CELEX: 62016TJ0525
Civildienests
Ierēdņi
Civildienesta noteikumu reforma
Regula (ES, Euratom) Nr. 1023/2013
Amatu veidi
Pārejas noteikumi par klasificēšanu pēc amatu veidiem
Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 31. pants
Asistenti pārejas posmā
Paaugstināšana amatā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 45. pantu, kas ir atļauta tikai karjeras grupas ietvaros atbilstoši ieņemamā amata veidam
Piekļuve amata veidam “vecākais asistents” (AST 10), tikai piemērojot Civildienesta noteikumu 4. pantā un 29. panta 1. punktā paredzēto procedūru
Vienlīdzīga attieksme
Tiesību tikt paaugstinātam AST 10 pakāpē zaudēšana
Tiesiskā paļāvība

Tiesvedības priekšvēsture
GQ un pārējie septiņi prasītāji, kuru vārdi ir norādīti pielikumā, ir Eiropas Komisijas asistentu funkciju grupas (AST) AST 9 pakāpes ierēdņi.
No Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu I pielikuma A punkta – redakcijā, kas bija piemērojama no 2004. gada 1. maija līdz 2013. gada 31. decembrim (turpmāk tekstā – “2004. gada Civildienesta noteikumi”), – izriet, ka asistentu funkciju grupas ierēdņi, kas ir klasificēti saskaņā ar minēto noteikumu 5. pantu, varēja virzīties pa karjeras kāpnēm no AST 1 pakāpes līdz AST 11 pakāpei, piemērojot minēto Civildienesta noteikumu 45. panta procedūru, saskaņā ar kuru “paaugstinājumu īsteno, ieceļot ierēdni viņa funkciju grupas nākamajā augstākajā pakāpē”, [to] “veic, izvēloties tikai no to ierēdņu vidus, kuri ir nostrādājuši ne mazāk kā divus gadus savā pakāpē, ņemot vērā uz paaugstinājumu pretendējošo ierēdņu salīdzinošos nopelnus”. Tādējādi šo Civildienesta noteikumu piemērošanas laikā ierēdnim, kas ieņēma AST 9 pakāpes asistenta amatu, bija tiesības saskaņā ar šo noteikumu 45. pantu tikt paaugstinātam AST 10 pakāpē un vēlāk – AST 11 pakāpē.
Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES, Euratom) Nr. 1023/2013 (2013. gada 22. oktobris), ar ko groza Eiropas Savienības Civildienesta noteikumus un Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (
OV 2013, L 287, 15. lpp.
), ir stājusies spēkā 2013. gada 1. novembrī. Šīs regulas 17., 18. un 19. apsvērums ir formulēti šādi:
“(17)
Padome pieprasīja Komisijai veikt pētījumu un iesniegt atbilstīgus priekšlikumus par [2004. gada] Civildienesta noteikumu 5. panta 4. punktu, I pielikuma A punkt[u] un 45. panta 1. punktu, lai izveidotu skaidru saikni starp pienākumiem un pakāpi un lai nodrošinātu to, ka, salīdzinot nopelnus saistībā ar paaugstināšanu amatā, lielāks uzsvars tiek likts uz atbildības līmeni.
(18)
Ņemot vērā minēto pieprasījumu, paaugstināšanai uz augstāku pakāpi būtu jānotiek ar nosacījumu, ka tiek parādīta personīga lojalitāte, uzlabotas prasmes un kompetences un veikti pienākumi, kuru nozīmība pamato ierēdņa iecelšanu minētajā augstākajā pakāpē.
(19)
Karjeras grupa AD un AST funkciju grupās būtu jāpārstrukturē tā, lai augstākās pakāpes tiktu rezervētas ierobežotam ierēdņu skaitam, kuri pilda augstākā līmeņa pienākumus. Tādēļ administratori var virzīties pa karjeras kāpnēm tikai līdz AD 12 pakāpei, ja vien viņus neieceļ īpašā amatā augstākā pakāpē, un AD 13 un AD 14 pakāpe būtu jārezervē tiem darbiniekiem, kuri pilda svarīgus pienākumus. Tādā pašā veidā AST 9 pakāpes ierēdņus var paaugstināt amatā AST 10 kategorijā tikai saskaņā ar procedūru, kas noteikta Civildienesta noteikumu 4. pantā un 29. panta 1. punktā.”
Civildienesta noteikumu 5. panta 4. punktā, tā redakcijā, kas ir piemērojama no 2014. gada 1. janvāra (turpmāk tekstā – “jaunie Civildienesta noteikumi” vai “Civildienesta noteikumi”), ir noteikts:
“Amata veidu tabula ir norādīta [jauno Civildienesta noteikumu] I pielikuma A punktā. Atsaucoties uz šo tabulu, katras iestādes iecēlējinstitūcija pēc apspriešanās ar Civildienesta noteikumu komiteju var sīkāk definēt pienākumus un pilnvaras katram amata veidam.”
No jauno Civildienesta noteikumu I pielikuma A punkta “Amatu veidi katrā funkciju grupā, kā noteikts 5. panta 4. punktā” 2. apakšpunkta izriet, ka AST funkciju grupas
–
ierēdņi, kas iecelti amata veidā “asistents”, var virzīties pa karjeras kāpnēm no AST 1 pakāpes līdz AST 9 pakāpei;
–
ierēdņi, kas iecelti amata veidā “vecākais asistents”, var virzīties pa karjeras kāpnēm no AST 10 pakāpes līdz AST 11 pakāpei.
Saskaņā ar jauno Civildienesta noteikumu I pielikuma A punkta 2. apakšpunktu “asistents”“veic administratīva, tehniska rakstura darbības vai apmācības, kuru veikšanai ir nepieciešams noteikts patstāvības līmenis, jo īpaši attiecībā uz normatīvā regulējuma un noteikumu vai vispārīgu norādījumu īstenošanu, vai strādā par iestādes locekļa personīgo palīgu, par iestādes locekļa biroja vadītāja personīgo palīgu vai par ģenerāldirektora (vai viņa vietnieka), vai līdzvērtīga augstākā līmeņa vadītāja personīgo palīgu”. Savukārt “vecākais asistents” veic “administratīva, tehniska rakstura darbības vai apmācības, kuru veikšanai ir nepieciešams augsts patstāvības līmenis, kā arī ir atbildīgs par būtiskiem jautājumiem personāla vadības, budžeta izpildes vai politiskās koordinācijas jomā”.
2004. gada Civildienesta noteikumu 45. pants vēlāk tika grozīts, pievienojot šīs tiesību normas redakcijā, kas iekļauta jaunajos Civildienesta noteikumos, šādu teikumu: “Ja vien netiek piemērota [Civildienesta noteikumu] 4. pantā un 29. panta 1. punktā paredzētā procedūra, ierēdņus var paaugstināt amatā tikai tad, ja viņi ieņem amatu, kas atbilst vienam no amatu veidiem, kas izklāstīti I pielikuma A punktā, nākamajā augstākā pakāpē.”
Saistībā ar pārejas pasākumiem, uz kuriem attiecas jauno Civildienesta noteikumu XIII pielikums, minētā pielikuma 31. pantā ir noteikts:
“1.   Atkāpjoties no I pielikuma A punkta 2. apakšpunkta, ierēdņiem AST funkciju grupā, kas ir dienestā 2013. gada 31. decembrī, piemēro šādu amatu veidu tabulu:
Vecākais asistents pārejas posmā
AST 10 – AST 11
Asistents pārejas posmā
AST 1 – AST 9
Administratīvais asistents pārejas posmā
AST 1 – AST 7
Atbalsta darbinieks pārejas posmā
AST 1 – AST 5
2.   Sākot ar 2014. gada 1. janvāri, iecēlējinstitūcija tos AST funkciju grupas ierēdņus, kas ir dienestā 2013. gada 31. decembrī, klasificē pēc šādiem amatu veidiem:
a)
ierēdņus, kam 2013. gada 31. decembrī ir AST 10 vai AST 11 pakāpe, klasificē kā [“]vecākais asistents pārejas posmā[”];
b)
ierēdņus, uz ko neattiecas a) apakšpunkts un kas līdz 2004. gada 1. maijam bija bijušās B kategorijas darbinieki vai kas līdz 2004. gada 1. maijam bija bijušās C vai D kategorijas darbinieki un ir kļuvuši par AST funkciju grupas ierēdņiem bez ierobežojuma, kā arī AST ierēdņus, kas pieņemti darbā kopš 2004. gada 1. maija, klasificē kā [“]asistents pārejas posmā[”];
c)
ierēdņus, uz ko neattiecas a) un b) apakšpunkts un kas līdz 2004. gada 1. maijam bija bijušās C kategorijas darbinieki, klasificē kā [“]administratīvais asistents pārejas posmā[”];
d)
ierēdņus, uz ko neattiecas a) un b) apakšpunkts un kas līdz 2004. gada 1. maijam bija bijušās D kategorijas darbinieki, klasificē kā [“]atbalsta darbinieks pārejas posmā[”].
3.   Amata veida kvalifikācija ir spēkā, līdz ierēdnim tiek noteikta jauna funkcija, kas atbilst citam amata veidam. Administratīvos asistentus pārejas posmā un atbalsta darbiniekus pārejas posmā var klasificēt kā I pielikuma A punktā definēto asistenta amata veidu, taču tikai saskaņā ar Civildienesta noteikumu 4. pantā un 29. panta 1. punktā noteikto procedūru. Paaugstināšana amatā ir atļauta tikai karjeras grupas ietvaros atbilstoši katram 1. punktā norādītajam amata veidam.
[..]”
2013. gada 16. decembrī Komisija pieņēma lēmumu C(2013) 8968
final
par vispārīgiem jauno Civildienesta noteikumu 45. panta īstenošanas noteikumiem, kas ir publicēts 2013. gada 19. decembra
Informations administratives
, Nr. 55‑2013. Atbilstoši minēto vispārīgo īstenošanas noteikumu 3. panta otrajam ievilkumam “lēmumu par ierēdņa paaugstināšanu amatā var pieņemt tikai tad”, “ja amatā paaugstināšanas procedūras uzsākšanas brīdī [..] ierēdnis ieņem amatu, kas atbilst vienam no [jauno Civildienesta] noteikumu I pielikuma A punktā, XIII pielikuma 30. panta 1. punktā vai 31. panta 1. punktā minētajiem amatu veidiem pakāpē, kurā viņš var tikt paaugstināts”.
