CELEX: 62018CJ0360
Előzetes döntéshozatal
1360/2013/EU rendelet
Mezőgazdaság
Közös piacszervezés
Cukorágazat
Termelési illeték
Tényleges érvényesülés
Jogalap nélkül megfizetett összegek visszatérítéséhez való jog
Az elévülési időkre vonatkozó nemzeti szabályok alkalmazhatósága
A tényleges érvényesülés elve

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2001/2002‑es, a 2002/2003‑as, a 2003/2004‑es, a 2004/2005‑ös és a 2005/2006‑os gazdasági évre vonatkozó cukorágazati termelési illetékek, a 2001/2002‑es és a 2004/2005‑ös gazdasági év tekintetében alkalmazandó kiegészítő illeték kiszámításához szükséges együttható, valamint a cukorgyártók által a cukorrépa‑eladóknak az illetékek maximális összege és a 2002/2003‑as, a 2003/2004‑es és a 2005/2006‑os gazdasági évre kivetendő illetékösszeg közötti különbség alapján fizetendő összegek megállapításáról szóló, 2013. december 2‑i 1360/2013/EU tanácsi rendelet (
HL 2013. L 343., 2. o.
) értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a Cargill Deutschland GmbH és a Hauptzollamt Krefeld (krefeldi fővámhivatal, Németország) között folyamatban lévő azon jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya a 2001/2002‑től 2004/2005‑ig terjedő gazdasági évekre vonatkozó cukorágazati termelési illetékek visszatérítése.
Jogi háttér
Az uniós jog
Az 1360/2013 rendelet (10), (11), (13) és (23) preambulumbekezdése kimondja:
„(10)
A Bíróság 2012. szeptember 27‑én a C‑113/10. sz., a C‑147/10. sz. és a C‑234/10. sz. egyesített ügyekben érvénytelennek nyilvánította [az 1762/2003/EK, az 1775/2004/EK, az 1686/2005/EK és a 164/2007/EK rendelet helyesbítéséről és a cukorágazatban termelési illetékként fizetendő összegeknek a 2002/2003‑as, 2003/2004‑es, 2004/2005‑ös, 2005/2006‑os gazdasági évekre történő megállapításáról szóló, 2009. november 3‑i] 1193/2009/EK [bizottsági] rendeletet [(
HL 2009. L 321. o., 1. o
.)], és kimondta, hogy a termék tonnánkénti átlagos vesztesége becsült értékének kiszámítása céljából [a cukorágazat piacának közös szervezéséről szóló, 2001. június 19‑i] 1260/2001/EK [tanácsi] rendelet [(
HL 2001. L 178., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 33. kötet, 17. o.)] 15. cikke (1) bekezdésének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy a visszatérítések teljes összege tartalmazza az export‑visszatérítés teljes kifizetett összegét.
(11)
Következésképpen a cukorágazatra vonatkozó illetékeket megfelelő szinten kell megállapítani. […]
[…]
(13)
[…] a helyesbített illetékeket ugyanazon időpontoktól kezdve kell alkalmazni, mint amelyektől az érvénytelennek nyilvánított illetékeket alkalmazták.
[…]
(23)
Jogbiztonsági okokból, valamint a különböző tagállamokban működő érintett gazdasági szereplők közötti egyenlő bánásmód biztosítása érdekében meg kell határozni egy olyan közös dátumot, amikor az e rendeletben rögzített illetékek […] megállapításra kerülnek. Ezt a határidőt azonban nem kell alkalmazni abban az esetben, ha a tagállamoknak a nemzeti jog szerint az említett időpontot követően kell visszatérítést fizetniük az érintett gazdálkodóknak.”
E rendelet 1. cikkének (1) bekezdése előírja:
„A cukorágazatban fizetendő, a 2001/2002‑es, a 2002/2003‑as, a 2003/2004‑es, a 2004/2005‑ös és a 2005/2006‑os gazdasági évre vonatkozó termelési illetékeket a melléklet 1. pontja határozza meg.”
Az említett rendelet 2. cikke értelmében:
„Az e rendeletben rögzített illetékek megállapításának [a Közösségek saját forrásainak rendszeréről szóló 94/728/EK, Euratom határozat végrehajtásáról szóló, 2000. május 22‑i] 1150/2000/EK, Euratom [tanácsi] rendelet [(
HL 2000. L 130., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 169. o.)] 2. cikke (2) bekezdésének második albekezdésében említett határideje legkésőbb 2014. szeptember 30‑a, kivéve, ha a tagállamok a kifizetett, de nem esedékes összegeknek a gazdasági szereplők általi visszaigénylésére vonatkozó nemzeti jog alkalmazása miatt nem tudják tartani az említett határidőt.”
Ugyanezen rendelet 3. cikkének második, harmadik és negyedik francia bekezdése meghatározza azokat az időpontokat, amelyektől kezdődően a 2001/2002‑től 2005/2006‑ig terjedő gazdasági évekre vonatkozóan az e rendelet mellékletének 1. pontjában szereplő termelési illetékeket alkalmazni kell.
