztatási időszakokból származó, foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben nyújtott ellátás az ezen irányelv II. címe 2. fejezetének az említett rendszerekben megvalósuló egyenlő bánásmódra vonatkozó rendelkezéseit átültető intézkedések hatálya alá tartozik.
Mivel a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elve időbeli hatályának e rendelkezésekben előírt korlátozása az EUMSZ‑ben meghatározott általános szabálytól való eltérésnek minősül, ezeket a rendelkezéseket szigorúan kell értelmezni.
Másrészt meg kell állapítani, hogy a 33. jegyzőkönyv szövege megegyezik az EK‑Szerződéshez csatolt, az EK 141. cikkről szóló (17.) jegyzőkönyv szövegével, és ezek nyilvánvaló kapcsolatot mutatnak az 1990. május 17‑iBarber ítélettel (
C‑262/88
,
EU:C:1990:209
), mivel ezen ítélet kihirdetésének napjára hivatkoznak.
Márpedig amint azt a Bíróság az 1993. október 6‑iTen Oever ítéletben (
C‑109/91
,
EU:C:1993:833
) az 1990. május 17‑iBarber ítélet (
C‑262/88
,
EU:C:1990:209
) alapján pontosította, az EGK‑Szerződés 119. cikkének (később, módosítást követően EK 141. cikk, jelenleg EUMSZ 157. cikk) közvetlen hatályára a foglalkoztatói nyugdíjjal összefüggésben az egyenlő bánásmód tekintetében kizárólag az 1990. május 17‑ét, ezen ítélet kihirdetésének napját követő foglalkoztatási időszak vonatkozásában lehet hivatkozni, nem érintve az olyan munkavállalókat vagy az azok jogán jogosultakat, akik ezen időpont előtt az irányadó nemzeti jog szerint bírósági eljárást indítottak, vagy azzal azonos hatályú igényt jelentettek be (2003. október 23‑iSchönheit és Becker ítélet,
C‑4/02 és C‑5/02
,
EU:C:2003:583
,
100.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jogbiztonságra vonatkozó kényszerítő megfontolások kizárják az olyan jogi helyzetek megkérdőjelezését, amelyek a múltban teljes egészében kifejtették hatásukat, amikor ilyen esetben számos nyugdíjrendszer azon kockázatnak lenne kitéve, hogy pénzügyi egyensúlya visszamenőlegesen felborul (lásd ebben az értelemben: 2003. október 23‑iSchönheit és Becker ítélet,
C‑4/02 és C‑5/02
,
EU:C:2003:583
,
99.
pont).
Ezt a korlátozást átveszi a 33. jegyzőkönyv, és az szerepel a 2006/54 irányelv 12. cikkének (1) bekezdésében is.
Az Osztrák Köztársaság tekintetében az 1990. május 17‑iBarber ítéletben (
C‑262/88
,
EU:C:1990:209
) meghatározott referencia‑időpont helyébe az ezen irányelv 12. cikkének (3) bekezdése értelmében 1994. január 1. lépett.
Harmadrészt emlékeztetni kell arra, hogy a férfi és női munkavállalók egyenlő díjazásának az EUMSZ 157. cikkben rögzített elve az Unió alapelvei közé tartozik. Az EUSZ 3. cikke (3) bekezdésének második albekezdése szerint továbbá az Unió előmozdítja többek között a férfiak és nők közötti egyenlőséget, az Európai Unió Alapjogi Chartájának 23. cikke alapján pedig a nők és férfiak közötti egyenlőséget minden területen, így a foglalkoztatás, a munkavégzés és a díjazás területén is biztosítani kell (lásd ebben az értelemben: 2021. június 3‑iTesco Stores ítélet,
C‑624/19
,
EU:C:2021:429
,
33.
