CELEX: 62016TJ0580
Veřejná služba
Úředníci
Dočasní zaměstnanci
Odměňování
Rodinné přídavky
Příspěvek na vzdělávání
Odmítnutí náhrady výdajů na vzdělávání
Článek 3 odst. 1 přílohy VII služebního řádu
Legitimní očekávání
Rovné zacházení
Zásada řádné správy

Skutečnosti předcházející sporu
První žalobkyně, Irit Azoulay, má dítě, které je od září 2014 zapsáno na škole Athénée Ganenou v Bruselu (Belgie). Tři další žalobci Andrew Boreham, Mirja Bouchard a Darren Neville, mají děti, které jsou zapsány na mezinárodní škole Le Verseau v Bierges (Belgie). Žalobci, jejichž děti byly zapsány v těchto školských zařízeních před rokem 2014, získali náhradu výdajů vynaložených na vzdělávání jejich dětí až do školního roku 2014/2015 v maximální měsíční výši.
Mezinárodní škola Le Verseau je nekonfesní škola, která je součástí Fédération des établissements libres subventionnés indépendants (FELSI) (Federace nezávislých dotovaných svobodných školských zařízení) a je dotována Francouzským společenstvím. Předměty jsou od mateřské školy vyučovány ve francouzštině a angličtině profesory, pro které jsou tyto jazyky jejich mateřskými jazyky. Tato škola však není financována plně z uvedené dotace. Má vlastní zdroje, které jsou jí poskytovány mimo jiné neziskovou organizací Les Amis du Verseau (Přátelé školy Verseau).
Athénée Ganenou je církevní škola dotovaná Francouzským společenstvím, jehož oficiální a úplný vzdělávací program používá a od prvního stupně přidává několik hodin týdně výuky hebrejského jazyka, historie judaismu, Bible a anglického jazyka. Uvedená škola není plně financovaná z této dotace. Má vlastní zdroje, které jsou jí poskytovány mimo jiné neziskovou organizací Les Amis de Ganenou (přátelé školy Ganenou).
V říjnu a listopadu roku 2014 předložili žalobci žádosti o náhradu výdajů na vzdělávání, které vynaložili za jimi vyživované děti, doplněné o podklady poskytnuté dotčenými školami, jež byly totožné s podklady, které připojili ke svým předchozím žádostem o náhradu takových výdajů na vzdělávání, kterým bylo vyhověno.
Dne 24. dubna 2015 obdrželi žalobci oznámení o konečném odmítnutí jejich žádostí o náhradu výdajů na vzdělávání (dále jen „napadená rozhodnutí“) z důvodu, že podmínky uvedené v čl. 3 odst. 1 přílohy VII služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) nebyly splněny, protože dvě dotčené školy nejsou školskými zařízeními podléhajícími poplatku ve smyslu tohoto ustanovení, jelikož dobrovolné příspěvky navrhovatelů ve prospěch dotčených neziskových organizací stojí mimo rámec bezplatné povinného vzdělávání, jak jej upravují belgické právní předpisy.
Každý z žalobců podal dne 20. července 2015 stížnost podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Individuálními rozhodnutími generálního tajemníka Evropského parlamentu ze dne 17. a 19. listopadu 2015 byly tyto stížnosti zamítnuty (dále jen „rozhodnutí o zamítnutí stížností“). Generální tajemník Evropského parlamentu však rozhodl o přiznání příspěvku na vzdělávání za rok 2014/2015 „výjimečně a z dobré vůle“ s tím, že tento příspěvek na školní docházku do mezinárodní školy Le Verseau a školy Athénée Ganenou již na další školní roky nebude přiznán.
Návrhová žádání účastníků řízení a řízení
Návrhy došlými kanceláři Soudu pro veřejnou službu dne 17. února 2016 podali žalobci projednávané opravné prostředky.
Podle článku 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2016/1192 ze dne 6. července 2016 o přenesení pravomoci rozhodovat v prvním stupni spory mezi Evropskou unií a jejími zaměstnanci na Tribunál (
Úř. věst. 2016, L 200, s. 137
), se věci projednávané před Soudem pro veřejnou službu ke dni 31. srpnu 2016 předávají Tribunálu a Tribunál pokračuje v projednávání těchto věcí ve stavu, v němž se nacházejí k uvedenému dni, a v souladu se svým jednacím řádem.