Az 1999/2000‑es gazdasági évre vonatkozó cukorágazati termelési illetékek és a kiegészítő illetékre alkalmazandó számítási együttható, valamint a 2000/2001‑es gazdasági évre vonatkozó cukorágazati termelési illetékek megállapításáról szóló, 2018. február 19‑i (EU) 2018/264 tanácsi rendelet (
HL 2018. L 51., 1. o.
) (13) és (14) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„(13)
Jogbiztonsági megfontolásból, valamint a különböző tagállamokban működő érintett gazdasági szereplők közötti egyenlő bánásmód biztosítása érdekében meg kell határozni azt a határidőt, ameddig az e rendeletben rögzített illetékeket […] meg kell állapítani. Ezt a határidőt azonban nem kell alkalmazni abban az esetben, ha a tagállamoknak a nemzeti jog szerint az említett időpontot követően kell visszatérítést fizetniük az érintett gazdálkodóknak.
(14)
[Az 1999/2000‑es gazdasági évre vonatkozó cukorágazati termelési illetékek, valamint a kiegészítő illetékre alkalmazandó számítási együttható megállapításáról szóló, 2000. október 12‑i] 2267/2000/EK [bizottsági] rendeletben [(
HL 2000. L 259., 29. o.
)] és [a 2000/2001‑es gazdasági évre vonatkozó cukorágazati termelési illetékek megállapításáról szóló, 2001. október 11‑i] 1993/2001/EK [bizottsági] rendeletben [(
HL 2001. L 271., 15. o.
)] meghatározott cukorágazati termelési illetékek tekintetében jogtalanul kifizetett összegek és az e rendeletben meghatározott illetékek közötti különbözetet vissza kell téríteni.”
E rendelet 2. cikkének (2) bekezdése ekként rendelkezik:
„A 2267/2000 […] és az 1993/2001 […] rendeletben rögzített cukorágazati termelési illetékek és az e rendelet 1. cikkében meghatározott illetékek közötti különbözetet vissza kell téríteni azon gazdasági szereplők részére, amelyek illetéket fizettek az 1999/2000‑es és a 2000/2001‑es gazdasági évre vonatkozóan, az említett gazdasági szereplők kellően indokolt kérelme alapján.”
A német jog
A Gesetz zur Durchführung der gemeinsamen Marktorganisationen und der Direktzahlungen (a közös piacszervezések és a közvetlen kifizetések végrehajtásáról szóló törvény, BGBl. 2017 I, 3746. o.) 12. §‑ának (1) bekezdésének első mondata kimondja:
„A piacszervezési célú illetékekre […] az adózás rendjéről szóló törvény rendelkezései megfelelően alkalmazandók, amennyiben e törvény vagy az e törvény alapján elfogadott rendelet az említett rendelkezésektől eltérően nem rendelkezik.”
Az adózás rendjéről szóló törvény 37. §‑a (2) bekezdésének első és második mondata értelmében:
„Az adó jogalap nélküli megfizetése vagy visszatérítése esetén azt, akinek nevében a fizetésre sor került, a fizetés címzettjével szemben a megfizetett vagy visszafizetett összeg visszatérítése iránti igény illeti meg. Ez arra az esetre is vonatkozik, ha a fizetés vagy visszatérítés jogalapja később megszűnik.”
E törvény 164. §‑ának (1), (2) és (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az adók általános jelleggel vagy egyedi esetekben ellenőrzés fenntartása mellett állapíthatók meg, anélkül hogy e fenntartást indokolni kellene […]
(2)   Az adómegállapítás visszavonható vagy módosítható, amennyiben ellenőrzés végezhető […]
[…]
(4)   Az ellenőrzés elvégzésének lehetősége megszűnik az adómegállapítási határidő lejártával.”
Az említett törvény 169. §‑ának (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   Az adómegállapítási határidő lejártát követően adó nem állapítható meg, és az adómegállapítás nem vonható vissza vagy módosítható. […]
(2)   Az adómegállapítási határidő:
1.
egy év a jövedéki adók és jövedékiadó‑visszatérítések esetében,
2.
négy év a nem az 1. pont szerinti adóknak vagy adó‑visszatérítéseknek, illetve az uniós Vámkódex 5. cikkének 20. és 21. pontja szerinti behozatali és kiviteli vámoknak minősülő adók és adó‑visszatérítések esetében. […]”
Az adózás rendjéről szóló törvény 170. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az adó megállapításának határideje azon naptári év lejártával kezdődik, amelyben az adófizetési kötelezettség keletkezett.”