és
34.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás által az öregségi nyugdíjakra vonatkozóan a 2018‑as évre előírt éves korrekciót a jogosult által az előző évben kapott öregségi nyugdíj összege alapján számítják ki, amelyre már megállapították a jogosultságot, továbbá hogy a nyugdíjkorrekciót fokozatosan csökkenő alapon határozták meg, és egy bizonyos összeg felett nem jár. Ezenkívül az említett nyugdíjkorrekció nem függ az érintett jogosult szolgálati vagy tagsági idejének időpontjától.
Az alapeljárás felperesei a kérdést előterjesztő bíróság előtt a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének megsértésére kizárólag ezen nemzeti szabályozás tekintetében hivatkoznak, amely nem rendelkezik visszaható hatállyal. Az alapeljárás felpereseit 1994. január 1. után nyugdíjazták, nyugdíjuk kezdő időpontja és kezdő összege nem vitatott. Nem vonják kétségbe a múltban folyósított összegeket, és az 1994. január 1. előtti szolgálati idővel kapcsolatos összegeket sem.
Márpedig az érdemben a jelen ítélet 32–39. pontjában ismertetett megfontolásokra tekintettel a 33. jegyzőkönyvet és a 2006/54 irányelv 12. cikkét nem lehet úgy értelmezni, hogy a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elve időbeli hatályának e rendelkezések által előírt korlátozása az öregségi nyugdíjak éves korrekciójára is alkalmazandó, amennyiben ez a mechanizmus nem eredményezi az említett rendelkezésekben meghatározott referencia‑időpont előtt szerzett jogok vagy teljesített kifizetések megkérdőjelezését. Ebből következően a jelen ügyben erre a korlátozásra nem lehet hivatkozni az alapeljárás felpereseivel szemben az öregségi nyugdíj olyan éves korrekcióját illetően, mint amelyet az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás kizárólag a 2018‑as évre vonatkozóan ír elő.
A fentiekre tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 33. jegyzőkönyvet és a 2006/54 irányelv 12. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elve időbeli hatályának e rendelkezések által előírt korlátozása nem alkalmazandó az olyan nemzeti szabályozásra, amely az említett rendelkezésekben foglalt időpontot követően alkalmazandó foglalkoztatási szociális biztonsági rendszer keretében folyósított öregségi nyugdíjak éves korrekcióját írja elő.
A második kérdésről
Az előterjesztő bíróság második kérdése lényegében arra irányul, hogy az EUMSZ 157. cikket és a 2006/54 irányelv 5. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a nemzeti köztisztviselők öregségi nyugdíjának a nyugdíjösszeggel fordítottan arányos és egy adott nyugdíjösszeg felett teljes mértékben kizárt éves korrekcióját írja elő.
Ezen irányelv 5. cikkének c) pontja tiltja a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben a nemen alapuló bármely közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést az ellátások kiszámítása tekintetében.
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás nem tartalmaz közvetlen hátrányos megkülönböztetést, mivel különbségtétel nélkül alkalmazandó a férfi és a női munkavállalókra.
Azon kérdést illetően, hogy az ilyen szabályozás az említett irányelv alkalmazásában az irányelv 2. cikke (1) bekezdésének b) pontjában meghatározott közvetett hátrányos megkülönböztetést eredményez‑e, az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az 1965. évi PG 41. §‑ának az ASVG 711. §‑ának (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (4) bekezdése alapján a bizonyos havi összeget meghaladó nyugdíjban részesülő osztrák szövetségi köztisztviselők hátrányos helyzetben vannak azokhoz képest, akiknek alacsonyabb a nyugdíja, mert az előbbiek nem vagy csak kisebb mértékben részesültek nyugdíjemelésben. Az ilyen szabályozás így tehát eltérő bánásmódot állapít meg az osztrák szövetségi köztisztviselők között egy látszólag semleges kritérium, nevezetesen a nyugdíjuk összege alapján.
Azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy ez az eltérő bánásmód az egyik nemhez tartozó személyeket különösen hátrányos helyzetbe hozza‑e a másik nemhez tartozó személyekkel szemben, az előterjesztő bíróság megállapítja, hogy az alapeljárás felperesei által benyújtott bizonyítékok és a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) megállapításai alapján nem zárható ki, hogy statisztikai szempontból teljesülnek a nemen alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetés feltételei. Konkrétan az alapeljárás két felperesét illetően nem vitatott, hogy az 1965. évi PG 41. §‑ának az ASVG 711. §‑a (1) bekezdésének utolsó mondatával összefüggésben értelmezett (4) bekezdése sokkal több férfit érint, mint nőt, mivel a szabályozásban rögzített maximális összeget meghaladó nyugellátásban részesülő személyek csoportjában több férfi van.
E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy ilyen különös hátrány fennállása többek között akkor állapítható meg, ha bebizonyosodik, hogy a nemzeti szabályozás az egyik nemhez tartozó személyeket jelentősen nagyobb arányban érinti hátrányosan, mint a másik nemhez tartozó személyeket (lásd ebben az értelemben: 2020. szeptember 24‑iYS [Vezető állású munkavállalók foglalkoztatói nyugdíja] ítélet,
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
,
49.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A nemzeti bíróság feladata azoknak a tényeknek a nemzeti joggal vagy gyakorlattal összhangban történő megítélése, amelyek alapján közvetett hátrányos megkülönböztetés fennállását lehet vélelmezni, és amelyek rendelkezhetnek úgy is, hogy a közvetett hátrányos megkülönböztetés minden eszközzel, akár statisztikai adatok alapján is megállapítható. A nemzeti bíróságnak kell ezért megítélnie, hogy a hozzá benyújtott statisztikai adatok mennyire megbízhatóak és figyelembe vehetők, és nem csupán véletlenszerű vagy konjunkturális jelenségeket tükröznek‑e, illetve hogy kellően szignifikánsnak minősülnek‑e (2020. szeptember 24‑iYS [Vezető állású munkavállalók foglalkoztatói nyugdíja] ítélet,
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
,
50.
és
51.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ha a kérdést előterjesztő bíróság által figyelembe vehető statisztikákból ténylegesen az tűnne ki, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás jóval nagyobb arányban érinti az egyik nemhez tartozó munkavállalókat, mint a másik nemhez tartozó, szintén e szabályozás hatálya alá tartozó munkavállalókat, azt kell megállapítani, hogy az ilyen helyzet a 2006/54 irányelv 5. cikkének c) pontjával ellentétes, nemen alapuló közvetett hátrányos megkülönböztetést eredményez, kivéve ha az említett szabályozást a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetéstől független objektív tényezők igazolják (lásd ebben az értelemben: 2007. december 6‑iVoß‑ítélet,
C‑300/06
,
EU:C:2007:757
,
42.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2020. szeptember 24‑iYS [Vezető állású munkavállalók foglalkoztatói nyugdíja] ítélet,
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
,
54.
pont).
Az előterjesztő bíróságnak ilyen esetben tehát azt kellene megvizsgálnia, hogy az ilyen eltérő bánásmód mennyiben igazolható a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetéstől független objektív tényezőkkel, ahogyan az a 2006/54 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének b) pontjából következik.
E tekintetben emlékeztetni kell arra hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően ez elsősorban akkor van így, ha a választott eszközök jogszerű szociálpolitikai célt szolgálnak, valamint a szóban forgó szabályozás által kitűzött cél elérésére alkalmasak és ahhoz szükségesek, hozzátéve, hogy ezeket az eszközöket csak akkor lehet a hivatkozott célkitűzés biztosítására alkalmasnak tekinteni, ha valóban megfelelnek a cél elérésére irányuló törekvésnek, továbbá ha koherens és szisztematikus módon hajtják végre őket (lásd ebben az értelemben: 2014. július 17‑iLeone ítélet,
C‑173/13
,
EU:C:2014:2090
,
53.