Žalobci navrhují, aby Tribunál:
—
zrušil napadená rozhodnutí;
—
v případě potřeby zrušil rozhodnutí o zamítnutí stížností;
—
uložil Parlamentu, aby jim vyplatil příspěvek na vzdělávání za rok 2015/2016 zvýšený o úroky počítané ode dnů, kdy se tyto částky staly splatnými;
—
uložil Parlamentu náhradu nákladů řízení.
Parlament navrhuje, aby Tribunál:
—
žalobu zamítl;
—
uložil žalobcům náhradu nákladů řízení.
Na jednání žalobci v odpovědi na otázku Tribunálu požádali o změnu druhého bodu svých návrhových žádání a navrhují tedy, aby Tribunál:
—
zrušil napadená rozhodnutí;
—
je-li to potřebné, zrušil „rozhodnutí o zamítnutí stížností avšak s výjimkou toho, které se týká rozhodnutí generálního tajemníka Parlamentu, kterým jim byl ‚výjimečně a z dobré vůle‘ přiznán příspěvek na vzdělávání za rok 2014/2015“;
—
uložil Parlamentu, aby jim vyplatil příspěvek na vzdělávání za rok 2015/2016 zvýšený o úroky počítané ode dnů, kdy se tyto částky staly splatnými;
—
uložil Parlamentu náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
K návrhovým žádáním znějícím na zrušení rozhodnutí o zamítnutí stížností
Je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury mají návrhová žádání, která formálně směřují ke zrušení rozhodnutí o zamítnutí stížnosti v případě, kdy jako taková nemají samostatný obsah, ten účinek, že se Tribunálu předkládá k posouzení akt, proti němuž stížnost směřovala (rozsudek ze dne 17. ledna 1989, Vainker v. Parlament,
C‑293/87
,
EU:C:1989:8
, bod
). Rozhodnutí o zamítnutí stížností nemají samostatný obsah, proto musí být žaloba považována za žalobu směřující proti samotným napadeným rozhodnutím.
K návrhovým žádáním směřujícím ke zrušení napadených rozhodnutí
Žalobci uvádějí na podporu žaloby tři žalobní důvody, které vycházejí zaprvé z porušení čl. 3 odst. 1 přílohy VII služebního řádu a ze zjevně nesprávného posouzení, zadruhé z porušení zásady ochrany legitimního očekávání a zatřetí z porušení zásad rovného zacházení a řádné správy.
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 3 odst. 1 přílohy VII služebního řádu a ze zjevně nesprávného posouzení
–
Argumenty účastníků řízení
Na prvním místě mají žalobci za to, že pojem „výdaje, které mu vznikly v souvislosti se vzděláním [výdaje na vzdělávání]“ uvedený v čl. 3 odst. 1 přílohy VII služebního řádu pokrývá poplatky za zápis a za docházku do školských zařízení. Podle žalobců je podmínka týkající se „poplatku“ za navštěvované školské zařízení zavádějící. Zda jsou výdaje na vzdělávání nepovinné či povinné není totiž podle nich relevantní, jelikož jde o to, že se jedná o výdaje na vzdělávání vynaložené úředníkem za vyživované děti ve školách, které nabízejí vzdělávací plán dle jejich výběru. Uvedené ustanovení nespojuje přiznání příspěvku na vzdělávání se stávajícími označeními nebo klasifikacemi používanými na vnitrostátní úrovni, ale pouze s povahou výdajů, které mají být nahrazeny, a s jejich základními znaky.