E törvény 175. §‑a (1) bekezdésének első albekezdése a következőképpen szól:
„Adóügyi állásfoglalást kell kiadni, azt vissza kell vonni vagy módosítani kell,
[…]
2.
amennyiben a múltra adóügyi hatással bíró esemény következik be (visszaható hatályú esemény).”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
A Cargill Deutschlandot, mint izoglükóz‑termelő társaságot, a cukorágazati termelési illetékek rendszerének hatálya alá vonták, amely rendszerről az 2001/2002‑től 2004/2005‑ig terjedő gazdasági évekre vonatkozóan az 1260/2001 rendelet rendelkezik.
Az e gazdasági évekre vonatkozó termelési illetékek összegét az Európai Bizottság által évente elfogadott rendeletek – nevezetesen a 2001/2002‑es gazdasági évre a cukorágazatban a termelési illeték összegének, valamint a kiegészítő illeték megállapításáról szóló, 2002. október 15‑i 1837/2002/EK bizottsági rendelet (
HL 2002. L 278., 13. o.
), a 2002/2003‑as gazdasági évre a cukorágazatban a termelési illeték összegének megállapításáról szóló, 2003. október 7‑i 1762/2003/EK bizottsági rendelet (
HL 2003. L 254., 4. o.
), a 2003/2004‑es gazdasági évre a cukorágazatban a termelési illeték összegének megállapításáról szóló, 2004. október 14‑i 1775/2004/EK bizottsági rendelet (
HL 2004. L 316., 64. o.
), a cukorágazatban a 2004/2005‑ös gazdasági évre a termelési illetékek összege, valamint a kiegészítő illeték meghatározásáról szóló, 2005. október 14‑i 1686/2005/EK bizottsági rendelet (
HL 2005. L 271., 12. o.
) és a cukorágazatban termelési illetékként fizetendő összegeknek a 2005/2006‑os gazdasági évre történő megállapításáról szóló, 2007. február 19‑i 164/2007/EK bizottsági rendelet (
HL 2007. L 278., 13. o.
) – alkalmazásával határozták meg.
E rendeletek alkalmazásában a krefeldi fővámhivatal többek között a 2002. október 23‑án, a 2003. október 20‑én, a 2004. március 30‑án és a 2005. október 18‑án – felülvizsgálat lehetőségének fenntartása mellett – kiadott adóügyi állásfoglalások alapján állapította meg a Cargill Deutschland által az említett gazdasági évekre fizetendő termelési illetékek összegét.
Mindeközben a 2008. május 8‑iZuckerfabrik Jülich ás társai ítélettel (
C‑5/06 és C‑23/06–C‑36/06
,
EU:C:2008:260
), valamint a 2008. október 6‑iRaffinerie Tirlemontoise (
C‑200/06
, nem tették közzé,
EU:C:2008:541
), és SAFBA végzéssel (
C‑175/07–C‑184/07
, nem tették közzé,
EU:C:2008:543
) a Bíróság megsemmisítette az 1762/2003, az 1775/2004 és az 1686/2005 rendeletet. E rendeleteket ennélfogva az 1193/2009 rendelet módosította.
2012. szeptember 27‑iZuckerfabrik Jülich és társai ítéletével (
C‑113/10, C‑147/10 és C‑234/10
,
EU:C:2012:591
) viszont a Bíróság megsemmisítette az 1193/2009 rendeletet. Ezen ítélet kihirdetését követően az Európai Unió Tanácsa elvégezte a cukorágazati termelési illetékek újbóli meghatározását a 2001/2002‑től 2005/2006‑ig terjedő gazdasági évekre vonatkozóan, az 1360/2013 rendelettel, amelyben e gazdasági évek tekintetében csökkentette a termelési illetékek összegét.
2014. május 1‑jén a Cargill Deutschland kérelmet nyújtott be a krefeldi fővámhivatalhoz, amelyben kérte, hogy állapítsák meg az új termelési illetékek összegét, és térítsék vissza számára azokat az illetékeket, amelyeket a 2001/2002‑től 2004/2005‑ig terjedő gazdasági évekre jogalap nélkül fizetett meg.
A krefeldi fővámhivatal 2016. április 18‑i határozatában – amelyet egy sikertelen panaszeljárást követően 2016. szeptember 19‑én helybenhagytak – azzal az indokkal utasította el ezt a kérelmet, hogy az adózás rendjéről szóló törvény 164. §‑a és 169. §‑a (2) bekezdése második mondatának 2. pontja alapján az adóügyi állásfoglalások hatályon kívül helyezésére, módosítására vagy kiigazítására vonatkozóan előírt négyéves elévülési határidő e gazdasági évek tekintetében lejárt, és így a vonatkozó adóügyi állásfoglalások jogerőssé váltak.
Az adózás rendjéről szóló törvény 170. §‑a szerint ugyanis a megállapításra szolgáló ezen határidő kezdete azon naptári év vége, amelynek során az adófizetési kötelezettség keletkezett. Ennélfogva, jelen esetben, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében pontosítja, az adómegállapítási határidő kezdete a 2004/2005‑ös gazdasági év tekintetében 2006. december 31‑e volt. E körülmények között, mivel a Cargill Deutschland csak 2014‑ben nyújtotta be a kérelmet, így az a krefeldi fővámhivatalhoz az említett adómegállapítási határidő lejártát követően érkezett meg. Hasonlóképp, ami a korábbi gazdasági évekre vonatkozó termelési illetékeket illeti, ezen adómegállapítási határidő ennél jóval korábban lejárt.