és
54.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2020. szeptember 24‑iYS [Vezető állású munkavállalók foglalkoztatói nyugdíja] ítélet,
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
,
56.
pont).
A Bíróság továbbá kimondta, hogy a tagállamok a szociál‑ és foglalkoztatáspolitikájuk célkitűzéseinek megvalósítására alkalmas intézkedések megválasztásában széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek (2020. szeptember 24‑iYS [Vezető állású munkavállalók foglalkoztatói nyugdíja] ítélet,
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
,
57.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából az is kitűnik, hogy noha végső soron a tényállás értékelésére és a nemzeti jogszabály értelmezésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság feladata annak meghatározása, hogy a szóban forgó jogszabályi rendelkezés ilyen objektív tényezővel igazolható‑e, és ha igen, milyen mértékben, a nemzeti bíróság számára hasznos válaszokat adni hivatott Bíróság hatásköre kiterjed arra, hogy a jogvita eldöntését lehetővé tévő útmutatást adjon a nemzeti bíróságnak (lásd ebben az értelemben: 2020. szeptember 24‑iYS [Vezető állású munkavállalók foglalkoztatói nyugdíja] ítélet,
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
,
58.
pont).
A jelen ügyben a Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy az alapügyben szereplő nemzeti szabályozás célja az öregségi nyugdíjra jogosultak vásárlóerejének azáltal történő megőrzése, hogy „szociális kompenzáció” révén előnyben részesítik az alacsonyabb összegű öregségi nyugdíjakat a magasabbakhoz képest, annak elkerülése, hogy túl nagy eltérés alakuljon ki a nyugdíjak között, valamint hogy biztosítva legyen a tartós finanszírozásuk.
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint bár a költségvetési megfontolások nem igazolhatják a nemek rovására történő hátrányos megkülönböztetést, az öregségi nyugdíjak fenntartható finanszírozásának biztosítására és az állami finanszírozású nyugdíjak szintje közötti különbség csökkentésére irányuló célok a nemen alapuló bármely hátrányos megkülönböztetéstől független, jogszerű szociálpolitikai céloknak tekinthetők (lásd ebben az értelemben: 2020. szeptember 24‑iYS [Vezető állású munkavállalók foglalkoztatói nyugdíja] ítélet,
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
,
61.
pont; 2021. január 21‑iINSS ítélet,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
,
38.
pont).
Ebből az következik, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás a nemen alapuló bármely hátrányos megkülönböztetéstől független, jogszerű szociálpolitikai célokat követ.
Azon kérdést illetően, hogy ez a szabályozás teljesíti‑e a jelen ítélet 53. pontjában ismertetett arányossági követelményeket, és különösen hogy megfelelő‑e, a Bíróság rendelkezésére álló információkból az tűnik ki, hogy a szabályozás csak az átlagos vagy annál kisebb összegű öregségi nyugdíjak emelését teszi lehetővé, biztosítva emellett a legalacsonyabb összegű nyugdíjaknak az infláció mértékét meghaladó emelését, hozzájárulva ezzel a nyugdíjak fenntartható finanszírozásához és csökkentve a köztük lévő különbségeket.
Kétségtelen – ahogyan erre a kérdést előterjesztő bíróság is rámutatott –, a nyugdíjak inflációs ráta alapján történő indexálása önmagában nem változtatja meg a különböző nyugdíjak mértéke közötti különbségeket, és a köztük lévő különbség matematikai szempontból változatlan maradna. Az árak emelkedése azonban nagyobb hatással van az alacsonyabb nyugdíjban részesülők életszínvonalára. Ezenkívül a szóban forgó nemzeti szabályozás azáltal, hogy csak a bizonyos értékhatárt meghaladó ellátásokat sújtja, az alacsonyabb nyugdíjak szintjéhez közelíti azokat.