Pēc tam, kad 2014. gada 1. janvārī stājās spēkā šī sprieduma 3.–9. punktā minētie pasākumi, prasītāji tika klasificēti kā “asistents pārejas posmā”, un tas nozīmēja, ka viņi varēja virzīties pa karjeras kāpnēm no AST 1 pakāpes līdz AST 9 pakāpei. Komisijas iecēlējinstitūcija (turpmāk tekstā – “iecēlējinstitūcija”) datorizētā personāla pārvaldības sistēmā “SysPer 2” (turpmāk tekstā – “
SysPer 2
”) veica izmaiņas prasītāju personas lietās, norādot, ka viņi ieņem attiecīgo amata veida amatu, kā rezultātā viņiem no 2014. gada 1. janvāra vairs nav tiesību tikt paaugstinātiem amatā pakāpē, kas ir augstāka par AST 10 pakāpi.
Laikposmā no 2014. gada 11. līdz 28. martam prasītāji saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu katrs atsevišķi iesniedza sūdzības par iecēlējinstitūcijas gan vispārpiemērojamiem, gan individuāliem lēmumiem par prasītāju paaugstināšanas AST 10 pakāpē ierobežojumu ikgadējās paaugstināšanas amatā ietvaros, kā tas ir paredzēts jauno Civildienesta noteikumu 45. pantā.
Ar 2014. gada 3. jūlija lēmumiem, kas ir formulēti identiski, iecēlējinstitūcija noraidīja prasītāju sūdzības.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 17. oktobrī un reģistrēts ar numuru F‑111/14, prasītāji cēla šo prasību.
Ar 2014. gada 26. novembra lēmumu Civildienesta tiesas trešās palātas priekšsēdētājs, uzklausījis lietas dalībniekus, nolēma apturēt šo tiesvedību līdz brīdim, kad lietās
U4U
u.c./Parlaments un Padome (T‑17/14) un
USFSPEI
/Parlaments un Padome (T‑75/14) pieņemtie nolēmumi iegūs
res judicata
spēku.
Eiropas Savienības Padome un Eiropas Parlaments attiecīgi 2014. gada 10. decembrī un 2015. gada 20. janvārī saskaņā ar Civildienesta tiesas Reglamenta 86. pantu lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam. Šajā ziņā tie tika informēti par to, ka to lūgumi tiks izskatīti pēc tiesvedības atjaunošanas.
Atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES, Euratom) 2016/1192 (2016. gada 6. jūlijs) par to, lai Vispārējai tiesai nodotu kompetenci pirmajā instancē izskatīt domstarpības starp Eiropas Savienību un tās darbiniekiem (
OV 2016, L 200, 137. lpp.
), 3. pantam šī lieta tika nodota Vispārējai tiesai tādā stāvoklī, kādā tā bija 2016. gada 31. augustā, un turpmāk tā ir jāizskata atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamentam. Tādējādi šī lieta tika reģistrēta ar numuru T‑525/16 un nodota pirmajai palātai.
Pēc 2016. gada 15. septembra sprieduma U4U u.c./Parlaments un Padome (
T‑17/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:489
) un vēlāk 2017. gada 16. novembra sprieduma USFSPEI/Parlaments un Padome (
T‑75/14
,
EU:T:2017:813
) pasludināšanas un konstatējuma, ka par šiem nolēmumiem nav iesniegta apelācijas sūdzība Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantā noteiktajā termiņā, tiesvedība šajā lietā tika atjaunota, un tādējādi Komisija tika aicināta iesniegt iebildumu rakstu, kuru tā iesniedza noteiktajā termiņā, proti, 2018. gada 15. aprīlī.
Ar 2018. gada 17. aprīļa lēmumu Parlamentam un Padomei atbilstoši Reglamenta 144. pantam tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
Parlaments un Padome attiecīgi 2018. gada 29. un 30. maijā iesniedza iestāšanās rakstus, par kuriem pamatlietas dalībnieki neiesniedza apsvērumus.
2018. gada 30. maijā prasītāji iesniedza repliku procesuālo rakstu iesniegšanas otrajā kārtā, ko bija atļāvusi Vispārējā tiesa.
Pēc tam, kad saistībā ar lietu GM u.c./Komisija (T‑539/16) tika iesniegts lūgums par šīs lietas apvienošanu ar izskatāmo lietu, šajā jautājumā tika uzklausīti lietas dalībnieki, un viņi šajā ziņā necēla nekādus iebildumus.
Tiesvedības rakstveida daļa tika pabeigta 2018. gada 18. jūlijā pēc atbildes raksta uz repliku iesniegšanas.
Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas ar 2018. gada 18. septembra lēmumu šī lieta mutvārdu procesam tika apvienota ar lietām T‑526/16 (FZ u.c./Komisija) un T‑540/16 (FZ u.c./Komisija).
2018. gada 17. oktobra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi. Tiesas sēdē Vispārējā tiesa lūdza Komisijai divu nedēļu laikā sniegt atsevišķu informāciju par prasītāju pašreizējo Civildienesta noteikumos paredzēto stāvokli. Pēc tam, kad Komisija 2018. gada 31. oktobrī sniedza atbildi un 2018. gada 13. novembrī prasītāji iesniedza apsvērumus, tiesvedības mutvārdu daļa tika pabeigta.
Prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
galvenokārt:
–
atzīt, ka jauno Civildienesta noteikumu 45. pants un I pielikums, kā arī pārejas noteikumi, kuri uz tiem attiecas, ir prettiesiski;
–
atcelt iecēlējinstitūcijas vispārpiemērojamos un individuālos lēmumus liegt jebkādu iespēju 2014. gada amatā paaugstināšanas ietvaros paaugstināt amatā ierēdņus, kuri ir AST 9 pakāpes ierēdņi;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–
pakārtoti:
–
atcelt vispārpiemērojamos un individuālos lēmumus liegt jebkādu iespēju 2014. gada amatā paaugstināšanas ietvaros paaugstināt amatā ierēdņus, kuri ir AST 9 pakāpes ierēdņi;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Parlaments lūdz Vispārējai tiesai noraidīt “prasītāju argumentus, kuru mērķis ir panākt [jauno] Civildienesta noteikumu 45. panta nepiemērojamību”.
Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par prasības pieņemamību
Sākumā, secinot, ka prasība ir pieņemama, Komisija uzsver, ka prasība faktiski attiecas uz iecēlējinstitūcijas lēmumiem klasificēt prasītājus tādā amatu veidā kā “asistents pārejas posmā”, kas ir stājušies spēkā 2014. gada 1. janvārī, un ka no šī skatupunkta viņu sūdzības par šo nelabvēlīgo aktu tika iesniegtas Civildienesta noteikumos paredzētajā termiņā.
Tā kā nelabvēlīga tiesību akta Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta un 91. panta 1. punkta izpratnē pastāvēšana ir obligāts priekšnosacījums, lai ierēdņu celtā prasība par viņu iestādes lēmumu tiktu atzīta par pieņemamu, šīs lietas apstākļos vispirms ir jānoskaidro, kādus tiesību aktus prasītāji vēlas apstrīdēt izskatāmajā prasībā, un ir jāizvērtē, vai šie akti ir viņiem nelabvēlīgi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. aprīlis, HN/Komisija,
T‑588/16
, nav publicēts,
EU:T:2017:292
,
39.
punkts, un rīkojumu, 2015. gada 16. jūlijs, FG/Komisija,
F‑20/15
,
EU:F:2015:93
,
43.
punkts).
Šajā ziņā – atšķirībā no ierēdņiem, kuri ieņēma administratora amatu un kuri varēja tikt klasificēti pēc tādiem dažādiem amatu veidiem kā “vecākais administrators pārejas posmā”, “administrators pārejas posmā”, “administrators”, “padomdevējs vai līdzvērtīgs amats” vai “nodaļas vadītājs vai līdzvērtīgs amats” (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 28. aprīlis, HN/Komisija,
T‑588/16
, nav publicēts,
EU:T:2017:292
,
40.
punkts, un 2015. gada 16. jūlijs, EJ u.c./Komisija,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
,
43.
punkts), – iecēlējinstitūcijai šajā lietā nebija citas iespējas kā tikai klasificēt ierēdņus, kas 2013. gada 31. decembrī ieņēma AST 9 pakāpes asistenta amatu, vienīgajā amatu veidā “asistents pārejas posmā”, kā tas ir paredzēts jauno Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 31. panta 2. punkta b) apakšpunktā.
Tomēr, kā uzsver Komisija, lai arī iecēlējinstitūcija tikai piemēro spēkā stājušos jaunos Civildienesta noteikumus, lēmums, ar kuru tie tiek piemēroti pirmo reizi, var tikt uzskatīts par nelabvēlīgu aktu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1985. gada 4. jūlijs, Agostini u.c./Komisija,
233/83
,
EU:C:1985:291
,
13.
punkts, un 2017. gada 20. jūlijs, Barnett un Mogensen/Komisija,
T‑148/16 P
, nav publicēts,
EU:T:2017:539
,
47.
punkts).
Taču, lai arī atbilstoši jauno Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 31. panta 2. punkta formulējumam tie tika pieņemti saistošās kompetences īstenošanas ietvaros, iecēlējinstitūcijas lēmumi no 2014. gada 1. janvāra klasificēt prasītājus tādā amatu veidā kā “asistents pārejas posmā”, kas tika īstenots 2013. gada 30. janvārī, viņu attiecīgajās personas lietās
SysPer 2
pievienojot norādi par klasificēšanu šajā amatu veidā (turpmāk tekstā – “apstrīdētie lēmumi”), viņiem ir nelabvēlīgi, jo ar tiem viņi zaudēja tiesības tikt paaugstinātiem AST 10 pakāpē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 28. aprīlis, HN/Komisija,
T‑588/16
, nav publicēts,
EU:T:2017:292
,
42.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2015. gada 16. jūlijs, EJ u.c./Komisija,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
,
45.
punkts). Turklāt katrā ziņā tie tika apstrīdēti, iesniedzot sūdzības trīs mēnešu laikā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu.
Šajos apstākļos šī prasība, ciktāl tā ir vērsta pret apstrīdētajiem lēmumiem, ir jāatzīst par pieņemamu. Turklāt, ņemot vērā pirmstiesas procedūras mainīgo raksturu, ir jāņem vērā lēmumu noraidīt prasītāju sūdzības pamatojums, un tam ir jāatbilst apstrīdēto lēmumu pamatojumam (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 9. decembris, Komisija/Birkhoff,
T‑377/08 P
,
EU:T:2009:485
,
58.
un
59.
punkts, un 2018. gada 16. janvāris, SE/Padome,
T‑231/17
, nav publicēts,
EU:T:2018:3
,
22.
punkts).