A Cargill Deutschland keresetet nyújtott be a krefeldi fővámhivatal határozata ellen a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Finanzgericht Düsseldorfhoz (düsseldorfi pénzügyi bíróság, Németország), arra való hivatkozással, hogy a jogalap nélkül megfizetett illetékek visszatérítéséhez való joga közvetlenül az 1360/2013 rendeletből ered. E jog (érvényesítése) szerinte nincs semmiféle adómegállapítási időhöz kötve, és azt nem érinti a krefeldi fővámhivatal által kiadott adóügyi állásfoglalás jogerős jellege.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy korábbi ügyekben ő úgy vélekedett, hogy azt a kérdést, hogy valamely társaságnak joga lehet‑e a jogalap nélkül megfizetett illetékek visszatérítéséhez olyan esetben, ha a termelési illetékek összegét visszamenőlegesen csökkentették, az 1360/2013 rendelet alapján, kizárólag az irányadó nemzeti jog alapján kell eldönteni, az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elveinek tiszteletben tartása mellett.
Márpedig a jelen esetben e megközelítés arra vezetne, hogy e jogot meg kellene tagadni a Cargill Deutschlandtól, többek között amiatt, hogy a termelési illetékek visszamenőleges csökkentése, amelyről az 1360/2013 rendelet rendelkezett, csak az adómegállapító határozatok jogellenességét vonja maga után, a vonatkozó adóügyi állásfoglalások jogellenességét nem, mely utóbbiakat – mivel azokat jogerőssé vált határozatok alapján adták ki – az irányadó nemzeti jogi rendelkezések szerint nem lehet módosítani.
Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy egy – az 1999/2000 és 2000/2001 gazdasági évek tekintetében a cukorágazati termelési illetékek összegének kiigazítására irányuló – hasonló eljárásban a Cargill Deutschland részére a krefeldi fővámhivatal 2018. május 7‑i, a 2018/264 rendeleten alapuló határozatával az előbbi által jogalap nélkül megfizetett illetékek részleges visszatérítését rendelték el, miközben a nemzeti jog szerint alkalmazandó elévülési idők már leteltek. E visszatérítés ugyanis lehetséges volt amiatt, hogy egyrészt 2017. február 9‑én kihirdették a Raffinerie Tirlemontoise ítéletet (
C‑585/15
,
EU:C:2017:105
), amelyben a Bíróság érvénytelennek nyilvánította az ezen összegeket meghatározó 2267/2000 és 1993/2001 rendeletet, másrészt, ezt követően elfogadták a 2018/264 rendeletet, amely újból rögzítette ezen összegeket, anélkül, hogy kifejezetten megkövetelte volna ezen elévülési idők figyelembevételét.
Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság azt a kérdést veti fel, hogy a 2018/264 rendelet elfogadásával az uniós jogalkotó valójában nem olyan általános elvet kívánt‑e felállítani, amely ezentúl lehetővé tenné a cukorágazatban jogalap nélkül megfizetett termelési illetékek visszatérítését, a nemzeti jog alapján alkalmazandó elévülési szabályoktól függetlenül. Kiemeli, hogy ilyen értelmezéssel lehetséges lenne, hogy a Cargill Deutschland megkapja a 2001/2002‑től 2004/2005‑ig terjedő gazdasági évek tekintetében jogalap nélkül megfizetett azon termelési illetékek visszatérítését, amelyeket az 1360/2013 rendeletnek megfelelően újraszámítottak.
E körülményekre figyelemmel a Finanzgericht Düsseldorf (düsseldorfi pénzügyi bíróság) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvére tekintettel a nemzeti jog alapján és különösen az abban szabályozott elévülést alkalmazva kell‑e visszatéríteni azon cukorágazati termelési illetékeket, amelyeket [az 1360/2013 rendelet] alapján a korábbitól eltérő módon kell kiszámítani?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy a többek között a 2001/2002‑től 2005/2006‑ig terjedő gazdasági évek tekintetében a cukorágazati termelési illetékeket rögzítő 1360/2013 rendeletet úgy kell‑e értelmezni, hogy a gazdasági szereplők által ezen illetékek címén jogalap nélkül átutalt összegek visszatérítését a nemzeti jog alapján, és különösen az utóbbi által előírt elévülési határidőkön belül kell elvégezni, az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elveinek tiszteletben tartása mellett.
Elöljáróban hangsúlyozni kell, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által kifejtett kétségek többek között abból a körülményből erednek, hogy a Cargill Deutschland a 2018/264 rendelet 2. cikkének (2) bekezdése értelmében visszatérítést kapott az illetékes német hatóságoktól az 1999/2000‑es és az 2000/2001‑es gazdasági év tekintetében jogalap nélkül megfizetett illetékeket illetően, miközben az alkalmazandó nemzeti jogi rendelkezések által előírt elévülési idők leteltek.