Ami azt a kérdést illeti, hogy ezt a szabályozást koherens és szisztematikus módon hajtják‑e végre, meg kell állapítani, hogy – amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből és az osztrák kormány írásbeli észrevételeiből is kitűnik – ez a szabályozás nemcsak a köztisztviselők valamennyi öregségi nyugdíjára alkalmazandó, hanem az állami ellenőrzés alatt álló vállalkozások foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerei és az ASVG által előírt kötelező nyugdíjbiztosítási rendszer keretében nyugellátásban részesülőkre is. Az alapügy tárgyát képező éves nyugdíjkorrekció így tehát az állami nyugdíjak valamennyi jogosultjára vonatkozik, ennek vizsgálata azonban a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
A tagállamokat a szociál‑ és foglalkoztatáspolitikájuk célkitűzéseinek megvalósítására alkalmas intézkedések megválasztásában megillető, a jelen ítélet 54. pontjában ismertetett széles mérlegelési mozgástérre tekintettel a korrekciós intézkedés végrehajtásának koherenciáját nem kérdőjelezi meg önmagában az, hogy már léteznek más, az alacsony jövedelmek támogatására irányuló konkrét szociálpolitikai eszközök.
Ugyanez vonatkozik arra, hogy sem a magán foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerek szerinti nyugdíjak, sem az aktív foglalkoztatásban álló köztisztviselők illetménye nem képezte ugyanezen korrekciós intézkedés tárgyát.
Egyrészt ugyanis ezek a magánnyugdíjrendszerek – bár ezt még az előterjesztő bíróságnak is vizsgálnia kell – nem függenek az államtól. Másrészt ami az aktív foglalkoztatásban álló köztisztviselőket illeti: noha a belső jog értelmében kinevezésük élethosszig tartó munkaviszonyt hoz létre, és öregségi nyugdíjuk az aktív szolgálati idő alatt nyújtott szolgáltatások ellentételezéseként az állam által fizetett díjazásnak felel meg, az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből és az osztrák kormány írásbeli észrevételeiből az is kitűnik, hogy a köztisztviselői nyugdíjrendszert az elmúlt 20 évben többször is megváltoztatták az ASVG szerinti rendszerhez való igazodás érdekében. Konkrétan a nyugdíjkorrekció már nem az aktív foglalkoztatásban álló köztisztviselők illetményének alakulását, hanem főszabály szerint az infláció mértékének alakulását követi, ahogyan ez az utóbbi rendszerben folyósított nyugdíjak esetében is történik. Az alapügyben szereplő nemzeti szabályozás által elérni kívánt célokra tekintettel egyébiránt úgy tűnik, hogy a nyugállományban lévő és az aktív foglalkoztatásban álló köztisztviselők nincsenek összehasonlítható helyzetben, mivel többek között az öregségi nyugdíjak közötti különbség csökkentésére irányuló cél miatt, annak megakadályozása érdekében, hogy a nyugdíjak szintje között idővel szakadék alakuljon ki, különbséget kell tenni a nyugdíjak és az illetmények kezelése között.
Az a tény, hogy a köztisztviselők öregségi nyugdíját nem olyan biztosítási szerv nyújtja, amelynek járulékot fizettek, hanem közvetlenül az állam, szintén nem tűnik döntőnek az öregségi nyugdíjak fenntartható finanszírozására és a nyugdíjak közötti különbség csökkentésére irányuló, az osztrák jogalkotó által az alapügyben szereplő nemzeti szabályozás elfogadásával elérni kívánt célkitűzésre tekintettel sem. A nyugdíjkorrekció továbbá nem minősül a befizetett járulékok ellenszolgáltatását jelentő ellátásnak (lásd ebben az értelemben: 2011. október 20‑iBrachner ítélet,
C‑123/10
,
EU:C:2011:675
,
79.
pont).
Következésképpen ezt a szabályozást – fenntartva, hogy ezt még az előterjesztő bíróságnak is vizsgálnia kell – szisztematikus és koherens módon hajtják végre.