Par prasījumiem atzīt, ka dažas Civildienesta noteikumu normas ir prettiesiskas
Attiecībā uz prasījumu Vispārējai tiesai atzīt, ka jauno Civildienesta noteikumu 45. pants un ar to saistītie pārejas pasākumi ir prettiesiski, ir jāatgādina, ka ierēdnis vai darbinieks, izvirzot prasījumu atcelt pret viņu vērstu individuālu lēmumu, saskaņā ar LESD 277. pantu, protams, var atsaukties uz vispārpiemērojama akta, uz kura pamata ir pieņemts šis lēmums, prettiesiskumu. Saskaņā ar šo pēdējo minēto tiesību normu tikai Savienības tiesai ir tiesības konstatēt vispārpiemērojama akta prettiesiskumu un izdarīt secinājumus par tā nepiemērojamību, kas no tiem izriet attiecībā uz tajā apstrīdēto individuālo aktu (spriedums, 2016. gada 27. oktobris, ECB/Cerafogli,
T‑787/14 P
,
EU:T:2016:633
,
49.
punkts).
Tomēr Savienības tiesas saskaņā ar LESD 277. pantu veiktam konstatējumam par prettiesiskumu nav
erga omnes
ietekmes, jo, lai arī tiek atzīts individuālā apstrīdētā lēmuma prettiesiskums, tomēr vispārpiemērojamajam tiesību aktam tiek ļauts turpināt pastāvēt tiesību sistēmā, neietekmējot citu aktu tiesiskumu, kuri pieņemti uz tā pamata un kuri nav apstrīdēti prasības celšanai noteiktajā termiņā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1974. gada 21. februāris, Kortner u.c./Padome u.c., no
15/73 līdz 33/73, 52/73, 53/73, no 57/73 līdz 109/73, 116/73, 117/73, 123/73, 132/73 un no 135/73 līdz 137/73
,
EU:C:1974:16
,
37.
un
38.
punkts, un 2016. gada 27. oktobris, ECB/Cerafogli,
T‑787/14 P
,
EU:T:2016:633
,
53.
punkts).
No tā izriet, ka Savienības tiesai, izskatot prasību atcelt nelabvēlīgu individuālu tiesību aktu, ir tiesības netieši konstatēt vispārpiemērojamas tiesību normas, uz kuru ir balstīts apstrīdētais akts, prettiesiskumu. Tomēr tai nav tiesību veikt šādus konstatējumus savu spriedumu rezolutīvajā daļā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 21. oktobris, Ramaekers-Jørgensen/Komisija (
F‑74/08
,
EU:F:2009:142
,
37.
punkts).
Tādējādi, kā pamatoti apgalvo Komisija, prasījumi atzīt, ka jauno Civildienesta noteikumu 45. pants un I pielikums, kā arī pārejas noteikumi, kuri uz tiem attiecas, ir prettiesiski, ciktāl uz tiem nav attiecināma iebilde par prettiesiskumu, kas ir celta saskaņā ar LESD 277. pantu, un ciktāl to mērķis ir panākt apstrīdēto lēmumu atcelšanu, ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemami.
Par prasījumiem atcelt tiesību aktu
Lai pamatotu savus prasījumus par tiesību akta atcelšanu, prasītāji galvenokārt izvirza divus pirmos pamatus, kas ir balstīti, pirmkārt, uz jauno Civildienesta noteikumu 45. panta un I pielikuma prettiesiskumu un, otrkārt, uz šo noteikumu prettiesiskumu tādēļ, ka tajos neesot paredzēti pārejas noteikumi, lai kompensētu AST 9 pakāpes ierēdņu tiesību uz paaugstināšanu amatā zaudēšanu. Pakārtoti viņi izvirza citus divus pamatus – pirmais attiecas uz minētā panta pārkāpumu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, bet otrais pamats ir balstīts uz pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.
Komisija, kuru atbalsta Parlaments un Padome, lūdz noraidīt visus pamatus kā nepamatotus.
Par pirmo pamatu – jauno Civildienesta noteikumu 45. panta un I pielikuma prettiesiskumu
Prasītāji uzskata, ka ar jaunajos Civildienesta noteikumos paredzēto noteikumu, proti, neiespējamību AST 9 pakāpes ierēdņus, kas ir klasificēti amatu veidā “asistents pārejas posmā”, paaugstināt augstākā pakāpē saskaņā ar jauno Civildienesta noteikumu 45. pantu, ja viņi nav klasificēti amatu veidā, kas dod tiesības tikt paaugstinātiem AST 10 pakāpē, esot pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, tiesības veidot karjeru un samērīguma princips, kā arī pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses. Šajā saistībā viņi uzskata, ka tad, kad viņi tika pieņemti darbā, viņiem bija tiesības tikt paaugstinātiem amatā līdz AST 11 pakāpei bez ierobežojumiem. Tādējādi ar minēto jauno Civildienesta noteikumu pantu un I pielikumu esot aizskartas viņu iegūtās tiesības. Tādējādi viņi norāda uz šo normu prettiesiskumu.
Komisija, kuru atbalsta Parlaments un Padome, lūdz iebildi par prettiesiskumu noraidīt kā nepamatotu.
Šajā pamatā ir sešas daļas, kas ir jāizskata secīgi.
–
Par pirmā pamata pirmo daļu – vienlīdzīgas attieksmes un tiesību veidot karjeru principu neievērošanu
Lai pamatotu pirmā pamata pirmo daļu, prasītāji apgalvo, ka, ņemot vērā Civildienesta noteikumu 5. panta 5. punktu, saskaņā ar kuru “vienādi amatā iecelšanas nosacījumi un dienesta karjera attiecas uz visiem ierēdņiem, kuri strādā vienā un tai pašā funkciju grupā”, Savienības likumdevējs neesot ievērojis vienlīdzīgas attieksmes un tiesību veidot karjeru principus.
Pirmkārt, prasītāji uzskata, ka Savienības likumdevējs, jauno Civildienesta noteikumu XIII pielikuma “Pārejas posma pasākumi, kas piemērojami [Savienības] ierēdņiem” 31. panta 1.–3. punktā norādīdams, ka “paaugstināšana amatā ir atļauta tikai karjeras grupas ietvaros atbilstoši [..] amata veidam”, esot pārkāpis vienlīdzīgas attieksmes un tiesību veidot karjeru principus, iekļaujot prasītājus amatu veidā “asistents pārejas posmā”, kā rezultātā viņiem ir liegta iespēja tikt paaugstinātiem AST 10 pakāpē, kas ir rezervēta ierēdņiem, kuri ir klasificēti minētā pielikuma 31. panta 1. punktā paredzētajā pārejas amata veidā kā “vecākais asistents pārejas posmā” vai amata veidā “vecākais asistents”, kas ir nesen definēts jauno Civildienesta noteikumu I pielikuma A punkta 2. apakšpunktā.
Otrkārt, Savienības likumdevējs, nolemjot jauno Civildienesta noteikumu 45. pantā pievienot teikumu, saskaņā ar kuru, “ja vien netiek piemērota [Civildienesta noteikumu] 4. pantā un 29. panta 1. punktā paredzētā procedūra, ierēdņus var paaugstināt amatā tikai tad, ja viņi ieņem amatu, kas atbilst vienam no amatu veidiem, kas izklāstīti I pielikuma A punktā, nākamajā augstākā pakāpē”, esot pārkāpis vienlīdzīgas attieksmes un tiesību veidot karjeru principus.
Pēc prasītāju domām, pret viņiem esot piemērota nevienlīdzīga attieksme salīdzinājumā ar asistentiem, kuriem ir pakāpe, kas ir zemāka par AST 9 pakāpi, jo pēdējie minētie arī turpmāk var gūt labumu no amatā paaugstināšanas mehānisma, kas ir balstīts uz nopelnu salīdzināšanu laikā, savukārt prasītāju paaugstināšana AST 10 pakāpē esot iespējama tikai saskaņā ar Civildienesta noteikumu 4. pantu un 29. panta 1. punktu, kas nedodot iespēju tikt paaugstinātiem amatā, sniedzot pierādījumus par gūtajiem panākumiem laikā, jo paaugstināšana amatā būtībā esot balstīta uz to AST 9 pakāpes asistentu prasmju novērtējumu, kuri ir pieteikušies vakantai amata vietai “vecākais asistents”.
Turklāt prasītāji apgalvo, ka, lai arī zemākas pakāpes – AST 1 līdz AST 8 pakāpes – asistentiem esot sniegtas paaugstināšanas amatā garantijas, ņemot vērā to, kādu [ierēdņu] skaitu iecēlējinstitūcija katru gadu ir nolēmusi paaugstināt amatā iestādē, viņiem esot noteikti ierobežojumi, kas saistīti ar vakanto amata vietu “vecākais asistents” skaitu, par ko katru gadu lemj iecēlējinstitūcija atbilstoši Civildienesta noteikumu 4. pantā un 29. panta 1. punktā paredzētajai procedūrai. Turklāt procedūrā, kurā notiek iecelšana šajos amatos, iecēlējinstitūcijai esot plašāka rīcības brīvība nekā amatā paaugstināšanas procedūrā, it īpaši tāpēc, ka tajā neesot iesaistīta amatā paaugstināšanas komiteja. Prasītāji piebilst, ka minētajā amatā iecelšanas procedūrā viņi konkurē ne tikai ar citiem Komisijas asistentiem, tāpat kā nopelnu salīdzināšana tiek veikta amatā paaugstināšanas procedūrā, bet arī ar citu iestāžu asistentiem, un tas mazinot viņu iespējas tikt paaugstinātiem amatā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka juridiskajai saiknei starp ierēdņiem un administrāciju ir normatīvs, nevis līgumattiecību raksturs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1975. gada 19. marts, Gillet/Komisija,
28/74
,
EU:C:1975:46
,
4.
punkts). Tādējādi Savienības likumdevējs jebkurā brīdī var grozīt ierēdņu pienākumus un tiesības, un šajā ziņā tādi tiesību akti, ar ko groza tiesību normas, kā regulas, ar kurām groza Civildienesta noteikumus, kas ir pieņemti saskaņā ar LESD 336. pantu, attiecas – ja nav paredzētas atkāpes – uz nākotnes situācijām, kas radušās, pamatojoties uz agrāko tiesību aktu, un galīgi īstenotas, pamatojoties uz agrāko tiesību normu, kura radījusi iegūtās tiesības (spriedumi, 2008. gada 22. decembris, Centeno Mediavilla u.c./Komisija,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
,
60.
–
62.
punkts, un 2015. gada 16. jūlijs, EJ u.c./Komisija,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
,
58.
punkts).