A 2018/264 rendelet ugyanis, amely az 1999/2000‑es és a 2000/2001‑es gazdasági évekre vonatkozó termelési illetékek összegét korrigálta, 2. cikkének (2) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy az e gazdasági évek tekintetében illetéket fizető gazdasági szereplők által jogalap nélkül átutalt összegeket, kellően indokolt kérelem alapján, vissza kell téríteni, anélkül, hogy e rendelkezés bármiféle utalást tenne vagy hivatkozna az alkalmazandó nemzeti jogra.
E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság nem zárja ki, hogy a 2018/264 rendelet 2. cikkének (2) bekezdése úgy is értelmezhető, hogy az olyan általános elvet állapít meg, amely lehetővé teszi a gazdasági szereplők által a cukorágazati termelési illetékként jogalap nélkül átutalt összegek visszatérítését. Egy ilyen elvet a nemzeti jog alapján alkalmazandó elévülési idők lejártától függetlenül lehetne alkalmazni, akkor is, ha e visszatérítést az 1360/2013 rendelet alapján kérték.
E tekintetben elegendő kiemelni, amint azt a főtanácsnok indítványának 31. pontjában szintén megjegyezte, hogy a 2018/264 rendelet, legalábbis ami kifejezetten az 1999/2000‑es és 2000/2001‑es gazdasági éveket illeti,
ratione temporis
nem alkalmazható az alapeljárásra, amely egy olyan kérelemmel kapcsolatos, amely a 2001/2002‑től 2004/2005‑ig terjedő gazdasági évek tekintetében átutalt termelési illetékek visszatérítésére irányul.
Ebből következik, hogy a 2018/264 rendelet nem képezheti ez utóbbi gazdasági évek tekintetében jogalap nélkül megfizetett illetékek visszatérítése iránti kérelem jogalapját.
Ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy a 2012. szeptember 27‑iZuckerfabrik Jülich és társai ítéletben (
C‑113/10, C‑147/10 és C‑234/10
,
EU:C:2012:591
) a Bíróság érvénytelennek nyilvánította az 1193/2009 rendeletet. Amint az többek között ezen ítélet 48. és 49. pontjából kitűnik, az e rendeletben szereplő, a Bizottság által a 2001/2002‑től a 2005/2006‑ig terjedő gazdasági évekre vonatkozó termelési illetékek megállapítására alkalmazott módszer nem volt helyes, mivel mesterségesen növelte a visszatérítések teljes összegét. Ennélfogva, amint az az említett ítélet 69. pontjából következik, a termelők nem csupán a tagállamok által a szóban forgó időszakban jogellenesen beszedett termelési illetékek címén jogalap nélkül átutalt összegek visszatérítését kérhették, hanem ezen összegek utáni kamatfizetést is.
A 2012. szeptember 27‑iZuckerfabrik Jülich és társai ítéletnek (
C‑113/10, C‑147/10 és C‑234/10
,
EU:C:2012:591
) való megfelelés érdekében a Tanács elfogadta az 1360/2013 rendeletet, amelynek célja az volt, hogy visszamenőlegesen kiigazítsa a cukorágazati termelési illetékek összegét a 2001/2002‑től 2005/2006‑ig terjedő gazdasági évek tekintetében. Az uniós jogalkotó szerint az új termelési illetékeket a Bíróság által az említett ítéletben jóváhagyott módszernek megfelelően, az említett rendelet (11) preambulumbekezdése szerinti „megfelelő szinten” rögzítették.
Az 1360/2013 rendelet hatékony érvényesülése ennélfogva azt jelenti, hogy lehetővé kell tenni az érintett cukortermelők részére, hogy visszatérítést kapjanak a több évvel e rendelet elfogadását megelőzően jogalap nélkül átutalt termelési illetékek tekintetében.
Ebből egyrészt az következik, amint azt a főtanácsnok indítványának 37. pontjában kiemelte, hogy a cukortermelőknek az alapeljárás tárgyát képező gazdasági évekre vonatkozóan jogalap nélkül megfizetett illetékek visszatérítéséhez való joga az uniós jogból ered, méghozzá úgy, ahogyan azt a Bíróság a 2012. szeptember 27‑iZuckerfabrik Jülich és társai ítéletben (
C‑113/10, C‑147/10 és C‑234/10
,
EU:C:2012:591
) értelmezte, és ahogyan azt az uniós jogalkotó ezen ítélet hatására az 1360/2013 rendelet elfogadásával végrehajtotta.