Na druhém místě žalobci tvrdí, že pojem „výdaje na vzdělávání“ je autonomním pojmem. V této souvislosti připouštějí, že dotované vzdělávání v Belgii neposkytuje výuku mateřského jazyka angličtiny rodilými učiteli ani neposkytuje předávání kulturního, náboženského a historického dědictví židovského národa. Jediný způsob, jak zajistit tuto výuku, je dodatečné financování. Náklady kryté z vlastních prostředků dotčených škol a financované z podpory poskytované neziskovými organizacemi jsou skutečně výdaji, které žákovi umožňují nejprve přístup k specifickému vzdělávacímu plánu a poté užitečnou účast na programech a navštěvování výuky poskytované týž školským zařízením. Argument Parlamentu, podle kterého belgické právní předpisy uvádějí, že školské zařízení nemůže podmínit zápis zaplacením peněžní částky, ať už samotnému zařízení nebo jiné instituci, pomíjí autonomní charakter pojmu „výdaje na vzdělávání“. Podle žalobců z potvrzení o nákladech na vzdělávání vyplývá, že vynaložené výdaje přesně odpovídají účasti rodičů na financování neziskové organizace, která podporuje dotované školské zařízení, a vynaložené výdaje jsou tak vzhledem ke svému účelu a smyslu nahraditelnými výdaji na vzdělávání.
Na třetím místě žalobci uvádějí, že výdaje, které se nenahrazují, jež jsou uvedeny v článku 3 obecných prováděcích ustanovení týkajících se poskytování příspěvku na vzdělávání stanoveného v článku 3 přílohy VII služebního řádu, přijatých Parlamentem dne 18. května 2014 v souladu s článkem 110 služebního řádu (dále jen „OPU“), jsou jinými výdaji než výdaji na vzdělávací činnost, a tedy ve skutečnosti výdaji volitelnými. Naproti tomu výdaje spojené s fondy vyžadovanými dotčenými neziskovými organizacemi jsou platbami splatnými na vstupu jakožto součást poplatků za zápis a za docházku.
Podle Parlamentu z belgické vnitrostátní právní úpravy vyplývá, že dotovaná svobodná školská zařízení poskytují bezplatné vzdělávání a nejsou soukromými školami, které vyžadují školné, kterým podmiňují zápis žáků a přístup k výuce. I když lze za určitých podmínek určité poplatky požadovat, jejich nezaplacení nemůže v žádném případě být pro žáka důvodem k postihu, jako je odmítnutí zápisu nebo jeho vyloučení. Výčet nákladů, které jsou výdaji na vzdělání, jež se nenahrazují, uvedený v článku 3 OPU, není podle Parlamentu vyčerpávající. Za výdaje na vzdělávání lze totiž považovat pouze takové výdaje, které podmiňují samotné přijetí žáka do školy a k výuce. V projednávaném případě není podle Parlamentu zápis žáků do dotčených škol podmíněn zaplacením zápisného. Příspěvky rodičů na dotčené neziskové organizace podle něj pokrývají specifický program dvou uvedených škol.
Parlament rovněž tvrdí, že úředníci, aby mohli pobírat příspěvek na vzdělávání, musí předložit v souladu s rozhodnutím vedoucích administrativy č. 012/77 fakturu rozlišující různé typy výdajů. Faktury a potvrzení předložené žalobci nesplňují podle Parlamentu tuto podmínku a neumožňují blíže určit, na co byly určeny příspěvky uhrazené žalobci.
–
Závěry Tribunálu
Článek 3 odst. 1 přílohy VII služebního řádu mimo jiné stanoví, že „[z]a podmínek stanovených v obecných prováděcích ustanoveních úředník pobírá příspěvek na vzdělávání svých dětí ve výši skutečných výdajů, které mu vznikly v souvislosti se vzděláním, až do výše 260,95 [eura] měsíčně na každé vyživované dítě […], které dosáhlo nejméně pěti let věku a pravidelně a celodenně navštěvuje za poplatek základní nebo střední školu nebo vysokoškolské vzdělávací zařízení.“
Z článku 3 odst. 1 přílohy VII služebního řádu vyplývá, že pojem „výdaje na vzdělání [výdaje, které mu vznikly v souvislosti se vzděláním]“ zahrnuje výdaje spojené s pravidelnou a celodenní docházkou vyživovaného dítěte úředníka „za poplatek [na] základní nebo střední školu“.
Je tedy třeba přezkoumat, zda mezinárodní škola Le Verseau a škola Athénée Ganenou jsou „základní nebo střední škol[o]u [za poplatek]“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 přílohy VII služebního řádu.
Zaprvé je nesporné, že podle právních předpisů použitelných ve Francouzském společenství je povinné vzdělávání v tomto společenství bezplatné a nemůže být požadováno ani přijato žádné školné.