Taču saskaņā ar judikatūru tiesības saistībā ar Civildienesta noteikumu reformu uzskata par iegūtām, ja tās radījušais fakts ir noticis pirms tiesību akta grozījuma, bet tas tā nav attiecībā uz tiesībām, kuras radījušais fakts tomēr nav īstenojies, pamatojoties uz tiesību aktu, kurš ir grozīts. Tādējādi, ja – kā šajā lietā – ierēdņiem līdz jauno Civildienesta noteikumu stāšanās spēkā brīdim bija tikai tiesības veidot karjeru un to īstenošana bija atkarīga no iecēlējinstitūcijas lēmuma par paaugstināšanu AST 10 pakāpē, kuru tā vēl nebija pieņēmusi – šajā gadījumā 2014. gada 1. janvārī –, šādi ierēdņi nevar atsaukties uz iegūtajām tiesībām, ciktāl runa ir par tiesību uz šo paaugstināšanu amatā saglabāšanu pēc šī datuma (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 22. decembris, Centeno Mediavilla u.c./Komisija,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
,
63.
–
65.
punkts, un 2015. gada 16. jūlijs, EJ u.c./Komisija,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
,
59.
punkts).
Turklāt ierēdņi nevar atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, apstrīdot jaunu tiesību akta normu, it īpaši jomā, kurā Savienības likumdevējam ir plaša rīcības brīvība (spriedumi, 2008. gada 22. decembris, Centeno Mediavilla u.c./Komisija,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
,
91.
punkts, un 2015. gada 16. jūlijs, EJ u.c./Komisija,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
,
60.
punkts). Tādējādi prasītāju argumenti par tiesiskās paļāvības principa un viņu apgalvoto iegūto tiesību, ciktāl tās ir tiesības tikt paaugstinātam AST 10 pakāpē, neievērošanu, ņemot vērā viņu karjeras izaugsmes ierobežošanu, par ko esot lēmis minētais likumdevējs un/vai Komisija un kas izriet no klasificēšanas amatu veidā “asistents pārejas posmā”, ir jānoraida.
Turpinājumā ir jāuzsver, ka, ņemot vērā Savienības likumdevēja plašo rīcības brīvību, Regulas Nr. 1023/2013 19. apsvērumā un jauno Civildienesta noteikumu I pielikuma A punkta 2. apakšpunktā tas varēja likumīgi uzskatīt, ka AST 10 un AST 11 pakāpes no šī laika ir rezervētas ierobežotam ierēdņu skaitam, šajā gadījumā tikai asistentiem, kuri pilda augsta līmeņa pienākumus šī apsvēruma izpratnē, proti, ir “atbildīg[i] par būtiskiem jautājumiem personāla vadības, budžeta izpildes vai politiskās koordinācijas jomā”.
It īpaši – pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, – Savienības likumdevējs varēja uzskatīt, ka piekļuve AST 10 pakāpes amatam “vecākais asistents” vairs nav jānodrošina, veicot paaugstināšanu amatā saskaņā ar 2004. gada Civildienesta noteikumu 45. pantu, atbilstoši kuram paredzētās procedūras mērķis saskaņā ar judikatūru ir modulēt ierēdņu karjeru, ņemot vērā viņu centienus un nopelnus, tostarp laikā (spriedumi, 2007. gada 11. jūlijs, Konidaris/Komisija,
T‑93/03
,
EU:T:2007:209
,
91.
punkts, un 2015. gada 16. jūlijs, EJ u.c./Komisija,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
,
72.
punkts), bet no šī laika tā ir jānodrošina amatā iecelšanas procedūrā, kas ir paredzēta Civildienesta noteikumu 4. pantā un 29. panta 1. punktā.
Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktā paredzētās vakantās amata vietas aizpildīšanas procedūras mērķis ir meklēt dienestam, iestādei vai citām iestādēm ierēdni, kas vislabāk spēj pildīt aizpildāmā amata pienākumus. Taču, ņemot vērā Savienības likumdevēja mērķi racionalizēt publiskos izdevumus un savstarpējo saikni starp amata pienākumiem un pakāpi, tas varēja uzskatīt, ka šāda procedūra būs vispiemērotākā, lai ļautu iecēlējinstitūcijai vissvarīgākos un augsta līmeņa pienākumus uzticēt ierobežotam ierēdņu skaitam, kuri pierāda visatbilstīgākās profesionālās prasmes, šajā gadījumā, asistentiem, kas var uzņemties pienākumus, kuru veikšanai ir nepieciešams augsts patstāvības līmenis.
Turklāt ir jāuzsver, ka iecēlējinstitūcijai ir plaša rīcības brīvība savu dienestu organizēšanā un strukturēšanā, un līdz ar to uzdevumu, kurus tā uzskata par nepieciešamu uzticēt saviem ierēdņiem un darbiniekiem, atbildības līmeņa vērtējumā (skat. spriedumu, 2017. gada 28. aprīlis, HN/Komisija,
T‑588/16
, nav publicēts,
EU:T:2017:292
,
81.
punkts un tajā minētā judikatūra), kas savukārt nozīmē, ka budžeta iestādes uzraudzībā tā var brīvi noteikt un racionalizēt tai faktiski nepieciešamo “vecāko asistentu” vietu skaitu.
Šajā ziņā, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, Civildienesta noteikumu grozījumi attiecībā uz asistentu karjeras struktūru nav pretrunā tam, ka jaunajos noteikumos ir saglabāts 5. panta 5. punkts, saskaņā ar kuru “vienādi amatā iecelšanas nosacījumi un dienesta karjera attiecas uz visiem ierēdņiem, kuri strādā vienā un tai pašā funkciju grupā”. Proti, jaunajos Civildienesta noteikumos neatkarīgi no darbā pieņemšanas vai stāšanās amatā dienas asistentiem ir jāizpilda identiski karjeras virzības nosacījumi, proti, saskaņā ar jauno Civildienesta noteikumu 45. pantā paredzēto amatā paaugstināšanas mehānismu virzīties pa karjeras kāpnēm līdz AST 9 pakāpei un tikt ieceltam par to augstākā pakāpē, lai ieņemtu tādu amatu kā “vecākais asistents”, kas ietver augstāku atbildības līmeni, var tikai saskaņā ar jauno Civildienesta noteikumu 4. pantā un 29. panta 1. punktā paredzēto procedūru.
Runājot par tiesību veidot karjeru principu, vēl ir jāatgādina, ka Savienības tiesībās nav skaidri nostiprināts nedz karjeras vienotības princips, nedz karjeras princips. Savukārt judikatūrā tiesību veidot karjeru princips ir noteikts kā īpašs veids, kādā ierēdņiem ir piemērojams vienlīdzīgas attieksmes princips (spriedums, 2008. gada 5. marts, Toronjo Benitez/Komisija,
F‑33/07
,
EU:F:2008:25
,
87.
un
88.
punkts, un rīkojums, 2011. gada 27. septembris, Lübking u.c./Komisija,
F‑105/06
,
EU:F:2011:152
,
81.
un
82.
punkts).
Šajā ziņā no Civildienesta noteikumu 5. panta 5. punkta izriet, ka “vienādi amatā iecelšanas nosacījumi un dienesta karjera attiecas uz visiem ierēdņiem, kuri strādā vienā un tai pašā funkciju grupā”. Tomēr no jauno Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 45. panta un 31. panta 3. punkta izriet, ka pielikumam ir tāds pats juridiskais spēks kā pašiem Civildienesta noteikumiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 24. novembris, Komisija/Padome,
C‑40/10
,
EU:C:2010:713
,
61.
punkts, un 2016. gada 5. februāris, Barnett un Mogensen/Komisija,
F‑56/15
,
EU:F:2016:11
,
68.
punkts), ka Savienības likumdevējs ir nolēmis, ka, sākot no 2014. gada 1. janvāra, “ja vien netiek piemērota [Civildienesta noteikumu] 4. pantā un 29. panta 1. punktā paredzētā procedūra, ierēdņus var paaugstināt amatā tikai tad, ja viņi ieņem amatu, kas atbilst vienam no amatu veidiem, kas izklāstīti [I pielikuma A punktā] nākamajā augstākā pakāpē”, un ka, citiem vārdiem sakot, “paaugstināšana amatā ir atļauta tikai karjeras grupas ietvaros atbilstoši katram [Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 31. panta] 1. punktā norādītajam amata veidam”.
Tādējādi, kā izriet no Regulas Nr. 1023/2013 19. apsvēruma, Savienības likumdevējs, īstenojot Civildienesta noteikumu 5. panta 5. punktu, saskaņā ar kuru visiem asistentiem ir paredzēti “vienādi amatā iecelšanas nosacījumi”, ir vēlējies “pārstrukturēt” asistentu karjeras grupu, paredzot viņiem divas secīgas karjeras grupas – pirmo grupu no AST 1 līdz AST 9 pakāpei un otro grupu, rezervējot to tikai asistentiem, kas pilda augsta līmeņa pienākumus, ļaujot viņiem piekļūt visaugstākajām AST pakāpēm, proti, AST 10 un AST 11 pakāpei.
Tādējādi, kā uzsver Padome, no šī laika pieprasot, ka, ja netiek piemērota Civildienesta noteikumu 4. pantā un 29. panta 1. punktā paredzētā procedūra, ierēdņi var tikt paaugstināti amatā tikai tad, ja viņi ieņem amatu, kas atbilst kādam no amatu veidiem nākamajā augstākā pakāpē, Savienības likumdevējs ir paredzējis ierobežojumu, kas bez izšķirības ir piemērojams visām funkciju grupām un visiem šo grupu administratoriem un asistentiem, neatkarīgi no viņu pieņemšanas darbā vai stāšanās amatā dienas.
Katrā ziņā vienlīdzīgas attieksmes princips, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas ir nostiprināts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 20. un 21. pantā un ir piemērojams Savienības civildienesta tiesībās, ir pārkāpts tikai tad, ja divām personu kategorijām, kuru faktiskajā un tiesiskajā situācijā nav vērojamas būtiskas atšķirības, tiek piemērota atšķirīga attieksme, ieceļot šīs personas amatā, un ja šāda attieksme nav objektīvi pamatota. Piemērojot šo principu, salīdzināmas situācijas ir jāvērtē, ņemot vērā visus tās raksturojošos elementus (spriedums, 2015. gada 16. jūlijs, EJ u.c./Komisija,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
,
65.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumus, 2008. gada 22. decembris, Centeno Mediavilla u.c./Komisija,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
,
76.
punkts, un 2011. gada 15. novembris, Nolin/Komisija,
T‑58/11 P
,
EU:T:2011:664
,
37.
un
38.
punkts).