A Bíróság ugyanis úgy ítélte meg, hogy a valamely tagállamban az uniós jog szabályainak megsértésével kivetett adók visszatérítéséhez való jog az uniós jog rendelkezései által a jogalanyok számára biztosított jogokból ered, és azokat kiegészíti (2006. december 12‑iTest Claimants in the FII Group Litigation ítélet,
C‑446/04
,
EU:C:2006:774
,
202.
pont; 2012. július 19‑iLittlewoods Retail és társai ítélet,
C‑591/10
,
EU:C:2012:478
,
24.
pont; 2018. július 25‑iMesser France ítélet,
C‑103/17
,
EU:C:2018:587
,
56.
pont).
Másrészt, az illetékes nemzeti hatóságok csak az új termelési illetékeknek az 1360/2013 rendelettel történt visszamenőleges rögzítését követően tudták meghatározni az érintett termelők mindegyike tekintetében e túlfizetett illetékek pontos összegét.
E körülmények között, annak érdekében, hogy e rendelet hatékony érvényesülése biztosított legyen, azt kell megállapítani, hogy az érintett cukortermelők csak e rendelet hatálybalépésének időpontjától, azaz 2013. december 20‑től kezdve szerezhettek tudomást a jogalap nélkül megfizetett illetékeknek a Bíróság ítélkezési gyakorlatának figyelembevétele érdekében a Bizottság által korrigált módon kiszámított pontos összegéről, és így az ezen illetékek visszatérítésére irányuló kérelmeket csak ezen időponttól kezdve nyújthatták be jogszerűen.
Ennek érdekében először is az 1360/2013 rendelet 1. cikke (1) bekezdésének megfelelően a rendelet mellékletének 1. pontja egy táblázatot tartalmaz, amely a 2001/2002‑es gazdasági évtől a 2005/2006‑os gazdasági évig bezárólag minden egyes gazdasági évre vonatkozóan rögzíti a cukorágazati termelési illetékeket, terméktonnánként euróban meghatározott összeg formájában.
Ezt követően ugyanezen rendelet 2. cikke főszabály szerint 2014. szeptember 30‑ét határozza meg azon legkésőbbi időpontként, ameddig a tagállamok kötelesek jóváírni az 1360/2013 rendeletben rögzített illetékek összegét az Unió saját forrásai számláján.
Végül e rendelet 3. cikke mindössze arra szorítkozik, hogy meghatározza azokat az időpontokat, amelyektől kezdve az e melléklet 1. pontjában szereplő termelési illetékek az alapügy tárgyát képező egyes gazdasági évek vonatkozásában alkalmazandók.
Márpedig, amint azt a főtanácsnok indítványának 42. pontjában kiemelte, azt kell megállapítani, hogy az 1360/2013 rendelet nem rendelkezik azokról az eljárásokról és intézkedésekről, amelyeket a tagállamoknak alkalmazniuk kell annak érdekében, hogy érvényt szerezzenek a gazdasági szereplőknek az általuk az alapügy tárgyát képező gazdasági évekre vonatkozóan jogalap nélkül cukortermelési illetékek visszatérítéséhez való jogának.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós jog megsértésével kivetett adók visszatérítésére vonatkozó harmonizált szabályok hiányában a tagállamok fenntartják maguknak a jogot, hogy a belső jogrendjükben meghatározott eljárási szabályokat alkalmazzák, különösen az elévülési vagy jogvesztő határidők vonatkozásában, feltéve hogy tiszteletben tartják az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvét (lásd ebben az értelemben: 2011. szeptember 8‑iQ‑Beef és Bosschaert ítélet,
C‑89/10 és C‑96/10
,
EU:C:2011:555
,
34.
pont; 2017. december 20‑iCaterpillar Financial Services ítélet,
C‑500/16
,
EU:C:2017:996
,
37.
pont).
Ezen elvek tiszteletben tartása megköveteli, hogy ezen eljárási szabályok nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a nemzeti jog rendelkezésein alapuló hasonló panaszokra vonatkozó eljárási szabályok (egyenértékűség elve), és nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve) (lásd ebben az értelemben: 2012. szeptember 27‑iZuckerfabrik Jülich és társai ítélet,
C‑113/10, C‑147/10 és C‑234/10
,
EU:C:2012:591
,
61.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság szerint a belső szabályok alkalmazása megfelel az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének, mert a német adójognak megfelelően az általános elévülési idő tiszteletben tartása mellett lehetővé teszi a korrekciót olyan esetekben, amikor az uniós jogi aktusokat visszaható hatállyal módosítják. Mindazonáltal az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből az is kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság szerint az adóügyi állásfoglalások jogerős jellege a német jogban lényegében ellentétes az 1360/2013 rendeleten alapuló visszatérítés iránti kérelemmel, amennyiben az alkalmazandó elévülési idő e kérelem benyújtásának időpontjában letelt.