V tomto ohledu je třeba uvést, že oběžník Francouzského společenství č. 4516 ze dne 29. srpna 2013, nadepsaný „Bezplatný přístup k povinnému vzdělávání“ (dále jen „oběžník č. 4516“), uvádí v kapitole II, nadepsané „Pravidla použitelná v oblasti bezplatného přístupu ke vzdělávání“, která je uvedena v části A, nadepsané „Poplatky, které škola nemůže požadovat (články 100 a 102 nařízení ze dne 24. července 1997„Úkoly“), následující:
„Školská zařízení nemohou na základním ani středním stupni vzdělávání požadovat po rodičích úhradu určitých poplatků. Zejména:
1)
přímé či nepřímé školné:
Článek 12 [odstavec] 1 zákona ze dne 29. května 1959, nazývaného jako Školská smlouva, a článek 100 [odstavec] 1 nařízení ze dne 24. července 1997 uvádějí, že žádné školné, ať přímé či nepřímé, nesmí být vybíráno ani přijato.
V praxi:
To mimo jiné znamená, že školské zařízení nemůže podmínit zápis uhrazením peněžní částky, ať už samotnému zařízení nebo jiné instituci ([neziskové organizaci], sdružení přátel, neziskovému sdružení).“
Zadruhé je rovněž nesporné, že v souladu s právní úpravou uvedenou v bodech 22 a 23 výše, žalobci nemuseli uhradit mezinárodní škole Le Verseau a škole Athénée Ganenou ani třetí instituci poplatky za zápis a za docházku jejich vyživovaných dětí do těchto škol.
Z potvrzení vydaných mezinárodní školou Le Versau vyplývá, že „příspěvek na rok 2014/2015 […] bude určen výlučně na zachování a rozvoj vzdělávacích plánů [uvedené školy], do které [jsou] pravidelně zapisovány [vyživované děti druhého až čtvrtého žalobce], které nejsou dotovány Francouzským společenstvím“. Škola Athénée Ganenou „potvrzuje […] zápis [vyživovaného] dítěte [první žalobkyně] na rok 2014/2015“, uvádí, že „je dotovanou svobodnou školou, která používá oficiální a úplný program [Francouzského společenství]“, uvádí, že „účast na specifickém vzdělávacím plánu a nedotované školní docházce činí 270 eur za měsíc, deset měsíců v roce“, a upřesňuje, že „tyto náklady nepokrývají školní potřeby ani stravování, které jsou hrazeny zvlášť“.
Z uvedeného v projednávaném případě vyplývá, že podmínka navštěvování „za poplatek základní nebo střední škol[y]“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 přílohy VII služebního řádu není naplněna, a žalobci tedy nemohou pobírat příspěvek na vzdělávání pro jejich vyživované děti zapsané v mezinárodní škole Le Versau a škole Athénée Ganenou.
Tomuto závěru neodporují argumenty uplatněné žalobci.
Žalobci nejprve tvrdí, že se pojem „výdaje na vzdělávání“ vztahuje na výdaje vynaložené úředníkem na vyživované děti ve školách, které nabízejí vzdělávací plán dle jejich výběru.
Článek 3 OPU stanoví:
„Příspěvek na vzdělávání B zahrnuje do maximální výše stanovené v odstavci 1 prvním a třetím pododstavci článku 3 přílohy VII služebního řádu:
a)
poplatky za zápis a za docházku do školských zařízení[;]
b)
náklady na dopravu[;]
s vyloučením jakýchkoliv dalších nákladů, a to zejména:
—
povinných nákladů, jako jsou náklady na nákup knih, školních potřeb, sportovního vybavení, pokrytí školního pojištění a léčebných výdajů, poplatky za zkoušky, náklady vynaložené na společné mimoškolní aktivity (jako jsou exkurze, návštěvy a školní výlety, sportovní události atd.), jakož i dalších nákladů spojených s naplňováním vzdělávacího programu navštěvovaného školského zařízení,
—
nákladů na účast dítěte na lyžařském výcviku, pobytu u moře nebo ve škole v přírodě, jakož i na obdobných činnostech.“
Je tak třeba uvést, že podle článku 3 OPU výdaje na vzdělávání pokrývají „poplatky za zápis a za docházku do školských zařízení“. Jak uvedeno, výdaje na vzdělávání pokrývají jak výdaje umožňující žákovi přístup do školského zařízení (zápisné), tak výdaje, které mu umožňují navštěvovat výuku a užitečně se účastnit učebních programů téhož školského zařízení (poplatek za docházku) (rozsudek ze dne 8. září 2011, Bovagnet v. Komise,
F‑89/10
,
EU:F:2011:129
, bod
).