Az említett szabályozás nem lépi túl az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges mértéket sem. Kétségtelen, hogy az alapeljárás felperesei arra hivatkoznak, hogy az öregségi nyugdíjuk összege jelentős mértékben veszített értékéből ahhoz a helyzethez képest, ha a nemzeti jog értelmében minden évben az infláció mértékének megfelelő nyugdíjkorrekcióban részesültek volna. Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy az alapügyben szereplő nemzeti szabályozás figyelembe veszi az érintett személyek teherviselő képességét. Az 1965. évi PG 41. §‑ának (4) bekezdésében hivatkozott ASVG 711. §‑ában előírt nyugdíjemelési korlátozásokat ugyanis a nyújtott ellátások összegével arányosan, sávosan határozták meg, és a nyugdíjemelés csak a legmagasabb összegű nyugdíjak tekintetében kizárt.
Ilyen körülmények között nem szükséges megvizsgálni, hogy ezek a korlátozások az EUMSZ 157. cikk (4) bekezdése vagy a 2006/54 irányelv 3. cikke alapján igazolhatók‑e. Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint ezek a rendelkezések nem alkalmazhatók az olyan nemzeti szabályozásra, amely csupán nyugdíjkiegészítést biztosít a nőknek, de nem orvosolja azokat a problémákat, amelyekkel a szakmai előmenetelük során szembesülhetnek, és amely nyilvánvalóan nem ellensúlyozza a nők szakmai előmenetelének segítése révén az őket érő hátrányokat, ténylegesen biztosítva ezzel a férfiak és nők közötti teljes egyenlőséget a munka világában (lásd ebben az értelemben 2019. december 12‑iInstituto Nacional de la Seguridad Social [Anyák nyugdíj‑kiegészítése] ítélet,
C‑450/18
,
EU:C:2019:1075
,
65.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Mindezen elemekre tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 157. cikket és a 2006/54 irányelv 5. cikkének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a nemzeti köztisztviselők öregségi nyugdíjának a nyugdíjösszeggel fordítottan arányos és egy adott nyugdíjösszeg felett teljes mértékben kizárt éves korrekcióját írja elő, abban az esetben, ha e szabályozás a férfi jogosultakat a női jogosultakhoz képest lényegesen nagyobb arányban érinti hátrányosan, feltéve hogy az említett szabályozás koherens és szisztematikus módon az öregségi nyugdíjak fenntartható finanszírozásának biztosítására és az állami finanszírozású nyugdíjak szintje közötti különbség csökkentésére vonatkozó célok elérésére irányul, és nem lépi túl az elérni kívánt célok megvalósításához szükséges mértéket.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

1)
Az EUM‑Szerződéshez csatolt, az EUMSZ 157. cikkről szóló (33.) jegyzőkönyvet és a férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló, 2006. július 5‑i 2006/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 12. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elve időbeli hatályának e rendelkezések által előírt korlátozása nem alkalmazandó az olyan nemzeti szabályozásra, amely az említett rendelkezésekben foglalt időpontot követően alkalmazandó foglalkoztatási szociális biztonsági rendszer keretében folyósított öregségi nyugdíjak éves korrekcióját írja elő.

2)
Az EUMSZ 157. cikket és a 2006/54 irányelv 5. cikkének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a nemzeti köztisztviselők öregségi nyugdíjának a nyugdíjösszeggel fordítottan arányos és egy adott nyugdíjösszeg felett teljes mértékben kizárt éves korrekcióját írja elő, abban az esetben, ha e szabályozás a férfi jogosultakat a női jogosultakhoz képest lényegesen nagyobb arányban érinti hátrányosan, feltéve hogy az említett szabályozás koherens és szisztematikus módon az öregségi nyugdíjak fenntartható finanszírozásának biztosítására és az állami finanszírozású nyugdíjak szintje közötti különbség csökkentésére vonatkozó célok elérésére irányul, és nem lépi túl az elérni kívánt célok megvalósításához szükséges mértéket.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.