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikk által bevezetett, a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti együttműködési eljárás keretében a Bíróságnak olyan hasznos választ kell adnia a nemzeti bíróság számára, amely megkönnyíti az előtte folyamatban lévő jogvita eldöntését. E célból a Bíróság a nemzeti bíróság által szolgáltatott információk összessége és különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolása alapján meghatározhatja az uniós jog azon rendelkezéseit, amelyeknek az értelmezése az alapeljárás tárgyára figyelemmel szükséges (2019. december 18‑iGenerálny riaditeľ Sociálnej poisťovne Bratislava ítélet,
C‑447/18
,
EU:C:2019:1098
,
35.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben ezenkívül tehát meg kell vizsgálni, hogy az alapügyben szóban forgó gazdasági évek vonatkozásában az 1260/2001 rendeletben előírt, és végleges jelleggel az 1360/2013 rendeletben rögzített termelési illetékek címén a cukortermelők által fizetett többlet visszatérítéséhez való jog gyakorlására irányadó nemzeti szabályok, ahogyan azokat a hatáskörrel rendelkező bíróságok értelmezik és alkalmazzák, amelyek tiltják, hogy a visszatérítés iránti kérelmet az 1360/2013 rendelet hatálybalépése után nyújtsák be, amiatt, hogy az ilyen kérelmekre alkalmazandó elévülési idő lejárt, összhangban vannak‑e az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elveivel.
A jelen ügy összefüggésében először meg kell vizsgálni az ilyen szabályoknak a tényleges érvényesülés elvével való összeegyeztethetőségét. Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy minden esetben, amikor felmerül a kérdés, hogy valamely nemzeti eljárási rendelkezés lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi‑e az uniós jog alkalmazását, meg kell vizsgálni, hogy milyen e rendelkezésnek a különböző nemzeti hatóságok előtti teljes eljárásban betöltött helye, valamint alkalmazása és sajátosságai. Ebből a szempontból adott esetben különösen a védelemhez való jog, a jogbiztonság és az eljárás szabályos lefolytatásának elvét kell figyelembe venni (2016. október 20‑iDanqua ítélet,
C‑429/15
,
EU:C:2016:789
,
42.
pont; 2018. február 22‑iINEOS Köln ítélet,
C‑572/16
,
EU:C:2018:100
,
44.
pont).
Ami konkrétan az elévülési vagy jogvesztő határidőket illeti, a Bíróság több alkalommal kimondta, hogy az észszerű keresetindítási határidők meghatározása főszabály szerint eleget tesz a tényleges érvényesülés követelményének, amennyiben az a jogbiztonság alapvető elvének alkalmazását jelenti, amely egyaránt védi az érintettet és az érintett közigazgatási szervet, még akkor is, ha az ilyen határidők lejárta, jellegénél fogva, alkalmas arra, hogy megakadályozza az érintett személyeket abban, hogy jogaikat egészben vagy részben érvényesítsék (lásd ebben az értelemben: 2018. február 22‑iINEOS Köln ítélet,
C‑572/16
,
EU:C:2018:100
,
46.
és
53.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E tekintetben például egy hároméves nemzeti jogvesztő határidőt észszerűnek tekintettek (2011. szeptember 8‑iQ‑Beef és Bosschaert ítélet,
C‑89/10 és C‑96/10
,
EU:C:2011:555
,
36.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből egyértelműen kitűnik, hogy a Cargill Deutschland a nemzeti jog alapján már nem kérheti az alapügy tárgyát képező gazdasági évek tekintetében az illetékek visszatérítését, mivel – amint arra a jelen ítélet 21. és 22. pontja is emlékeztet – a jogalap nélkül megfizetett illetékek visszatérítésének követelésére vonatkozó elévülési idő lejárt. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem szerint ez a helyzet, annak ellenére, hogy az 1360/2013 rendelet visszaható hatállyal módosította az uniós jogot, a Bíróság által korábban érvénytelennek nyilvánított rendeletek azon rendelkezéseit, amelyeken az adómegállapító határozatok és a vonatkozó adóügyi állásfoglalások alapultak, más rendelkezésekkel váltva fel. E visszaható hatályú módosítás e rendelet 3. cikkének második, harmadik és negyedik francia bekezdéséből következik, amely meghatározza azokat az időpontokat, amelyektől kezdve a rendelet mellékletének 1. pontjában szereplő cukorágazati termelési illetékek az alapügy tárgyát képező egyes gazdasági évek vonatkozásában alkalmazandók.
Márpedig, amint arra a főtanácsnok az indítványának 60. pontjában lényegében rámutatott, gyakorlatilag lehetetlen lett volna, hogy a Cargill Deutschland visszatérítés iránti kérelmet nyújtson be az e célból előírt négyéves elévülési időn belül, mivel e határidő már az 1360/2013 rendelet hatálybalépését, azaz 2013. december 20‑ét megelőzően lejárt, vagyis azt megelőzően, hogy az uniós jogalkotó e rendelet 1. cikke és 1. melléklete értelmében az alapügy tárgyát képező gazdasági évek vonatkozásában kiigazította volna a cukorágazati termelési illetékeket.