Je třeba konstatovat, že v projednávaném případě, nejsou zápis a výuka poskytované vyživovaným dětem žalobců mezinárodní školou Le Verseau a školou Athénée Ganenou podmíněny zaplacením peněžní částky těmto školským zařízením nebo třetím institucím, jako jsou neziskové organizace, pokrývajícím náklady na zápis a docházku uvedených škol. Opačná situace, jak to ostatně vyplývá z oběžníku č. 4516, by nebyla slučitelná s právními předpisy platnými ve Francouzském společenství.
Je rovněž třeba konstatovat, že žalobci nezpochybnili vyjádření Parlamentu, podle kterého nezaplacení dotčených částek příslušným neziskovým organizacím nemůže v žádném případě být pro žáka důvodem k postihu, jakým je odmítnutí zápisu nebo jeho vyloučení.
V této souvislosti je třeba rovněž odkázat na oběžník č. 4516, ve kterém, pokud jde o platby, které škola může požadovat, jako jsou platby výdajů na „plavání a kulturní a sportovní činnosti“, je v kapitole II, pod nadpisem „Nezaplacení poplatků“, uvedeno následující:
„Škola v případě nezaplacení nebo odmítnutí zaplatit nemůže ani odmítnout zapsání nebo znovu zapsání žáka ani ho s konečnou platností vyloučit či potrestat nebo mu odmítnout vydat jeho zprávu či vysvědčení. Každý zřizovatel má pro příslušné případy upraven postup pro vymáhání platby.“
Z toho vyplývá, že argument vycházející z pojmu „výdaje na vzdělávání“ nemění nic na skutečnosti, že v projednávaném případě nemohou být mezinárodní škola Le Versau a škola Athénée Ganenou v případě neexistence poplatků za zápis a docházku kvalifikovány jako „základní nebo střední škol[y][za poplatek]“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 přílohy VII služebního řádu.
Žalobci poté uvádějí, že vzhledem k tomu, že pojem „výdaje na vzdělávání“ je autonomním pojmem unijního práva, nemůže jeho obsah záviset na stávajících označeních nebo klasifikacích používaných na vnitrostátní úrovni, ale pouze na samotné povaze nahrazovaných výdajů a na jejich základních znacích (rozsudek ze dne 8. září 2011, Bovagnet v. Komise,
F‑89/10
,
EU:F:2011:129
, bod
).
Žalobci správně uvádějí, že pojem „výdaje na vzdělávání“ je autonomním pojmem unijního práva a vnitrostátní označení nebo klasifikace, pokud jde o výdaje na vzdělávání, nejsou tudíž určující. Z toho však rovněž vyplývá, že označení nebo klasifikace příspěvků zaplacených rodiči dotčeným neziskovým organizacím nijak nemění skutečnost, že mezinárodní škola Le Versau ani škola Athénée Ganenou nepožadují poplatek za zápis a docházku. Z toho nutně plyne, že příspěvky požadované uvedenými neziskovými organizacemi na základě účasti dětí na specifickém vzdělávacím plánu a nedotované školní docházce do těchto škol se nemohou týkat ani poplatků uvedených škol za zápis a docházku, jak ostatně potvrzuje oběžník č. 4516. Příspěvky požadované v projednávaném případě těmito neziskovými organizacemi proto nemohou být v žádném případě kvalifikovány jako „výdaje na vzdělávání“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 přílohy VII služebního řádu, jak je upřesněno v článku 3 OPU.