Tādējādi ir jānoskaidro, vai AST 9 pakāpes ierēdņi, kas ir klasificēti amatu veidā “asistents pārejas posmā”, ir situācijā, kas ir salīdzināma ar situāciju, kurā ir zemākas pakāpes – AST 1 līdz AST 8 pakāpes – ierēdņi, kuri arī turpmāk var tikt paaugstināti amatā saskaņā ar Civildienesta noteikumu 45. pantu.
Šajā ziņā attiecībā uz asistentiem, kas bija dienestā 2013. gada 31. decembrī, ir jāatgādina, ka – pretēji tam, kā tas bija administratoru gadījumā, – iecēlējinstitūcijai bija rīcības brīvība klasificēt amatu veidos tikai AST 1 līdz AST 7 pakāpes asistentus, kurus tā varēja klasificēt tādos amata veidos pārejas posmā kā “atbalsta darbinieks pārejas posmā” (AST 1 līdz AST 5) vai “administratīvais asistents pārejas posmā” (AST 1 līdz AST 7), vai arī “asistents pārejas posmā” (AST 1 līdz AST 9). Savukārt attiecībā uz tādiem ierēdņiem kā prasītāji, kuri laikā, kad bija spēkā 2004. gada Civildienesta noteikumi, bija klasificēti kā “asistents” un kuriem 2013. gada 31. decembrī bija AST 9 pakāpe, varēja tikt klasificēti tikai kā “asistents pārejas posmā”.
Ierēdņu, kas bija AST 1 līdz AST 8 pakāpes asistenti, situācija nav objektīvi salīdzināma ar AST 9 pakāpes asistentu situāciju, jo – pretēji pēdējiem minētajiem –, lai arī laikā, kad bija spēkā 2004. gada Civildienesta noteikumi, viņi visi bija klasificēti vienā amatu veidā, viņi vēl nav sasnieguši maksimālo pakāpi, kas ir paredzēta amatu veidā, kurā viņiem ir tiesības tikt paaugstinātiem amatā.
Taču saskaņā ar judikatūru vienlīdzīgas attieksmes princips ietver to, ka visiem tajā pašā pakāpē paaugstinātajiem ierēdņiem ar vienādiem panākumiem ir jābūt tādām pašām iespējas tikt paaugstinātiem augstākā pakāpē (skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, EJ u.c./Komisija,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
,
70.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi šim principam atbilst tas, ka visiem asistentiem pārejas posmā vai asistentiem ir piemērojama Civildienesta noteikumu 45. pantā paredzētā amatā paaugstināšanas procedūra, lai sasniegtu visaugstāko pakāpi šajā amatu veidā, un tad, kad ir sasniegta šī AST 9 pakāpe, viņiem ir piemērojama Civildienesta noteikumu 4. un 29. pantā paredzētā procedūra, lai piekļūtu augstākas pakāpes amatiem, šajā gadījumā AST 10 pakāpei, kuru skaitu nosaka iecēlējinstitūcija pēc savām vajadzībām.
Pakārtoti Vispārējā tiesa norāda, ka savukārt AST 9 pakāpes ierēdņi, kas ir paaugstināti AST 10 pakāpē saskaņā ar Civildienesta noteikumu 29. panta 1. punktā paredzēto iecelšanu amatā, vairs nav tādā pašā situācijā kā ierēdņi, kuriem bija tiesības tikt paaugstinātiem šajā AST 10 pakāpē saskaņā ar 2004. gada Civildienesta noteikumu 45. pantu un kas ir zaudējuši šīs tiesības, ņemot vērā Savienības likumdevēja šajā ziņā veikto izvēli rezervēt šos AST 10 un AST 11 pakāpes asistentu amatus ierobežotam ierēdņu skaitam, kuri pilda augstākā līmeņa pienākumus.
Katrā ziņā prasītāji nav nedz apgalvojuši, nedz pierādījuši, ka 2013. gada 31. decembrī viņi būtu pildījuši augstākā līmeņa pienākumus Regulas Nr. 1023/2013 19. apsvēruma izpratnē vai arī būtu bijuši “atbildīgi par būtiskiem jautājumiem personāla vadības, budžeta izpildes vai politiskās koordinācijas jomā” jauno Civildienesta noteikumu I pielikuma A punkta 2. apakšpunkta izpratnē.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
–
Par pirmā pamata otro daļu – samērīguma principa pārkāpumu
Lai pamatotu pirmā pamata otro daļu, prasītāji apgalvo, ka viņu karjeras virzības ierobežojums ar AST 9 pakāpi, kas ir ieviests ar jaunajām Civildienesta noteikumu tiesību normām, esot nesamērīgs attiecībā uz Savienības likumdevēja paziņoto mērķi rezervēt augstākās pakāpes ierobežotam ierēdņu skaitam, kuri pilda augstākā līmeņa pienākumus. Pirmkārt, šis mērķis jau esot sasniegts laikā, kad bija spēkā 2004. gada Civildienesta noteikumi, nosakot administratoriem šādu ierobežojumu attiecībā uz piekļuvi AD 15 un AD 16 pakāpēm, jo šīs pakāpes tika rezervētas tikai direktoriem un ģenerāldirektoriem. Otrkārt, attiecīgais pasākums prasītāju gadījumā nevarot tikt uzskatīts par tādu, ar ko var sasniegt apgalvoto mērķi, jo iecēlējinstitūcija katru gadu varot pārskatīt to pakāpju skaitu, kas ir rezervētas augstākā līmeņa vadītājiem, un tādējādi nepamatoti samazināt asistentu funkciju grupas ierēdņu iespējas virzīties pa karjeras kāpnēm.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka samērīguma princips paredz, ka Savienības iestāžu pieņemtie tiesību akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir atbilstošs un nepieciešams attiecīgajā tiesiskajā regulējumā leģitīmi paredzēto mērķu īstenošanai, ievērojot, ka, ja ir iespējams izvēlēties starp vairākiem atbilstošiem pasākumiem, ir jāizvēlas mazāk ierobežojošais, un ka radītās neērtības nedrīkst būt nesamērīgas salīdzinājumā ar sasniedzamajiem mērķiem. Runājot par pārbaudi tiesā attiecībā uz šo nosacījumu ievērošanu, Savienības likumdevējam, ņemot vērā tam piešķirtās pilnvaras, ir plaša rīcības brīvība jomās, kurās tam ir jāizdara gan politiska, gan ekonomiska vai sociāla rakstura izvēle un kurās tam ir jāveic sarežģīti vērtējumi. Tādējādi nav jānoskaidro, vai attiecīgajā jomā noteiktais pasākums bija vienīgais vai pēc iespējas labākais pasākums. Ja Savienības likumdevējam ir plaša rīcības brīvība, kā tas ir gadījumā, kad tas saskaņā ar LESD 336. panta izdara grozījumus Civildienesta noteikumos, kā arī Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtībā, šāda pasākuma likumīgumu attiecībā uz samērīguma principa ievērošanu var ietekmēt tikai noteiktā pasākuma acīmredzami nepiemērotais raksturs attiecībā uz mērķi, ko kompetentās iestādes plāno sasniegt (spriedums, 2016. gada 26. februāris, Bodson u.c./EIB,
T‑240/14 P
,
EU:T:2016:104
,
116.
un
117.
punkts).
Šajā gadījumā, runājot par izskatāmajā lietā aplūkotās reformas ietvaros pieņemtajām tiesību normām, kas ir stājušās spēkā 2014. gada 1. janvārī, Savienības likumdevējs ir izvirzījis leģitīmu mērķi noteikt, ka paaugstināšanai augstākā pakāpē būtu jānotiek ar nosacījumu, ka tiek parādīta personīga lojalitāte, uzlabotas prasmes un kompetences un veikti pienākumi, kuru nozīmība pamato ierēdņa iecelšanu minētajā augstākajā pakāpē.
Savienības likumdevējs ir vēlējies novērst neapmierinošo situāciju, kas tika konstatēta praksē Savienības civildienestā, proti, ka ne vienmēr varēja tikt konstatēta tieša saikne starp ierēdņu pienākumiem un pakāpi. Šajā ziņā it īpaši no Komisijas Ziņojuma Eiropas Parlamentam un Padomei (2011. gada 30. marts) – Līdzvērtība starp iepriekšējo un jauno karjeras struktūru (COM(2011) 171
final
) izriet, ka “[..] [2004. gada Civildienesta noteikumu] karjeras struktūra algu struktūru nodaļās var[ēja] ietekmēt lielākā mērā, nekā sākotnēji paredzēts” un ka, “piemēram, nav izslēgta iespēja, ka daļas vadītāja alga var[ēja] būt mazāka par pārējo darbinieku, tostarp daļas vadītāja sekretāra, algu”[, un ka] “daļu vadītāji var[ēja] tikt iecelti amatā AD 9 pakāpē, bet administratori var[ēja] sasniegt AD 14 pakāpi (t.i., atšķirība par piecām pakāpēm pretstatā tikai vienai pakāpei saskaņā ar iepriekšējiem Civildienesta noteikumiem) un sekretāri/lietveži – AST 11 pakāpi (divas pakāpes augstāk par daļu vadītāju sākotnējo pakāpi)”.
Tādējādi, pēc Savienības likumdevēja uzskatiem, tagad bija jāliek lielāks uzsvars uz pienākumu līmeni, nevis uz panākumiem paaugstināšanas amatā ietvaros. Visbeidzot no Regulas Nr. 1023/2013 nepārprotami izriet, ka minētais likumdevējs ir vēlējies nepieļaut 2004. gada Civildienesta noteikumos paredzēto iespēju nepamatoti paaugstināt ierēdņus visaugstākajās pakāpēs, nenosakot saikni starp viņiem uzticētajiem pienākumiem un viņu pakāpi, kā rezultātā bija iespējams, ka asistentu funkciju grupas ierēdņi iegūst AST 10 un AST 11 pakāpi, ne vienmēr uzņemoties augsta līmeņa vai svarīgus pienākumus.
Ņemot vērā šo leģitīmo mērķi, Savienības likumdevējs, nepārkāpjot samērīguma principu, varēja noteikt, ka AST 10 un AST 11 pakāpe, kas deva tiesības uz īpaši augstu atalgojuma līmeni, kas turklāt ir identisks atalgojumam, ko saņēma administratoru funkciju grupas AD 10 u AD 11 pakāpes ierēdņi, no šī laika var tikt rezervētas tikai asistentiem, kuri pilda augsta līmeņa pienākumus. Līdzīgs pasākums, šķiet, ir piemērots, lai novērstu konstatēto saiknes trūkumu starp, pirmkārt, augsto pakāpi, kādu ir sasnieguši daži asistenti saskaņā ar [2004. gada] Civildienesta noteikumu 45. pantā paredzēto amatā paaugstināšanas mehānismu, kas būtībā ir balstīts uz attiecīgo personu noteiktā laikā gūtajiem nopelniem, nevis uz viņu spējām un prasmēm, un, otrkārt, viņiem uzticēto pienākumu līmeni, kas laika gaitā var nebūt mainījies.
Prasītāju minētajam apstāklim, ka administratoru funkciju grupas AD 15 un AD 16 pakāpe laikā, kad bija spēkā 2004. gada Civildienesta noteikumi, bija rezervēta tikai direktoriem, nav nozīmes. Ņemot to vērā, ir jānorāda, ka, veicot reformu, kas ir piemērojama no 2014. gada, Savienības likumdevējs vēlējās izslēgt piekļuvi augstākajām pakāpēm, piemērojot tikai jauno Civildienesta noteikumu 45. pantā paredzēto amatā paaugstināšanas mehānismu, gan attiecībā uz administratoriem, kuri vairs nevar tikt paaugstināti AD 13 un AD 14 pakāpē ar šī vienkāršā mehānisma palīdzību, gan attiecībā uz “asistentiem” vai “asistentiem pārejas posmā”, kuriem paaugstināšana amatā AST 10 un AST 11 pakāpē, izmantojot vienkāršu paaugstināšanu amatā, no šī laika arī ir izslēgta, tā vietā piemērojot mehānismu, atbilstoši kuram iecelšana un paaugstināšana amatā, kas atbilst amatu veidam “vecākais asistents”, notiek saskaņā ar Civildienesta noteikumu 4. pantā un 29. panta 1. punktā paredzēto procedūru.
Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
–
Par pirmā pamata trešo daļu – labas pārvaldības principa pārkāpumu un pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses neizpildi
Pirmā pamata trešajā pamatā prasītāji apgalvo, ka iecēlējinstitūcija, pieņemot apstrīdētos lēmumus, neesot pietiekami ņēmusi vērā viņu intereses, tādējādi tā esot gan pārkāpusi labas pārvaldības principu, gan neesot izpildījusi pienākumu ņemt vērā ierēdņu intereses. Turklāt viņi norāda uz apstākli, ka no šī laika viņiem būs jākārto jauni pārbaudījumi, lai tiktu pārbaudītas viņu spējas pildīt “vecākā asistenta” pienākumus, lai arī viņi nav mainījuši savu funkciju grupu, ka iecēlējinstitūcija pirms viņu pieņemšanas darbā jau esot likusi kārtot šādus pārbaudījumus un ka viņi esot pierādījuši savus nopelnus visas savas karjeras laikā.
Attiecībā uz prasītāju apgalvoto labas pārvaldības principa pārkāpumu un pienākuma ņemt vērā ierēdņu intereses neizpildi ir jāatzīst, ka šie principi neļauj iecēlējinstitūcijai neievērot Civildienesta noteikumu normas, kuras ir pieņēmis Savienības likumdevējs un ar kurām tai tāpat kā citām Savienības iecēlējinstitūcijām, struktūrām un iestādēm ir noteikts pienākums tās piemērot. It īpaši pienākums ņemt vērā ierēdņu intereses nevar tikt interpretēts tādējādi, ka saskaņā ar to iecēlējinstitūcijai būtu pienākums kompensēt tiesību tikt paaugstinātiem AST 10 pakāpē zaudēšanu, kā par to ir lēmis Savienības likumdevējs, ieviešot iekšējos pasākumus, kuru mērķis ir radīt vairāk tādu amata vietu kā AST 10 un AST 11 pakāpes “vecākais asistents”, jo šādas pieejas dēļ iecēlējinstitūcija nevarētu pildīt minētā likumdevēja gribu un mazinātu reformas ietvaros noteikto pasākumu vēlamo ietekmi.
No Regulas Nr. 1023/2013 nepārprotami izriet, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies nepieļaut 2004. gada Civildienesta noteikumos paredzēto iespēju nepamatoti paaugstināt ierēdņus visaugstākajās pakāpēs, nenosakot saikni starp viņiem uzticētajiem pienākumiem un viņu pakāpi, kā rezultātā bija iespējams, ka asistentu funkciju grupas ierēdņi iegūst AST 10 un AST 11 pakāpi, ne vienmēr uzņemoties augsta līmeņa vai svarīgus pienākumus.
Šajos apstākļos iecēlējinstitūcijai tikai bija jāpiemēro Civildienesta noteikumu normas, jo tai nebija nekādas rīcības brīvības, lai savos lēmumos klasificētu prasītājus amatu veidā “asistents pārejas posmā” saskaņā ar jauno Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 31. panta 2. punktu.
Tādējādi, neraugoties uz grūtībām, kas prasītājiem rodas saistībā ar viņu – no šī laika ierobežotām – iespējām piekļūt AST 10 pakāpes amata veidam, ņemot vērā stigrākus atlases noteikumus par piekļuvi amatu veidam “vecākais asistents”, iecēlējinstitūcija nedrīkst nepiemērot jauno Civildienesta noteikumu normas, dodot priekšroku labas pārvaldības principam vai pienākumam ņemt vērā ierēdņu intereses.
No tā izriet, ka pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
–
Par pirmā pamata ceturto daļu – iegūto tiesību neievērošanu
Lai pamatotu pirmā pamata ceturto daļu, prasītāji apgalvo, ka, liedzot viņiem iespēju tikt paaugstinātiem AST 10 pakāpē amatā paaugstināšanas procedūrā, kas ir paredzēta jauno Civildienesta noteikumu 45. pantā, Savienības likumdevējs neesot ievērojis viņu iegūtās tiesības, proti, viņu nopelnus salīdzinājumā ar visu AST 9 pakāpes ierēdņu nopelniem.
Šajā ziņā pietiek atgādināt, ka, ja ierēdņiem līdz brīdim, kad stājās spēkā jaunie Civildienesta noteikumi, kā tas ir šajā lietā, bija tikai tiesības veidot karjeru un to īstenošana bija atkarīga no iecēlējinstitūcijas lēmuma par paaugstināšanu AST 10 pakāpē, kuru tā vēl nebija pieņēmusi – šajā gadījumā 2014. gada 1. janvārī, šie ierēdņi nevar atsaukties uz iegūtajām tiesībām, ciktāl runa ir par tiesību uz šo paaugstināšanu amatā saglabāšanu pēc šī datuma (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 22. decembris, Centeno Mediavilla u.c./Komisija,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
,
63.
–
65.
punkts, un 2015. gada 16. jūlijs, EJ u.c./Komisija,
F‑112/14
,
EU:F:2015:90
,
59.
punkts). Šajā ziņā Starptautiskās Darba organizācijas (SDO) izstrādātajai judikatūrai, kas neattiecas uz Civildienesta noteikumiem, nav nozīmes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 13. decembris, Arango Jaramillo u.c./EIB (
T‑482/16 RENV
,
EU:T:2017:901
, nav publicēts, 113. punkts).
Turklāt prasītāji nevar pamatoti apgalvot, ka tikai personām, kas tika izraudzītas Civildienesta noteikumu 4. pantā un 29. panta 1. punktā paredzētajā procedūrā, lai turpmāk ieņemtu amatu “vecākais asistents”, paredzētā iespēja piekļūt AST 10 pakāpei “acīmredzami apdraud nodarbinātības pamatnosacījumus attiecībā uz pieņemšanu darbā Savienības iestādēs un palikšanu to dienestā”.
Saskaņā ar jaunajiem Civildienesta noteikumiem AST 9 pakāpes ierēdņiem nav liegta pieeja AST 10 pakāpei, bet, lai sasniegtu šo pakāpi, viņiem ir jāpierāda prasmes, kas ir vajadzīgas, lai atbilstu augstajam atbildības līmenim, kāds tiek sagaidīts no personām, kas pilda šādu amatu pienākumus. Tādējādi nav runa par viņu karjeras ierobežošanu, bet, kā apgalvo Padome, par izmaiņām noteikumos, kas ļauj tikt paaugstinātiem AST 10 un AST 11 pakāpē, kuras ir augstākās asistentu funkciju grupas pakāpes, šajā gadījumā, kas ļauj tikt izraudzītiem, lai faktiski pildītu jaunā amata augstā līmeņa pienākumus, kuri pamato ar tiem saistīto augsto atalgojuma līmeni. Tāpēc prasītāji jebkurā brīdī var piedalīties Civildienesta noteikumu 4. un 29. pantā paredzētajā atlases procedūrā, lai ieņemtu amatus, kas atbilst amata veidam “vecākais asistents”, kas tādējādi ļauj viņiem atgūt tiesības tikt paaugstinātiem AST 10 pakāpē (šajā nozīmē skat. spriedumu 2017. gada 28. aprīlis, HN/Komisija,
T‑588/16
, nav publicēts,
EU:T:2017:292
,
86.
punkts). Turklāt tā arī ir rīkojies prasītāju vairākums, un seši no viņiem tika iecelti vecākā asistenta amatā, kas piešķir viņiem tiesības tikt paaugstinātiem AST 10 un AST 11 pakāpē.
Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmā pamata ceturtā daļa ir jānoraida.
–
Par pirmā pamata piekto daļu – jauno Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 9. pantā un I pielikuma B punktā paredzētā skaita neievērošanu
Pirmā pamata piektajā daļā prasītāji apgalvo, ka ar jaunajām Civildienesta noteikumu normām ir pārkāpti noteikumi un principi, kas ir piemērojami attiecībā uz amatā paaugstināmo ierēdņu skaitu, kā tas ir paredzēts jauno Civildienesta noteikumu I pielikuma B punktā un šo noteikumu XIII pielikuma 9. pantā, jo viņiem vairs neesot piemērojamas šīs likmes un tādējādi viņi vairs nevarot cerēt uz paaugstināšanu AST 10 pakāpē.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka šī argumentācija nav pieņemama. Lai nodrošinātu ciešāku sakni starp AST 10 vai AST 11 pakāpi un šo pakāpju ierēdņu atbildības līmeni, Savienības likumdevējs izslēdza iespēju piekļūt šīm pakāpēm, izmantojot tikai noteikumu 45. pantā minēto amatā paaugstināšanas procedūru, kurā līdz tam tika nodrošināts zināms automātiskums, – noteikts AST 9 pakāpes asistentu skaits katru gadu tiks paaugstināts AST 10 pakāpē arī tad, ja viņi nepildīja nedz svarīgus vai augsta līmeņa pienākumus, nedz svarīgus pienākumus.
Tāpēc bija loģiski, ka Savienības likumdevējs paredzēja, ka tādējādi laikā, kad būs spēkā jaunie Civildienesta noteikumi, “vecākā asistenta” amata vietu skaits netiks precīzi noteikts, ņemot vērā skaitu, kas ir jāievēro amatā paaugstināšanas procedūrā. Pasākums, kas tika noteikts saistībā ar Civildienesta noteikumu reformu, gluži pretēji, bija vērsts uz to, lai iecēlējinstitūcija noteiktu šo skaitu, kas turklāt ir ierobežots, ņemot vērā savas faktiskās vajadzības pēc augsta līmeņa darbiniekiem no asistentu funkciju grupas, bet ne vairs automātiskumu.
Turklāt, tā kā apstāklis, ka Civildienesta noteikumu 45. pantā paredzētā amatā paaugstināšanas procedūra tika izslēgta, lai piekļūtu AST 10 pakāpei, nav pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam, izskatāmajā lietā nav jānoskaidro, vai mehānismi, kas parasti ir piemērojami amatā paaugstināšanas procedūrai, būtu jāattiecina arī uz procedūru, kas ir paredzēta Civildienesta noteikumu 4. pantā un 29. panta 1. punktā.
Ņemot to vērā, pirmkārt, Civildienesta noteikumu reformas mērķis ir rezervēt AST 10 un AST 11 pakāpes amata vietas tikai ierēdņiem, kas pilda augsta līmeņa pienākumus, tieši nepieļaujot, ka piekļuve šiem amatiem tiktu nodrošināta, izmantojot vienīgi amatā paaugstināšanas mehānismu.
Otrkārt, iecēlējinstitūcijai ir jānosaka nepieciešamais vecāko asistentu amata vietu skaits, prasmju profils, kuram ir jāatbilst, lai varētu ieņemt šos amatus, un turklāt šajā ziņā ir jāsaņem budžeta iestādes atļauja radīt šādas amata vietas. Taču, ja Savienības likumdevējs būtu nolēmis uzlikt iecēlējinstitūcijai pienākumu katru gadu noteikt šo amata vietu skaitu, lai nodrošinātu tādu AST 10 pakāpes ierēdņu kā prasītāji paaugstināšanu, ar to netieši tiktu atjaunota amatā paaugstināšanas sistēma, kas, pēc tā uzskatiem, neļautu pārliecināties, ka paaugstināšana tādās augstākās pakāpēs kā AST 10 vai AST 11 pakāpe notiek ar nosacījumu, ka tiek parādīta personīga lojalitāte, uzlabotas prasmes un kompetences, kā arī veikti augsta līmeņa pienākumi.
Šie apsvērumi it īpaši ir attiecināmi uz Civildienesta noteikumu I pielikuma B punktā paredzēto skaitu, kas, kā pamatoti apgalvo Komisija, katrā ziņā bija piemērojams tikai līdz 2011. gada 30. aprīlim.
Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmā pamata piektā daļa ir jānoraida.
–
Par pirmā pamata sesto daļu – arodbiedrību vai personāla apvienību un Padomes, pieņemot iepriekšējo Civildienesta noteikumu reformu, noslēgtās “vienošanās” neievērošanu
Pirmā pamata sestajā daļā prasītāji apgalvo, ka, pieņemot Regulu Nr. 1023/2013, Savienības likumdevējs un Komisija, pirmkārt, neesot ievērojuši vienošanos, ko bija noslēgusi Padome un arodbiedrības vai personāla apvienības (turpmāk tekstā – “APA”), īstenojot iepriekšējo 2004. gada Civildienesta noteikumu reformu, un, otrkārt, tie neesot pienācīgi izpildījuši pienākumu apspriesties ar APA, it īpaši lietderīgi konsultēties ar tām, sniedzot attiecīgu informāciju. Taču jo sevišķi neesot bijis dialoga par AST 9 pakāpes asistentu karjeras virzības ierobežojumu, un visbeidzot APA esot saņēmušas nepietiekamu un nepareizu informāciju par grozījumiem, kurus bija paredzēts izdarīt Civildienesta noteikumu reformas ietvaros. Prasītāji no tā secina, ka esot pārkāpts Pamattiesību hartas 27. un 28. pants.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka vienošanās par reformu, kas tika noslēgta starp Padomi un APA, īstenojot reformu, kurā tika pieņemti 2004. gada Civildienesta noteikumi, attiecās tikai uz šo reformu un tādējādi pēc tās notikusī Regulas Nr. 1023/2013 pieņemšana neietekmēja šo vienošanos, jo, ja tiktu atzīta šāda argumentācija, Savienības likumdevējam būtu liegta iespēja īstenot tam ar LESD 336. pantu piešķirtās pilnvaras (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 16. novembris, USFSPEI/Parlaments un Padome,
T‑75/14
,
EU:T:2017:813
,
86.
–
89.
punkts).
Vispārējā tiesa 2016. gada 15. septembra spriedumā U4U u.c./Parlaments un Padome (
T‑17/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:489
,
120.
–
174.
punkts) un 2017. gada 16. novembra spriedumā USFSPEI/Parlaments un Padome (
T‑75/14
,
EU:T:2017:813
,
96.
–
124.
punkts) jau ir detalizēti iztirzājusi jautājumu par to, vai jauno Civildienesta noteikumu pieņemšanas procedūrā APA tika pienācīgi informētas un ar tām notika apspriešanās, tostarp attiecībā uz Pamattiesību hartas 27. un 28. pantu, sniedzot izsmeļošu atbildi uz iebildumiem, kurus šajā ziņā bija izvirzījušas APA.
Taču, tā kā nav izvirzīti jauni būtiski argumenti saistībā ar tiem, ko detalizēti un sīki ir izklāstījušas APA lietās, kurās tika pasludināti abi iepriekš 98. punktā minētie spriedumi, pirmā pamata sestā daļa ir jānoraida to pašu iemeslu dēļ, kas ir norādīti abos šajos spriedumos, kuru pasludināšanu gaidot tika apturēta šī tiesvedība.
Tā kā tika noraidītas šīs dažādās daļas, pirmais pamats ir jānoraida kopumā.
Par otro pamatu – jauno Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 31. panta prettiesiskumu, jo neesot paredzēti pārejas noteikumi, lai kompensētu AST 9 pakāpes ierēdņu tiesību uz paaugstināšanu amatā zaudēšanu
Otrajā pamatā prasītāji norāda uz jauno Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 31. panta prettiesiskumu, jo – pretēji tam, kas ir paredzēts šī pielikuma 30. pantā attiecībā uz administratoru funkciju grupu, – tajā nav noteikts pārejas režīms, kas ļautu asistentiem tāpat kā administratoriem paredzētajā režīmā tikt klasificētiem amata veidos, kas dod tiesības uz paaugstināšanu AST 10 pakāpē vai arī iespēju papildus palielināt viņu pamatalgas. Prasītāji uzskata, ka esot pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz šīm divām funkciju grupām. Turklāt, nosakot pārejas pasākumus, neesot ņemta vērā prasītāju tiesiskā paļāvība.
Komisija, kuru atbalsta Parlaments un Padome, lūdz noraidīt pamatu kā nepamatotu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka vienlīdzīgas attieksmes princips tiek pārkāpts gadījumā, ja attiecībā uz divām personu kategorijām, kuru faktiskajā un tiesiskajā situācijā nav vērojamas būtiskas atšķirības, tiek piemērota atšķirīga attieksme un ja šāda attieksme nav objektīvi pamatota. Piemērojot šo principu, salīdzināmas situācijas ir jāvērtē, ņemot vērā visus tās raksturojošos elementus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 22. decembris, Centeno Mediavilla u.c./Komisija,
C‑443/07 P
,
EU:C:2008:767
,
76.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2011. gada 15. novembris, Nolin/Komisija,
T‑58/11 P
,
EU:T:2011:664
,
38.
punkts).
Turklāt tādās jomās, uz kurām attiecas diskrecionārās varas īstenošana, kā pārejas noteikumu paredzēšana, lai nodrošinātu taisnīgu pāreju no vecās Civildienesta noteikumos noteiktās kārtības uz jauno kārtību, vienlīdzīgas attieksmes princips netiek ievērots tikai tad, ja iestāde veic patvaļīgu vai acīmredzami neatbilstošu diferenciāciju, ņemot vērā ar attiecīgo tiesisko regulējumu sasniedzamo mērķi (spriedums, 2012. gada 20. marts, Kurrer u.c./Komisija, no
T‑441/10 P līdz T‑443/10 P
,
EU:T:2012:133
,
54.
punkts).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka, ņemot vērā gan ieņemamos amatus, gan minimālās prasības, lai piekļūtu šiem amatiem, kas it īpaši ir paredzēti Civildienesta noteikumu 5. panta 3. punktā, administratoru funkciju grupas ierēdņu un asistentu funkciju grupas ierēdņu faktiskās un tiesiskās situācijas ir būtiski un objektīvi atšķirīgas.
Tādējādi, ņemot vērā administratoru funkciju grupas ierēdņu un asistentu funkciju grupas ierēdņu ieņemamo amatu būtību, Savienības likumdevējam nebija pienākuma paredzēt pārejas pasākumus, ne arī noteikt vienādus pasākumus attiecībā uz šīm divām funkciju grupām.
Tādējādi Savienības likumdevējs, pirmkārt, tikai attiecībā uz administratoriem, kas bija dienestā 2013. gada 31. decembrī, varēja paredzēt, ka, ņemot vērā pienākumus un uzdevumus, kurus viņi pilda, viņi attiecīgi var tikt klasificēti tādos dažādos amata veidos kā “administrators”, “administrators pārejas posmā”, “padomdevējs vai līdzvērtīgs amats” un “nodaļas vadītājs vai līdzvērtīgs amats” atkarībā no viņu pienākumu būtības un līmeņa. Tādējādi tāda amata veida izveide kā “vecākais asistents” ir balstīta uz līdzīgu loģiku. Tā kā divu funkciju grupu situācijas nav salīdzināmas, minētajam likumdevējam nebija pienākuma asistentu grupai paredzēt atkāpi no jauno Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 30. panta 3. punktā noteiktās klasifikācijas, kas ir balstīta uz to, ka daži administratori veic “īpašus pienākumus”, kuru pildīšanai viņi tika iecelti līdz 2015. gada 31. decembrim.
Otrkārt, Savienības likumdevējs arī tādu pārejas kārtību, kāda noteikta jauno Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 30. panta 5.–10. punktā, varēja paredzēt tikai AD 12 un AD 13 pakāpes administratoriem, ņemot vērā šai funkciju grupai raksturīgus apsvērumus. Šajā ziņā, kā norāda Padome, tas it īpaši varēja ņemt vērā apstākli, ka šo funkciju grupu visvairāk esot skārusi iepriekšējā Civildienesta noteikumu reforma.
Katrā ziņā pretēji prasītāju apgalvotajam viņi nav spējuši pamatot, ka darbā pieņemšanas brīdī viņu tiesiskā paļāvība izpaudās tādējādi, ka viņu virzīšanās pa karjeras kāpnēm noteikti ietvers atalgojuma palielinājumu līdz līmenim, kas atbilst AST 10 vai AST 11 pakāpes [ierēdņu] atalgojuma līmenim. Tāpat viņi nevar pieprasīt Savienības likumdevējam pieņemt pārejas kārtību, kas it īpaši būtu piemērojama viņu individuālajai situācijai.
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrais pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu – Civildienesta noteikumu 45. panta pārkāpumu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā
Lai pamatotu trešo pamatu, kas ir izvirzīts pakārtoti, prasītāji atsaucas uz “Civildienesta noteikumu 45. panta pārkāpumu un acīmredzamu kļūdu vērtējumā”, un tas būtībā ir vērsts pret Savienības likumdevēja pieņemtās regulas Nr. 1023/2013 19. apsvērumu. Šajā ziņā viņi apgalvo, ka, tā kā minētajā 45. pantā paredzētās amatā paaugstināšanas sistēmas “kodols” ar šo regulu netika grozīts, Savienības likumdevējam esot bijuši jāievēro šīs sistēmas principi un tādējādi tas neesot varējis liegt prasītājiem jebkādu viņu nopelnu salīdzinošu vērtējumu augstākas pakāpes sasniegšanai. Tādējādi minētais 19. apsvērums esot pretrunā Civildienesta noteikumu 45. pantam.
Komisija, kuru atbalsta Parlaments un Padome, lūdz noraidīt pamatu kā nepamatotu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Savienības likumdevējs jebkurā brīdī var grozīt noteikumus, pieņemot regulas saskaņā ar LESD 336. pantu (skat. rīkojumu, 2015. gada 23. aprīlis, Bensai/Komisija,
F‑131/14
,
EU:F:2015:34
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra). Taču, ja tas nolemj to grozīt, likumdevējam nevar pārmest šo noteikumu neievērošanu, jo tas ir šo noteikumu, tostarp grozījumu, autors, un tādējādi minētie noteikumi tam nav saistoši, kā tas būtu tādu tiesību aktu kā Līgums gadījumā, kuriem ir augstāks juridiskais spēks.
Turklāt katrā ziņā, pieņemot, ka trešais pamats varētu tikt uzskatīts par iebildi par Regulas Nr. 1023/2013 19. apsvēruma prettiesiskumu un ka tas būtu pieņemams, lai arī saskaņā ar judikatūru nevar tikt celta prasība tikai par apsvēruma atcelšanu (rīkojums, 2014. gada 17. septembris, Afepadi u.c./Komisija,
T‑354/12
, nav publicēts,
EU:T:2014:798
,
32.
punkts), Savienības likumdevējs, pieņemot šo apsvērumu, tāpat kā jauno Civildienesta noteikumu XIII pielikuma 31. panta un 45. panta grozījumu, ir skaidri gribējis grozīt 2004. gada Civildienesta noteikumu 45. pantā paredzēto amatā paaugstināšanas procedūru, nosakot, ka tā nav piemērojama AST 9 pakāpes ierēdņiem, kuri no šī laika var piekļūt AST 10 pakāpei tikai šīs pakāpes amatā “vecākais asistents” iecelšanas procedūrā, kas tiek rīkota saskaņā ar Civildienesta noteikumu 4. pantu un 29. panta 1. punktu. Šajā ziņā – pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, – minētais likumdevējs jauno Civildienesta noteikumu 45. panta formulējumā ir tieši pievienojis teikumu, lai izslēgtu šīs procedūras piemērošanu tādām situācijām, kādās ir prasītāji, kad ierēdņi ir sasnieguši visaugstāko pakāpi, kas ir paredzēta ieņemamā amata veidā.
Tādējādi trešais pamats ir jānoraida.
Par ceturto pamatu – pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi
Ceturtajā pamatā, kas ir izvirzīts pakārtoti, prasītāji pārmet Komisijai, ka tā neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, jo savos paskaidrojumos par Regulas Nr. 1023/2013 17.–19. apsvērumu Savienības likumdevējs neesot plašāk izklāstījis iemeslus, kuru dēļ prasītāji nav uzskatāmi par tādiem, kas pilda augstākā līmeņa pienākumus, un kuru dēļ viņi var tikt paaugstināti AST 10 pakāpē tikai saskaņā ar Civildienesta noteikumu 4. pantā un 29. panta 1. punktā paredzēto amatā iecelšanas procedūru.
Komisija, kuru atbalsta Parlaments un Padome, lūdz noraidīt šo pamatu kā nepamatotu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Civildienesta noteikumu 25. panta otrajā daļā noteiktais pienākums norādīt pamatojumu, kas ir tikai LESD 296. pantā paredzētā vispārējā pienākuma atkārtojums, ir paredzēts, lai, pirmkārt, ieinteresētajai personai sniegtu pietiekamas norādes par to, vai akts ir pamatots vai arī tajā, iespējams, ir pieļauti trūkumi, kas ļauj to apstrīdēt Savienības tiesā, un, otrkārt, ļautu minētajai tiesai veikt šī akta likumības pārbaudi. No tā izriet, ka pamatojums ieinteresētajai personai principā ir jāpaziņo vienlaicīgi ar nelabvēlīgo lēmumu un pamatojuma trūkums nevar tikt novērsts tā, ka ieinteresētā persona par lēmuma pamatojumu uzzina Savienības tiesās notiekošās tiesvedības laikā (spriedumi, 1981. gada 26. novembris, Michel/Parlaments,
195/80
,
EU:C:1981:284
,
22.
punkts, un 2008. gada 28. februāris, Neirinck/Komisija,
C‑17/07 P
,
EU:C:2008:134
,
50.
punkts).
Tomēr šie principi ir jāīsteno, ņemot vērā pirmstiesas posma mainīgo raksturu, saskaņā ar kuru administratīva sūdzība un tās tieša vai netieša noraidīšana ir sarežģītas procedūras neatņemama sastāvdaļa, un tāda tiesību akta izstrāde, kurā ir noteikta iestādes galīgā nostāja, tiek pabeigta brīdī, kad iecēlējinstitūcija atbild uz iesniegto sūdzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 21. maijs, Mocová/Komisija,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
,
33.
,
34.
un
45.
punkts).
Šajā saistībā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi, ka papildu pamatojums lēmuma noraidīt sūdzību posmā ir saderīgs ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punkta, atbilstoši kuram lēmums par sūdzību pats par sevi ir pamatots, mērķi. Šī tiesību norma noteikti ietver to, ka iestādei, kurai jālemj par sūdzību, nav saistošs tikai lēmuma, kas ir sūdzības priekšmets, pamatojums, kas attiecīgi var būt nepietiekams vai kura var pat nebūt vispār (spriedumi, 2011. gada 7. jūlijs, Longinidis/Cedefop,
T‑283/08 P
,
EU:T:2011:338
,
72.
punkts, un 2014. gada 21. maijs, Mocová/Komisija,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
,
35.
punkts).
Izskatāmajā lietā apstrīdētajos lēmumos nav sniegts īpašs iecēlējinstitūcijas pamatojums. Būtībā tā tikai īstenoja Civildienesta noteikumus, kas no jauna stājās spēkā 2014. gada 1. janvārī un kas nozīmēja to, ka prasītāji tika klasificēti tādā amata veidā kā “asistents pārejas posmā”, un tas tika īstenots, veicot viņu personas lietās, kas tika glabātas
SysPer 2
, grozījumus, kuri stājās spēkā šajā dienā.
Tomēr, atbildot uz prasītāju sūdzībām, iecēlējinstitūcija paskaidroja, ka tā īstenoja Civildienesta noteikumu normas, par kurām bija lēmis Savienības likumdevējs, un šajā ziņā tai nebija rīcības brīvības, turklāt tā sīki izklāstīja ar Civildienesta noteikumu, kas stājušies spēkā 2014. gadā, reformas ieviešanu saistītās problēmas un tās īstenošanas noteikumus. Šie iecēlējinstitūcijas paskaidrojumi, ņemot vērā tās kā apstrīdēto lēmumu, kas pieņemti saistošās kompetences īstenošanas ietvaros, autores Civildienesta noteikumu 25. panta otrajā daļā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu, ir pietiekami.
Ciktāl prasītāji ar šo pamatu vēlas pārmest Savienības likumdevējam, ka tas neesot izpildījis pienākumu norādīt pamatojumu, kas tam ir uzlikts ar LESD 296. pantu, tieši saistībā ar Regulas Nr. 1023/2013 17.–19. apsvērumu jau ir nospriests, ka jauno Civildienesta noteikumu 45. pantā, kā arī I un XIII pielikumā izklāstītais grozījumu pamatojums attiecībā uz darbinieku karjeras struktūru skaidri un nepārprotami atspoguļoja Parlamenta un Padomes argumentāciju un tādējādi ļāva prasītājiem uzzināt pieņemtā pasākuma pamatojumu un Vispārējai tiesai – veikt savu pārbaudi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 15. septembris, U4U u.c./Parlaments un Padome,
T‑17/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:489
,
182.
un
183.
punkts).
Turklāt no jaunajiem Civildienesta noteikumiem skaidri izriet, ka, ja iecēlējinstitūcija atbilstoši savām vajadzībām nolems izveidot “vecākā asistenta” amata vietas vai aizpildīt šī veida vakantās amata vietas, AST 9 pakāpes ierēdņi saskaņā ar Civildienesta noteikumu 4. un 29. pantu varēs pieteikties šī amata pienākumu pildīšanai un attiecīgā gadījumā iecēlējinstitūcija viņus varēs izraudzīties šim amatam, paaugstinot viņus AST 10 pakāpē.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka ceturtais pamats ir jānoraida. Tādējādi prasība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs, viņiem ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam iestādes, kas ir iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Parlaments un Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
GQ un citi Eiropas Komisijas ierēdņi, kuru vārdi ir norādīti pielikumā, atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

3)
Eiropas Parlaments un Eiropas Savienības Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 14. decembrī.
Sekretārs
[Paraksti]
Priekšsēdētājs
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.
(
)	Teksta 78. punktā pēc sākotnējās elektroniskās publikācijas ir veikti valodnieciski labojumi.
(
)	Pārējo Eiropas Komisijas ierēdņu saraksts ir iekļauts tikai lietas dalībniekiem paziņotajā versijā.