Ebből következik, hogy mivel – amint az a jelen ítélet 40. és 41. pontjában kifejtésre került – az illetékes nemzeti hatóságok az 1360/2013 rendelet hatálybalépése előtt nem tudták pontosan megállapítani az e rendelet alapján jogaikra hivatkozó gazdasági szereplők által jogalap nélkül megfizetett illetékek esetleges visszatérítése iránti kérelem tárgyát képező összeget, és e gazdasági szereplők sem ismerhették ezt az összeget, azon nemzeti szabályok, amelyeket a kérdést előterjesztő bíróság akként értelmezett, mint amelyek azt írják elő, hogy a vonatkozó elévülési idő már e rendelet hatálybalépése előtt letelt, gyakorlatilag lehetetlenné teszik az uniós jog által e gazdasági szereplők részére biztosított azon jog gyakorlását, hogy az alapügy tárgyát képező gazdasági évek tekintetében jogalap nélkül megfizetett termelési illetékek visszatérítését kérhessék.
Ami a krefeldi fővámhivatal által a tárgyaláson megfogalmazott azon állítást illeti, amely szerint a gondosan eljáró gazdasági szereplő az alkalmazandó elévülési idő lejárta előtt vitathatta volna az adóügyi állásfoglalásokat, nem alkalmas e megállapítás cáfolására. Hangsúlyozni kell ugyanis, hogy a nemzeti jog által előírt eljárási szabályok gyakorlatilag lehetetlenné teszik a gazdasági szereplő részére az azon uniós szabályozás által biztosított gyakorlását, amely az e jogra irányadó feltételeket véglegesen meghatározza, hiszen e szabályok e jog gyakorlását ahhoz a feltételhez kötik, hogy a szóban forgó gazdasági szereplő már e szabályozás hatálybalépése előtt olyan kérelmet vagy keresetet nyújtson be, amely ugyanezen uniós szabályozás egy olyan korábbi változatán alapuló nemzeti határozatok vitatására irányul, amelyet a Bíróság időközben érvénytelennek nyilvánított.
A fenti elemzésnek a tényleges érvényesülés elvével és a jelen ítélet 55. pontjában levont következtetéssel kapcsolatos elemeit figyelembe véve ezen túlmenően nem szükséges megvizsgálni az egyenértékűség elvének a jelen ítéletben való esetleges alkalmazhatóságát.
A fentiek egészéből eredően az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1360/2013 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy:
–
a gazdasági szereplők által a 2001/2002‑től a 2005/2006‑ig terjedő gazdasági évek tekintetében cukorágazati termelési illetékek címén jogalap nélkül megfizetett összegek visszatérítését a nemzeti jog alapján, különösen az utóbbi által előírt elévülési időn belül kell elvégezni, az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartásával;
–
azzal ellentétesek az olyan nemzeti szabályok, amelyek – ahogyan azokat a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságok értelmezik – úgy rendelkeznek, hogy a jogalap nélkül megfizetett cukorágazati termelési illetékek visszatérítésének kérelmezésére alkalmazandó elévülési idő e rendelet hatálybalépése előtt letelik, ami gyakorlatilag lehetetlenné teszi az uniós jog által e gazdasági szereplők részére biztosított azon jog gyakorlását, hogy az említett rendeletben szereplő gazdasági évek tekintetében ezen illetékek visszatérítését kérhessék.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (harmadik tanács) a következőképpen határozott:

A 2001/2002‑es, a 2002/2003‑as, a 2003/2004‑es, a 2004/2005‑ös és a 2005/2006‑os gazdasági évre vonatkozó cukorágazati termelési illetékek, a 2001/2002‑es és a 2004/2005‑ös gazdasági év tekintetében alkalmazandó kiegészítő illeték kiszámításához szükséges együttható, valamint a cukorgyártók által a cukorrépa‑eladóknak az illetékek maximális összege és a 2002/2003‑as, a 2003/2004‑es és a 2005/2006‑os gazdasági évre kivetendő illetékösszeg közötti különbség alapján fizetendő összegek megállapításáról szóló, 2013. december 2‑i 1360/2013/EU tanácsi rendeletet úgy kell értelmezni, hogy:

–
a gazdasági szereplők által a 2001/2002‑től a 2005/2006‑ig terjedő gazdasági évek tekintetében ezen illetékek címén jogalap nélkül megfizetett összegek visszatérítését a nemzeti jog alapján, különösen az ez utóbbi által előírt elévülési időn belül kell elvégezni, az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartásával;

–
azzal ellentétesek az olyan nemzeti szabályok, amelyek – ahogyan azokat a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságok értelmezik – úgy rendelkeznek, hogy a jogalap nélkül megfizetett cukorágazati termelési illetékek visszatérítésének kérelmezésére alkalmazandó elévülési idő e rendelet hatálybalépése előtt letelik, ami gyakorlatilag lehetetlenné teszi az uniós jog által e gazdasági szereplők részére biztosított azon jog gyakorlását, hogy az említett rendeletben szereplő gazdasági évek tekintetében ezen illetékek visszatérítését kérhessék.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.