Konečně mají žalobci za to, že výdaje, které se nenahrazují, jež jsou uvedeny v článku 3 OPU, jsou jinými výdaji než výdaji na vzdělávací činnost, a tedy ve skutečnosti výdaji volitelnými, kdežto výdaje spojené s fondy vyžadovanými dotčenými neziskovými organizacemi jsou platbami splatnými na vstupu jakožto součásti poplatků za zápis a docházku.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 3 OPU staví proti sobě „jakékoliv další náklady“, které vylučuje z jakéhokoliv nahrazení a jejichž některé příklady uvádí, a „poplatky za zápis a docházku do školských zařízení“, jakož i „náklady na dopravu“, za které je poskytnutí náhrady do určité míry možné. Dále na rozdíl od toho, co uvádějí žalobci, se pojem „jakékoliv další náklady“ nevztahuje výlučně na „jiné výdaje než výdaje na vzdělávací činnost“. Toto ustanovení totiž výslovně míří na „další náklady spojené s naplněním vzdělávacího programu navštěvovaného školského zařízení“.
Konečně žalobci prohlásili, že v mezinárodní škole Le Verseau a škole Athénée Ganenou bylo povinné vyučování doplněno praktickým vyučováním, které je součástí vzdělávacího plánu každé z těchto škol, a za tímto účelem zaplatili dotčeným neziskovým organizacím částky pokrývající účast jejich dětí na specifickém vzdělávacím programu a nedotované školní docházce do těchto škol.
Z těchto prohlášení vyplývá, že jelikož příspěvky zaplacené dotčeným neziskovým organizacím nemohou být kvalifikovány jako výdaje na vzdělávání, představují výdaje vyplývající z požadavků a činností spojených s dokončením vzdělávacího programu, a sice z účasti dětí na specifickém vzdělávacím programu a nedotované školní docházce do dotčených škol, a musí být považovány za „další náklady spojené s naplněním vzdělávacího programu navštěvovaného školského zařízení“ ve smyslu čl. 3 druhého pododstavce OPU, které nejsou na základě téhož ustanovení pokryty příspěvky na vzdělávání B.
První žalobní důvod je tedy třeba zamítnout.
Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady ochrany legitimního očekávání
–
Argumenty účastníků řízení
Podle názoru žalobců Parlament poskytl přesná ujištění, čímž v nich vzbudil naději, že jim budou vyplaceny příspěvky na vzdělávání, jelikož tyto výdaje byly v předchozích letech propláceny. Vyvracejí argument Parlamentu, podle kterého příspěvky na vzdělávání podléhají ročnímu vyhodnocování. Podle žalobců je takové hodnocení spíše ročním přezkumem politiky hrazení výdajů na vzdělávání, což by znamenalo, že administrativa Parlamentu by měla právo radikálně změnit svůj přístup, pokud jde o zcela totožnou situaci, což by bylo v rozporu se zásadou právní jistoty.
Parlament argumenty žalobců zpochybňuje.
–
Závěry Tribunálu
Právo dovolávat se ochrany legitimního očekávání předpokládá splnění tří podmínek. Zaprvé je třeba, aby byla zúčastněné osobě administrativou poskytnuta konkrétní, nepodmíněná a shodující se ujištění vyplývající z oprávněných a spolehlivých zdrojů. Zadruhé musí být tato ujištění schopna vyvolat legitimní očekávání u toho, komu jsou určena. Zatřetí musí být poskytnutá ujištění v souladu s platnými právními normami (rozsudek ze dne 7. listopadu 2002, G v. Komise,
T‑199/01
,
EU:T:2002:271
, bod
).
V projednávaném případě totiž stačí uvést, že i pokud byla Parlamentem poskytnuta žalobcům konkrétní, nepodmíněná a shodující se ujištění ohledně nahrazení příspěvků, které žalobci zaplatili dotčeným neziskovým organizacím na základě účasti jejich vyživovaných dětí na specifickém vzdělávacím plánu a nedotované školní docházce do dotčených škol, nedodržela taková ujištění ustanovení služebního řádu, jak bylo uvedeno v bodech 19 až 41 výše. V důsledku toho nelze v projednávaném případě konstatovat porušení zásady ochrany legitimního očekávání.
V každém případě z podkladů ve spisu nijak nevyplývá, že administrativa žalobcům poskytla konkrétní, nepodmíněná a shodující se ujištění. Zvláštní formulář sestavený administrativou pro školy měl za cíl zjistit prostřednictvím otázek týkajících se jednotlivých plateb na vzdělávání požadovaných těmito školami a při neexistenci podrobných faktur, zda školy požadovaly poplatky za zápis a docházku, které by případně měly být nahrazeny ze strany administrativy. Tento formulář neprokázal, že žalobci zaplatili zápisné.
V poslední řadě je argumentace žalobců, podle které je změna v administrativní praxi v rozporu se zásadou právní jistoty, nepřípustná, jelikož nebyla vznesena v rámci stížnosti, a tedy není v souladu s pravidlem shody mezi předcházející administrativní stížností a žalobou.
Podle ustálené judikatury totiž pravidlo shody mezi stížností ve smyslu čl. 91 odst. 2 služebního řádu a následnou žalobou vyžaduje, pod sankcí nepřípustnosti, aby žalobní důvod vznesený u unijního soudu byl uveden již v rámci postupu před zahájením soudního řízení, aby se orgán oprávněný ke jmenování mohl dostatečně přesně obeznámit s výhradami, které dotyčná osoba vyjadřuje vůči napadenému rozhodnutí (viz rozsudek ze dne 7. července 2004, Schmitt v. AER,
T‑175/03
,
EU:T:2004:214
, bod
a citovaná judikatura).
Druhý žalobní důvod musí být tedy v plném rozsahu zamítnut.
K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásad rovného zacházení a řádné správy
Tento žalobní důvod se dělí na dvě části, první vychází z porušení zásady rovného zacházení a druhá z porušení zásady řádné správy.
–
Argumenty účastníků řízení
Pokud jde o tvrzené porušení zásady rovného zacházení, poukazují žalobci na to, že se nacházejí ve skutkové a právní situaci totožné se situací rodičů, kterým byly v předchozích letech výdaje na vzdělávání vynaložené za jejich vyživované děti zapsané v dotčených školách nahrazeny, jakož i se situací rodičů pracujících v Evropské komisi, kterým jsou i nadále nahrazovány výdaje na vzdělávání vynaložené za jejich vyživované děti zapsané v týchž školách.
Pokud jde o tvrzené porušení zásady řádné správy, poukazují žalobci na to, že lhůta šesti měsíců, která uplynula mezi žádosti o nahrazení výdajů a napadenými rozhodnutími, není přiměřená, jelikož předchozí chování Parlamentu nedávalo prostor k pochybnostem, co se týče nahrazení dotčených výdajů na vzdělávání. Žalobci mimoto vyjadřují pochybnosti, pokud jde o objektivitu a péči, s jakými Parlament posoudil skutkové okolnosti, když spojil poskytnutí příspěvku na vzdělávání s osobním výběrem vzdělávacího plánu zvoleným rodičem pro své dítě, což je v rozporu s článkem 22 Listiny základních práv Evropské unie a s autonomní povahou pojmu „výdaje na vzdělávání“.
Parlament argumenty žalobců zpochybňuje.
–
Závěry Tribunálu
Pokud jde o první část třetího žalobního důvodu, je třeba připomenout, že zásada rovného zacházení náleží mezi základní zásady unijního práva a k porušení této zásady dojde, jestliže je se dvěma kategoriemi osob, jejichž faktické a právní situace nevykazují podstatné odlišnosti, zacházeno rozdílně. Tato zásada vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno rozdílně, není-li takové rozdílné zacházení objektivně odůvodněno. Aby bylo rozdílné zacházení připuštěno, musí být odůvodněno na základě objektivního a důvodného kritéria a být přiměřené sledovanému cíli (rozsudek ze dne 30. ledna 2003, C v. Komise,
T‑307/00
,
EU:T:2003:21
, bod
).
Podle ustálené judikatury však platí, že úředník nebo dočasný zaměstnanec nemohou uplatňovat protiprávnost k získání výhody. Dodržování zásady rovného zacházení musí být v souladu s dodržováním zásady legality, podle níž se nikdo nemůže ve svůj prospěch dovolávat protiprávnosti, k níž došlo ve prospěch jiné osoby (rozsudky ze dne 4. července 1985, Williams v. Účetní dvůr,
134/84
,
EU:C:1985:297
, bod
; ze dne 2. června 1994, Účetní dvůr v. Parlament,
C‑326/91 P
,
EU:C:1994:218
, body
a
, a ze dne 1. července 2010, Časta v. Komise,
F‑40/09
,
EU:F:2010:74
, bod
).
S ohledem na skutečnost, že první žalobní důvod byl zamítnut, je tudíž první část třetího žalobního důvodu, která vychází z porušení zásady rovného zacházení ve vztahu k ostatním úředníkům, irelevantní (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. ledna 2014, Van Asbroeck v. Parlament,
F-102/12
,
EU:F:2014:4
, body
a
).
V každém případě je třeba připomenout, že i když podle zásady jednotnosti veřejné služby upravené v čl. 9 odst. 3 Amsterodamské smlouvy podléhají všichni úředníci ve všech orgánech Unie jedinému služebnímu řádu, neznamená to, že orgány musí posuzovací pravomoc, která jim byla přiznána služebním řádem, využívat stejným způsobem, ale naopak, na tyto orgány se při řízení jejich personálu vztahuje „zásada autonomie“ (rozsudek ze dne 5. července 2011, V v. Parlament,
F‑46/09
,
EU:F:2011:101
, bod
).
Podle článku 110 služebního řádu jsou tak OPU přijímána orgánem oprávněným ke jmenování v rámci příslušného orgánu, a mohou se tedy v jednotlivých orgánech lišit.
Pokud jde o druhou část třetího žalobního důvodu, je třeba připomenout, že povinnost dodržet při provádění řízení v rámci administrativy přiměřenou lhůtu je obecnou zásadou unijního práva, jejíž dodržování zajišťuje unijní soud a která se coby jedna ze složek práva na řádnou správu objevuje v čl. 41 odst. 1 Listiny základních práv (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. dubna 2006, Angeletti v. Komise,
T‑394/03
,
EU:T:2006:111
, bod
).
Porušení zásady řádné správy však obecně není důvodem pro zrušení rozhodnutí přijatého na závěr řízení vedeného administrativou. Pouze pokud může uplynulá nepřiměřeně dlouhá doba ovlivnit samotný obsah rozhodnutí přijatého na konci řízení v rámci administrativy, má porušení zásady přiměřené lhůty vliv na platnost tohoto řízení.
V projednávaném případě z přezkumu prvního žalobního důvodu vyplývá (viz body 19 až 41), že i za předpokladu, že by bylo třeba považovat dobu, kterou Parlament potřeboval k vyřízení žádostí žalobců o nahrazení, za nepřiměřeně dlouhou, nemělo by to vliv na samotný obsah napadených rozhodnutí. Kromě toho je třeba připomenout, že Parlament z důvodu nepřiměřeně dlouhé doby strávené vyřizováním žádostí rozhodl o výjimečném přiznání příspěvku z dobré vůle na vzdělávání pro rok 2014/2015.
Třetí žalobní důvod tedy musí být zamítnut.
Návrhová žádání směřující ke zrušení napadených rozhodnutí je tudíž třeba zamítnout.
K návrhovým žádáním znějícím na uložení povinnosti Parlamentu vyplatit žalobcům příspěvek na vzdělávání za rok 2015/2016
Žalobci navrhují Tribunálu, aby uložil Parlamentu, aby jim vyplatil příspěvek na vzdělávání za rok 2015/2016.
Vzhledem ke skutečnosti, že návrhová žádání znějící na zrušení napadených rozhodnutí byla zamítnuta, není již namístě rozhodnout o těchto návrhových žádáních.
V důsledku toho musí být žaloba zamítnuta v plném rozsahu.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Z důvodů uvedených v tomto rozsudku vyplývá, že žalobci neměli ve věci úspěch. Parlament kromě toho ve svých návrhových žádáních výslovně požadoval, aby byla žalobcům uložena náhrada nákladů řízení. Žalobcům se proto ukládá náhrada nákladů řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (osmý senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Iritě Azoulay, Andrew Borehamovi, Mirje Bouchard a Darrenovi Nevillovi se ukládá náhrada nákladů řízení.

Collins
Barents
Passer
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 28. dubna 2017.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština