CELEX: 62021CJ0338
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Nariadenie (EÚ) č. 604/2013
Určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu
Článok 27
Odvolanie podané proti rozhodnutiu o odovzdaní vydanému vo vzťahu k žiadateľovi o azyl
Článok 29
Odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní
Lehota na odovzdanie
Prerušenie lehoty na uskutočnenie odovzdania
Smernica 2004/81/ES
Povolenie na pobyt vydané štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú obeťami nezákonného obchodovania s ľuďmi alebo ktorí boli predmetom konania umožňujúceho nelegálne prisťahovalectvo a ktorí spolupracovali s príslušnými orgánmi
Článok 6
Čas na premyslenie
Zákaz vykonať príkaz na vyhostenie
Opravné prostriedky

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 27 ods. 3 a článku 29 ods. 1 a 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (
Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31
, ďalej len „nariadenie Dublin III“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporov medzi Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (štátny tajomník pre spravodlivosť a bezpečnosť, Holandsko) (ďalej len „štátny tajomník“) a S. S., N. Z. a S. S., štátnymi príslušníkmi tretích krajín, vo veci rozhodnutí štátneho tajomníka o zamietnutí ich žiadostí o medzinárodnú ochranu bez posúdenia a nariadení ich odovzdania do Talianska.
Právny rámec
Smernica 2004/81/ES
Článok 1 smernice Rady 2004/81/ES z 29. apríla 2004 o povoleniach na trvalý pobyt [pobyt –
neoficiálny preklad
], vydávaných štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sú obeťami nezákonného obchodovania s ľuďmi alebo ktorí boli predmetom konania umožňujúceho nelegálne prisťahovalectvo a ktorí spolupracovali s príslušnými orgánmi (
Ú. v. EÚ L 261, 2004, s. 19
; Mim. vyd. 19/007, s. 69), stanovuje:
„Účelom tejto smernice je definovať podmienky vydávania povolení na [pobyt] s obmedzenou dobou platnosti závisiacou od dĺžky trvania príslušného konania na národnej úrovni štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí spolupracujú v boji proti nezákonnému obchodovaniu s ľuďmi alebo proti konaniu umožňujúcemu nelegálne prisťahovalectvo.“
Článok 4 tejto smernice znie takto:
„Táto smernica nebráni členským štátom v prijatí alebo ponechaní priaznivejších ustanovení pre osoby podliehajúce tejto smernici.“
Článok 6 uvedenej smernice stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby sa dotknutým štátnym príslušníkom tretích krajín poskytol čas na premyslenie, ktorá im umožní vzchopiť sa a uniknúť spod vplyvu páchateľov trestných činov, aby mohli dospieť k informovanému rozhodnutiu o tom, či budú spolupracovať s príslušnými orgánmi.
Dĺžka trvania a začiatok času na premyslenie uvedeného v prvom pododseku budú určené v súlade s vnútroštátnym právom.
2.   Počas času na premyslenie a počas čakania na rozhodnutie príslušných orgánov budú mať dotknutí štátni príslušníci tretích krajín prístup k službám uvedeným v článku 7, pričom nie je možné vykonať voči nim žiadny príkaz na vyhostenie.
3.   S časom na premyslenie nesúvisí žiadny nárok na [pobyt] vyplývajúci z tejto smernice.
4.   Členský štát môže kedykoľvek ukončiť čas na premyslenie… z dôvodov verejnej politiky a ochrany národnej bezpečnosti.“
Článok 7 tej istej smernice definuje zaobchádzanie s dotknutými štátnymi príslušníkmi tretích krajín pred vydaním povolenia na pobyt.
Podľa článku 8 smernice 2004/81:
„1.   Po uplynutí doby na rozmyslenie [času na premyslenie –
neoficiálny preklad
] alebo skôr, ak príslušné orgány dospeli k záveru, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny už splnil kritériá stanovené v pododseku b), členské štáty posúdia:
a)
možnosť vyšetrovania alebo súdneho konania vyplývajúcu z jeho predĺženého pobytu na území členského štátu, a
b)
či dotknutý štátny príslušník tretej krajiny dokázal jednoznačný úmysel spolupracovať a
c)
či prerušil všetky kontakty s osobami podozrivými zo spáchania činov, ktoré by mohli predstavovať trestné činy uvedené v článku 2 písm. b) a c).
2.   Pre vydanie povolenia na [pobyt] a bez toho, aby boli dotknuté dôvody súvisiace s verejnou politikou a s ochranou národnej bezpečnosti, sa bude požadovať splnenie podmienok uvedených v odseku 1.
3.   Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia o zrušení…, bude povolenie na [pobyt] platiť minimálne po dobu šiestich mesiacov. Povolenie sa obnoví, ak budú splnené podmienky stanovené v odseku 2 tohto článku.“
Nariadenie Dublin III
Odôvodnenia 4 a 5 nariadenia Dublin III znejú:
„(4)
V záveroch [Európskej rady prijatých na jej mimoriadnom zasadnutí v] Tampere [v dňoch 15. a 16. októbra 1999] sa takisto konštatuje, že spoločný európsky azylový systém by mal zahŕňať z krátkodobého hľadiska jasnú a uplatniteľnú metódu na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl.
(5)
Takáto metóda by mala byť založená na objektívnych a spravodlivých kritériách ako pre členské štáty, tak aj pre dotknuté osoby. Mala by umožniť najmä rýchle určenie zodpovedného členského štátu, aby bol zaručený efektívny prístup k postupom na udelenie medzinárodnej ochrany a aby nebolo ohrozené rýchle vybavovanie žiadostí o medzinárodnú ochranu.“
Kapitola VI tohto nariadenia, nazvaná „Postupy na prevzatie a prijatie späť“, obsahuje v oddiele IV, nazvanom „Procesné záruky“, článok 27, nazvaný „Opravné prostriedky“, ktorý vo svojich odsekoch 1, 3 a 4 stanovuje:
„1.   Žiadateľ… má právo na účinný opravný prostriedok vo forme odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo vo forme vecného alebo právneho preskúmania tohto rozhodnutia, a to na súde.
…
3.   Na účely odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo jeho preskúmania členské štáty vo svojom vnútroštátnom práve stanovia, že:
a)
na základe odvolania alebo preskúmania získava dotknutá osoba právo zotrvať na území daného členského štátu až do prijatia rozhodnutia vo veci odvolania alebo preskúmania, alebo
b)
odovzdanie sa automaticky odkladá a tento odklad zanikne po určitom primeranom období, počas ktorého má súd po podrobnom a prísnom preskúmaní rozhodnúť o tom, či má odvolanie alebo preskúmanie odkladný účinok, alebo
c)
dotknutá osoba môže v primeranej lehote požiadať súd o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní do prijatia rozhodnutia vo veci jej odvolania alebo preskúmania. Členské štáty zabezpečia, aby bol k dispozícii účinný opravný prostriedok, a to odkladom odovzdania do prijatia rozhodnutia o prvej žiadosti o odklad. Každé rozhodnutie o tom, či sa výkon rozhodnutia o odovzdaní odloží, sa prijme v primeranej lehote, ktorá zároveň umožní podrobné a prísne preskúmanie žiadosti o odklad. V rozhodnutí o tom, že výkon rozhodnutia o odovzdaní sa neodloží, sa uvedú dôvody, na ktorých sa zakladá.
4.   Členské štáty môžu stanoviť, že príslušné orgány môžu bez návrhu rozhodnúť, že výkon rozhodnutia o odovzdaní sa odloží do prijatia rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní.“
V oddiele VI kapitoly VI uvedeného nariadenia s názvom „Odovzdania“, článok 29 s názvom „Modality a lehoty“ vo svojich odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.   Odovzdanie žiadateľa… zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu sa uskutoční v súlade s vnútroštátnym právom žiadajúceho členského štátu, po porade medzi dotknutými členskými štátmi, akonáhle to je prakticky možné a najneskôr do šiestich mesiacov od akceptovania dožiadania iným členským štátom o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby alebo konečného rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak majú v súlade s článkom 27 ods. 3 odkladný účinok.
…
2.   Ak sa odovzdanie neuskutoční v lehote šiestich mesiacov, zodpovedný členský štát bude zbavený svojej povinnosti prevziať alebo prijať späť dotknutú osobu a táto zodpovednosť sa presunie na žiadajúci členský štát. Táto lehota sa môže predĺžiť najviac na jeden rok, ak sa odovzdanie nemohlo uskutočniť kvôli uväzneniu dotknutej osoby, alebo najviac na osemnásť mesiacov, ak je dotknutá osoba na úteku.“
Spory vo veci samej a prejudiciálna otázka
Žalovaní vo veci samej podali postupne dva druhy žiadostí o povolenie na pobyt v Holandsku.
V prvom rade 19. apríla, 5. septembra a 7. októbra 2019 podali žiadosti o medzinárodnú ochranu v Holandsku. Štátny tajomník predložil talianskym orgánom žiadosti o prevzatie alebo prijatie späť žalovaných vo veci samej. V dňoch 12. júna, 20. novembra a 28. novembra 2019 tieto orgány výslovne alebo implicitne tieto žiadosti prijali.
V dňoch 1. augusta 2019, 17. januára 2020 a 8. februára 2020 štátny tajomník rozhodol o zamietnutí žiadostí o medzinárodnú ochranu podaných žalovanými vo veci samej bez posúdenia a nariadil ich odovzdanie do Talianska.
Žalovaní vo veci samej podali proti týmto rozhodnutiam žaloby o neplatnosť na súdy prvého stupňa.
V dňoch 21. novembra 2019, 1. septembra 2020 a 16. septembra 2020 tieto súdy zrušili uvedené rozhodnutia najmä z dôvodu, že uplynula lehota na odovzdanie stanovená v článku 29 ods. 1 nariadenia Dublin III, a preto sa Holandské kráľovstvo stalo zodpovedným za posúdenie žiadostí o medzinárodnú ochranu podaných žalovanými vo veci samej. Uvedené súdy tiež nariadili štátnemu tajomníkovi, aby o týchto žiadostiach o medzinárodnú ochranu rozhodol znovu.
Štátny tajomník podal proti rozsudkom vydaným tými istými súdmi odvolanie na Raad van State (Štátna rada, Holandsko), ktorá je vnútroštátnym súdom. K odvolaniam pripojil návrhy na vydanie predbežných opatrení, ktorými sa domáhal jednak toho, aby bol oslobodený od povinnosti opäť rozhodnúť, kým sa nerozhodne o odvolaní, a jednak toho, aby sa odložila lehota na odovzdanie. Vnútroštátny súd týmto návrhom vyhovel 22. apríla, 21. septembra a 16. novembra 2020.
V druhom rade 1. októbra 2019, 21. februára 2020 a 4. marca 2020 žalovaní vo veci samej oznámili trestné činy nezákonného obchodovania s ľuďmi, ktorých obeťou sa údajne stali v Holandsku alebo v Taliansku. Štátny tajomník považoval tieto oznámenia za žiadosti o povolenie na pobyt súvisiace s dočasnými humanitárnymi dôvodmi.
Štátny tajomník tieto žiadosti zamietol rozhodnutiami zo 7. októbra 2019, 3. marca 2020 a 6. apríla 2020.
Žalovaní vo veci samej podali 4. novembra 2019, 30. marca 2020 a 6. apríla 2020 návrhy na preskúmanie týchto rozhodnutí. Návrhy na preskúmanie podané proti uvedeným rozhodnutiam boli štátnym tajomníkom zamietnuté alebo vzaté späť 16. decembra 2019, 22. apríla 2020 a 28. augusta 2020.
Štátny tajomník na podporu odvolaní podaných proti rozsudkom, ktorými boli zrušené rozhodnutia o odovzdaní, tvrdí, že lehota na odovzdanie podľa článku 29 nariadenia Dublin III sa na základe uplatniteľnej vnútroštátnej právnej úpravy odkladá podaním návrhu na preskúmanie rozhodnutia o zamietnutí udelenia povolenia na pobyt štátnemu príslušníkovi tretej krajiny ako obeti nezákonného obchodovania s ľuďmi.
Vnútroštátny súd tvrdí, že z doslovného znenia článku 27 ods. 3 a článku 29 nariadenia Dublin III vyplýva, že tieto ustanovenia bránia právnej úprave, ktorá stanovuje, že podanie takéhoto návrhu na preskúmanie má za následok odklad výkonu predtým prijatého rozhodnutia o odovzdaní a prerušenie lehoty na odovzdanie.
Tento súd sa však domnieva, že štyri argumenty svedčia v prospech opačného riešenia.
Po prvé takéto riešenie je potrebné na zaručenie potrebného účinku nariadenia Dublin III a smernice 2004/81, a zároveň zabránenie zneužívaniu práva. V praxi by totiž bolo ťažké preskúmať žiadosť o povolenie na pobyt a následne návrh na preskúmanie pred uplynutím lehoty na odovzdanie, ak sa na žiadateľa vzťahuje predtým prijaté rozhodnutie o odovzdaní. Preto neexistencia pozastavenia plynutia lehoty na odovzdanie v prípade podania návrhu na preskúmanie rozhodnutia o zamietnutí udelenia povolenia na pobyt štátnemu príslušníkovi tretej krajiny ako obeti nezákonného obchodovania s ľuďmi podporuje
forum shopping
a nabáda vnútroštátne orgány k tomu, aby oznámenia o trestných činoch nezákonného obchodovania s ľuďmi neposudzovali dostatočne pozorne.
Po druhé pojem „rozhodnutie o odovzdaní“ uvedený v článku 27 ods. 3 nariadenia Dublin III možno vykladať tak, že sa vzťahuje aj na „skutočné vykonanie odovzdania“. Podanie odvolania, ktoré bráni takémuto výkonu, by teda spadalo pod toto ustanovenie, a preto by znamenalo pozastavenie plynutia lehoty na odovzdanie.
Po tretie členský štát sa môže rozhodnúť pre pozastavenie plynutia lehoty na odovzdanie na základe svojej procesnej autonómie.
Po štvrté tri možnosti vymenované v článku 27 ods. 3 nariadenia Dublin III sa navzájom nevylučujú. Skutočnosť, že sa Holandské kráľovstvo rozhodlo prebrať možnosť opísanú v článku 27 ods. 3 písm. c) tohto nariadenia, nebráni konštatovaniu, že na návrh na preskúmanie, o aký ide vo veci samej, sa vzťahuje možnosť uvedená v článku 27 ods. 3 písm. a) uvedeného nariadenia.
Za týchto podmienok Raad van State (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú sa článok 27 ods. 3 a článok 29 nariadenia [Dublin III] vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide v prejednávanej veci, ktorou sa členský štát rozhodol vykonať článok 27 ods. 3 [
ab
]
initio
a písm. c) [tohto nariadenia], ale tiež priznal odkladný účinok, vo vzťahu k vykonaniu rozhodnutia o odovzdaní, návrhu na preskúmanie alebo odvolaniu podanému proti rozhodnutiu vydanému v konaní o žiadosti o povolenie na pobyt v súvislosti s nezákonným obchodovaním s ľuďmi, za predpokladu, že uvedené rozhodnutie nie je rozhodnutím o odovzdaní, ktoré dočasne bráni skutočnému odovzdaniu?“
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 29 ods. 1 a 2 nariadenia Dublin III v spojení s článkom 27 ods. 3 tohto nariadenia má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej podanie návrhu na preskúmanie rozhodnutia o zamietnutí udelenia povolenia na pobyt štátnemu príslušníkovi tretej krajiny ako obeti nezákonného obchodovania s ľuďmi má za následok jednak odklad výkonu predtým prijatého rozhodnutia o odovzdaní tohto štátneho príslušníka tretej krajiny a jednak pozastavenie plynutia alebo prerušenie lehoty na odovzdanie uvedeného štátneho príslušníka tretej krajiny.
Článok 29 ods. 1 nariadenia Dublin III stanovuje, že odovzdanie dotknutej osoby do zodpovedného členského štátu sa uskutoční v súlade s vnútroštátnym právom žiadajúceho členského štátu, hneď, ako je to prakticky možné, a najneskôr do šiestich mesiacov od akceptovania dožiadania iným členským štátom o prevzatie alebo prijatie späť tejto osoby alebo konečného rozhodnutia o odvolaní, ak majú v súlade s článkom 27 ods. 3 tohto nariadenia odkladný účinok.
Podľa článku 29 ods. 2 uvedeného nariadenia platí, že ak sa odovzdanie neuskutoční v lehote šiestich mesiacov, členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu je zbavený svojej povinnosti prevziať alebo prijať späť dotknutú osobu a táto zodpovednosť sa tým presunie na žiadajúci členský štát.
Na účely určenia účinkov článku 29 toho istého nariadenia v situácii, o akú ide vo veci samej, v ktorej má uplatniteľná vnútroštátna právna úprava uľahčiť uplatňovanie smernice 2004/81, treba v prvom rade overiť, či táto smernica vyžaduje, alebo prinajmenšom umožňuje, aby bol výkon predtým prijatého rozhodnutia o odovzdaní odložený až do rozhodnutia o odvolaní proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o povolenie na pobyt ako obete nezákonného obchodovania s ľuďmi.
Podľa článku 1 smernice 2004/81 je jej účelom definovať podmienky vydávania povolení na pobyt s obmedzenou dobou platnosti štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí spolupracujú v boji proti nezákonnému obchodovaniu s ľuďmi alebo proti konaniu umožňujúcemu nelegálne prisťahovalectvo.
Článok 6 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby sa každému štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, o ktorom sa možno odôvodnenie domnievať, že mohol byť alebo bol obeťou trestných činov súvisiacich s nezákonným obchodovaním s ľuďmi, poskytol čas na premyslenie, ktorý mu umožní vzchopiť sa a uniknúť spod vplyvu páchateľov trestných činov tak, aby mohol dospieť k informovanému rozhodnutiu o tom, či bude spolupracovať s príslušnými orgánmi [pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. októbra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhostenie obete obchodovania s ľuďmi),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
, body
a
].
Podľa článku 6 ods. 2 uvedenej smernice majú dotknutí štátni príslušníci tretích krajín počas času na premyslenie a počas čakania na rozhodnutie príslušných orgánov prístup k službám uvedeným v jej článku 7, pričom nie je možné vykonať voči nim žiadny príkaz na vyhostenie.
Zákaz vykonať príkaz na vyhostenie stanovený v článku 6 ods. 2 smernice 2004/81 bráni najmä tomu, aby sa počas času na premyslenie poskytnutého v súlade s článkom 6 ods. 1 tejto smernice, a až do prijatia rozhodnutia príslušných orgánov, vykonalo rozhodnutie o odovzdaní prijaté na základe nariadenia Dublin III vo vzťahu k štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí spadajú do pôsobnosti tejto smernice [pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. októbra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhostenie obete obchodovania s ľuďmi),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
, bod
].
Naproti tomu, po prvé v smernici 2004/81 neexistuje žiadne ustanovenie, ktoré by zakazovalo vykonať príkaz na vyhostenie po uplynutí času na premyslenie alebo po prijatí rozhodnutia príslušnými orgánmi.
Okrem toho z článku 6 ods. 3 a 4 tejto smernice jednak vyplýva, že čas na premyslenie ako taký nezakladá právo na pobyt podľa uvedenej smernice, a jednak, že dotknutý členský štát môže čas na premyslenie kedykoľvek ukončiť, najmä z dôvodov verejnej politiky a ochrany národnej bezpečnosti.
Po druhé tá istá smernica neobsahuje ustanovenie o správnych alebo súdnych opravných prostriedkoch, ktoré možno podať proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o povolenie na pobyt ako obete nezákonného obchodovania s ľuďmi.
Vzhľadom na to, že článok 8 smernice 2004/81 za podmienok uvedených v odseku 1 tohto článku umožňuje uvedeným štátnym príslušníkom tretích krajín vydať povolenie na pobyt, z článku 47 Charty základných práv Európskej únie vyplýva, že štátni príslušníci tretej krajiny, ktorých žiadosť o povolenie na pobyt založená na tej istej smernici bola zamietnutá, musia mať k dispozícii účinný prostriedok nápravy proti rozhodnutiu o zamietnutí tejto žiadosti, najmä aby mohli tvrdiť, že príslušný orgán nesprávne uplatnil tento článok 8 ods. 1 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. júna 2022, Skeyes,
C‑353/20
,
EU:C:2022:423
, body
a
).
V prípade neexistencie právnej úpravy Únie v tejto oblasti prináleží vnútroštátnemu právnemu systému každého členského štátu, aby na základe zásady procesnej autonómie stanovil procesnú úpravu tohto prostriedku nápravy, avšak za predpokladu, že táto úprava nie je v situáciách upravených právom Únie menej priaznivá ako v podobných situáciách upravených vnútroštátnym právom (zásada ekvivalencie) a v praxi neznemožňuje alebo nadmerne nesťažuje výkon práv priznaných právom Únie (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. marca 2021, Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N.,
C‑949/19
,
EU:C:2021:186
, bod
, a z 2. júna 2022, Skeyes,
C‑353/20
,
EU:C:2022:423
, bod
).
Je preto potrebné určiť, či sú členské štáty v tejto súvislosti povinné stanoviť, že podanie odvolania proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o povolenie na pobyt ako obete nezákonného obchodovania s ľuďmi, v prípade potreby vo forme predchádzajúceho správneho opravného prostriedku, má za následok odklad výkonu predtým prijatého príkazu na vyhostenie s cieľom zaručiť dotknutému štátnemu príslušníkovi tretej krajiny možnosť zostať na území dotknutého členského štátu až do rozhodnutia o tomto odvolaní.
V tejto súvislosti zo smernice 2004/81 v prvom rade vyplýva, že cieľom ochrany pred akýmkoľvek príkazom na vyhostenie vrátane výkonu rozhodnutia o odovzdaní, ktorú táto smernica poskytuje, je zabezpečiť po prvé, aby dotknuté osoby mohli využívať zaobchádzanie, ktoré im musí byť poskytnuté v súlade s článkom 7 tejto smernice počas času na premyslenie, a po druhé, aby neboli nútené opustiť územie členského štátu, v ktorom oznámili trestné činy nezákonného obchodovania s ľuďmi, ešte predtým, ako mohli počas tohto času na premyslenie vyjadriť svoju ochotu spolupracovať pri vyšetrovaní týchto činov [pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. októbra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhostenie obete obchodovania s ľuďmi),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
, body
a
].
Za týchto podmienok nemožno rozšírenie tejto ochrany na obdobie medzi uplynutím času na premyslenie alebo rozhodnutím o zamietnutí žiadosti o povolenie na pobyt ako obete nezákonného obchodovania s ľuďmi a výsledkom odvolania proti tomuto rozhodnutiu považovať za potrebné na zabezpečenie účinnosti povinností dočasnej ochrany uložených členským štátom smernicou 2004/81.
V druhom rade je dôležité pripomenúť, že výkon rozhodnutia o odovzdaní neznamená vyhostenie dotknutej osoby do tretej krajiny, ale jej odovzdanie do členského štátu, ktorý je povinný dodržiavať najmä Chartu základných práv a všetky povinnosti vyplývajúce zo smernice 2004/81.
Z tohto dôvodu situáciu osoby, ktorá je predmetom rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o povolenie na pobyt ako obete nezákonného obchodovania s ľuďmi a rozhodnutia o odovzdaní, nemožno vo všeobecnosti stotožniť so situáciou osoby, u ktorej existujú vážne dôvody domnievať sa, že jej vyhostenie do tretej krajiny je v rozpore so zásadou zákazu vyhostenia, ktorá musí mať právo na odvolanie s automatickým odkladným účinkom proti výkonu rozhodnutia, ktorým sa takéto vyhostenie povoľuje, aby sa predišlo vážnej a nenapraviteľnej ujme až do rozhodnutia o tomto odvolaní (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. decembra 2014, Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
, body
a
, ako aj z 19. júna 2018, Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
, bod
).
Napokon, aj keď výkon rozhodnutia o odovzdaní môže výnimočne zahŕňať ujmu tohto druhu, táto námietka sa má preskúmať v rámci odvolania proti tomuto rozhodnutiu alebo proti jeho vykonaniu, a nie v rámci odvolania proti rozhodnutiu týkajúcemu sa pobytu ako obete nezákonného obchodovania s ľuďmi (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. decembra 2015, Tall,
C‑239/14
,
EU:C:2015:824
, body
až
, ako aj z 19. júna 2018, Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
, body
a
).
Účinnosť prípadného zrušenia rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o povolenie na pobyt ako obete nezákonného obchodovania s ľuďmi by preto mala byť za normálnych okolností dostatočne zabezpečená tým, že sa po takomto zrušení umožní návrat dotknutej osoby do dotknutého členského štátu bez toho, aby sa od tohto členského štátu vyžadovalo, aby sa až do rozhodnutia o odvolaní proti tomuto rozhodnutiu zdržal vykonávania rozhodnutia o odovzdaní založeného na nariadení Dublin III.
Z toho vyplýva, že sa nemožno domnievať, že záruka účinnosti odvolania podaného proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o povolenie na pobyt ako obete nezákonného obchodovania s ľuďmi vyžaduje, aby bol výkon predtým prijatého rozhodnutia o odovzdaní vylúčený pred rozhodnutím o tomto odvolaní.
Vzhľadom na to článok 4 smernice 2004/81 stanovuje, že táto smernica nebráni členským štátom prijať alebo ponechať priaznivejšie ustanovenia pre osoby podliehajúce tejto smernici.
Z toho vyplýva, že smernica 2004/81 nebráni tomu, aby sa členský štát v rámci výkonu svojej procesnej autonómie rozhodol posilniť ochranu poskytovanú štátnym príslušníkom tretích krajín, na ktorých sa vzťahuje táto smernica, tým, že správnemu alebo súdnemu prostriedku nápravy podanému proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti o povolenie na pobyt na základe uvedenej smernice, prizná odkladný účinok vo vzťahu k predtým prijatému rozhodnutiu o odovzdaní, s cieľom umožniť týmto štátnym príslušníkom tretích krajín zostať na jeho území až do rozhodnutia o tomto odvolaní.
V dôsledku toho treba v druhom rade určiť, či nariadenie Dublin III bráni tomu, aby členské štáty využili mieru voľnej úvahy, ktorú majú na účely vykonania smernice 2004/81, keď stanovuje, že odvolanie proti rozhodnutiu prijatému na základe tejto smernice má takýto odkladný účinok a pozastavuje plynutie alebo prerušuje lehotu na odovzdanie.
V tejto súvislosti, hoci z článku 29 ods. 1 a 2 nariadenia Dublin III vyplýva, že normotvorca Európskej únie mal v úmysle podporiť rýchly výkon rozhodnutí o odovzdaní, nič to nemení na tom, že nemal v úmysle obetovať súdnu ochranu žiadateľov o medzinárodnú ochranu požiadavke rýchlosti pri vybavovaní ich žiadosti a v záujme zabezpečenia tejto ochrany stanovil, že výkon týchto rozhodnutí môže byť v určitých prípadoch odložený [pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. januára 2021, The International Protection Appeals Tribunal a i.,
C‑322/19 a C‑385/19
,
EU:C:2021:11
, bod
, ako aj z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní),
C‑245/21 a C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, body
a
].
Článok 27 ods. 3 tohto nariadenia tak vyžaduje, aby členské štáty ponúkli dotknutým osobám opravný prostriedok, ktorý môže viesť k odkladu výkonu rozhodnutia o odovzdaní, ktoré bolo voči nim prijaté [rozsudok z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní),
C‑245/21 a C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, bod
].
Podľa tohto ustanovenia musia členské štáty po prvé stanoviť, že odvolanie proti rozhodnutiu o odovzdaní priznáva dotknutej osobe právo zotrvať v členskom štáte, ktorý toto rozhodnutie prijal, a to až do prijatia rozhodnutia o odvolaní, po druhé, že po podaní odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní sa odovzdanie automaticky odkladá na primerané obdobie, počas ktorého súd určí, či má toto odvolanie odkladný účinok, alebo po tretie, že dotknutá osoba môže podať odvolanie s cieľom dosiahnuť odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní až do prijatia rozhodnutia o odvolaní proti tomuto rozhodnutiu [rozsudok z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní),
C‑245/21 a C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, bod
].
Okrem toho článok 27 ods. 4 nariadenia Dublin III dopĺňa uvedené ustanovenie tým, že členským štátom umožňuje stanoviť, že príslušné orgány môžu bez návrhu rozhodnúť, že výkon rozhodnutia o odovzdaní sa odloží v prípadoch, keď by jeho odklad v nadväznosti na podanie odvolania nevyplýval zo zákona alebo súdneho rozhodnutia, ak z okolností súvisiacich s týmto výkonom vyplýva, že dotknutá osoba musí mať na to, aby bola zabezpečená jej účinná súdna ochrana, možnosť zostať na území členského štátu, ktorý rozhodnutie o odovzdaní prijal, a to až do prijatia konečného rozhodnutia o odvolaní podaného proti tomuto rozhodnutiu [pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní),
C‑245/21 a C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, body
a
].
V prípade, že odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní vyplýva z uplatnenia článku 27 ods. 3 alebo 4 nariadenia Dublin III, potom jeho článok 29 ods. 1 stanovuje, že lehota na odovzdanie neplynie od akceptovania dožiadania o prevzatie alebo prijatie späť, ale naopak od konečného rozhodnutia o odvolaní podanom proti rozhodnutiu o odovzdaní [pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní),
C‑245/21 a C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, body
a
].
Správny alebo súdny prostriedok nápravy proti inému rozhodnutiu ako je rozhodnutie o odovzdaní, napríklad rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o povolenie na pobyt ako obete nezákonného obchodovania s ľuďmi, sa však nemôže považovať za odvolanie alebo preskúmanie uvedené v článku 27 ods. 3 alebo 4 nariadenia Dublin III.
Zo samotného znenia tohto ustanovenia totiž vyplýva, že sa týka postupov „na účely odvolania proti rozhodnutiam o odovzdaní alebo jeho preskúmania“. Odkazy na „odvolanie“ a „preskúmanie“ uvedené v tomto ustanovení treba preto chápať tak, že odkazujú len na odvolania a preskúmania rozhodnutia o odovzdaní uvedené v článku 27 ods. 1 tohto nariadenia.
Tento výklad je navyše v súlade s cieľom článku 27 uvedeného nariadenia, ktorý neupravuje postupy výkonu rozhodnutí o odovzdaní, ale opravné prostriedky, ktoré možno proti takýmto rozhodnutiam podať.
Vzhľadom na to, že článok 29 ods. 1 nariadenia Dublin III stanovuje uplatnenie výnimky zo zásady, podľa ktorej lehota na odovzdanie začína plynúť od prijatia žiadosti o prevzatie alebo prijatie späť len do konečného rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak je v súlade s článkom 27 ods. 3 alebo 4 tohto nariadenia priznaný odkladný účinok, túto výnimku nemožno uplatniť v prípade podania návrhu na preskúmanie alebo odvolania proti rozhodnutiu o zamietnutí povolenia na pobyt ako obete nezákonného obchodovania s ľuďmi, a to ani vtedy, ak podanie takéhoto odvolania znamená podľa vnútroštátneho práva právo zostať na území dotknutého členského štátu.
Najmä riešenie, ku ktorému dospel Súdny dvor v rozsudkoch z 13. septembra 2017, Khir Amayry (
C‑60/16
,
EU:C:2017:675
), a z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní) (
C‑245/21 a C‑248/21
,
EU:C:2022:709
), v súvislosti s účinkami odkladu výkonu rozhodnutia o odovzdaní podľa článku 27 ods. 4 tohto nariadenia, nie je možné rozšíriť na takéto odvolanie.
Toto riešenie je založené na zohľadnení priznania odkladného účinku odvolaniu podanému proti rozhodnutiu o odovzdaní, ktorý normotvorca Únie výslovne upravil a ktorého cieľom je zaručiť účinnú súdnu ochranu osôb, ktorých sa takéto rozhodnutie týka, v rámci vymedzenom uvedeným nariadením [pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní),
C‑245/21 a C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, bod
].
Skutočnosť, že výnimka uvedená v bode 60 tohto rozsudku nie je uplatniteľná v situácii, o akú ide vo veci samej, však v žiadnom prípade neznamená, že nariadenie Dublin III bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že podanie návrhu na preskúmanie rozhodnutia o zamietnutí udelenia povolenia na pobyt štátnemu príslušníkovi tretej krajiny na základe smernice 2004/81 má za následok odklad výkonu predtým prijatého rozhodnutia o odovzdaní tohto štátneho príslušníka tretej krajiny.
Ako totiž vyplýva z bodu 35 tohto rozsudku, vo všeobecnosti nemožno vylúčiť, že výkon rozhodnutia o odovzdaní môže byť platne odložený okrem prípadov uvedených v článku 27 ods. 3 a 4 nariadenia Dublin III.
Okrem toho je potrebné pripomenúť, že cieľom tohto nariadenia, ako sa uvádza v jeho odôvodneniach 4 a 5, je stanoviť jasnú a funkčnú metódu založenú na objektívnych a spravodlivých kritériách pre členské štáty aj pre dotknuté osoby, ktorá umožní rýchle určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, aby sa zabezpečil účinný prístup ku konaniam o poskytnutí takejto ochrany a aby sa neohrozilo rýchle vybavovanie žiadostí o medzinárodnú ochranu [pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. marca 2019, Jawo,
C‑163/17
,
EU:C:2019:218
, bod
, ako aj z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní),
C‑245/21 a C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, bod
].
Záväzné lehoty, ktorými normotvorca Únie stanovil postupy pre prevzatie a prijatie späť, rozhodujúcim spôsobom prispievajú k dosiahnutiu cieľa, ktorým je rýchle vybavenie žiadostí o medzinárodnú ochranu, keďže zaručujú, že uvedené postupy sa vykonajú bez zbytočného odkladu, a odrážajú osobitný význam, ktorý tento normotvorca pripisuje rýchlemu určeniu členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, ako aj skutočnosť, že so zreteľom na cieľ zabezpečiť účinný prístup ku konaniam o udelení medzinárodnej ochrany a neohroziť tento cieľ rýchleho vybavenia je dôležité, aby tieto žiadosti v prípade potreby posudzoval iný členský štát ako ten, ktorý je určený ako zodpovedný na základe kritérií stanovených v kapitole III tohto nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. novembra 2018, X a X,
C‑47/17 a C‑48/17
,
EU:C:2018:900
, body
a
).
Z cieľov nariadenia Dublin III pripomenutých v predchádzajúcich bodoch tohto rozsudku, ako aj zo spojeného výkladu jeho článku 29 ods. 1, ktorý definuje lehotu na odovzdanie, a z článku 29 ods. 2 tohto nariadenia, ktorý stanovuje, že nevykonanie rozhodnutia o odovzdaní v tejto lehote má za následok presunutie zodpovednosti, vyplýva, že normotvorca Únie mal v úmysle zaviazať žiadajúci členský štát, aby nevykonával rozhodnutia o odovzdaní vo všetkých prípadoch, ale aby vo vzťahu k dotknutým osobám a ostatným členským štátom prevzal zodpovednosť za dôsledky oneskoreného vykonania takýchto rozhodnutí s cieľom zabezpečiť, aby sa vybavovanie žiadostí o medzinárodnú ochranu zbytočne nezdržiavalo.
V tejto súvislosti sa objasnenie v článku 29 ods. 1 nariadenia Dublin III, podľa ktorého sa odovzdanie uskutoční „v súlade s vnútroštátnym právom žiadajúceho členského štátu“, má vykladať v tom zmysle, že členské štáty majú určitý priestor na voľnú úvahu pri určovaní podmienok výkonu rozhodnutí o odovzdaní a že ako také môžu stanoviť, že výkon rozhodnutia o odovzdaní môže byť odložený s cieľom zabezpečiť zvýšenú ochranu štátnym príslušníkom tretích krajín v rámci vykonávania smernice 2004/81.
Táto miera voľnej úvahy však nemôže znamenať, že členský štát môže stanoviť, že odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní vyplývajúci z jeho vnútroštátneho práva má za následok pozastavenie plynutia alebo prerušenie lehoty na odovzdanie.
Okrem toho, že sa odkaz na vnútroštátne právo uvedený v článku 29 ods. 1 nariadenia Dublin III týka podmienok vykonania odovzdania, a nie pravidiel počítania lehoty na odovzdanie, je totiž dôležité zdôrazniť, že pokiaľ uplynutie lehoty na odovzdanie znamená podľa článku 29 ods. 2 tohto nariadenia presunutie zodpovednosti medzi členskými štátmi, umožnenie každému členskému štátu upraviť pravidlá výpočtu tejto lehoty v súlade s obsahom jeho vnútroštátnej právnej úpravy by viedlo k zmene rozdelenia zodpovednosti medzi členskými štátmi vyplývajúcej z uvedeného nariadenia.
Takýto výklad článku 29 ods. 1 nariadenia Dublin III by navyše mohol byť v rozpore s dosiahnutím cieľov tohto nariadenia pripomenutých v bodoch 65 a 66 tohto rozsudku, keďže by hrozilo riziko, že sa prípadne na dlhý čas oneskorí plynutie lehoty na odovzdanie z dôvodov, ktoré neboli prijaté normotvorcom Únie, a v dôsledku toho by táto lehota stratila akýkoľvek užitočný účinok a neprimerane by sa zdržalo posudzovanie žiadostí o medzinárodnú ochranu dotknutých osôb.
Z toho vyplýva, že skutočnosť, že úprava odvolania proti rozhodnutiam o zamietnutí žiadosti o povolenie na pobyt ako obete nezákonného obchodovania s ľuďmi je, ako vyplýva z bodu 40 tohto rozsudku, vecou procesnej autonómie členských štátov, im neumožňuje odchýliť sa od pravidiel týkajúcich sa výpočtu lehoty na odovzdanie podľa článku 29 nariadenia Dublin III.
Toto posúdenie nie je spochybnené rizikami
forum shopping
a zneužitia práva, na ktoré sa odvoláva vnútroštátny súd, v rozsahu, v akom z úvah uvedených v bodoch 32 až 47 tohto rozsudku vyplýva, že tieto riziká v každom prípade nevyplývajú z pravidiel stanovených normotvorcom Únie, ale prípadne vyplývajú z rozhodnutí Holandského kráľovstva v rámci jeho procesnej autonómie.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že na položenú otázku treba odpovedať tak, že článok 29 ods. 1 a 2 nariadenia Dublin III v spojení s článkom 27 ods. 3 tohto nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že:
–
nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že podanie návrhu na preskúmanie rozhodnutia o zamietnutí udelenia povolenia na pobyt štátnemu príslušníkovi tretej krajiny ako obeti nezákonného obchodovania s ľuďmi má za následok odklad výkonu predtým prijatého rozhodnutia o odovzdaní tohto štátneho príslušníka tretej krajiny, ale
–
bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že takýto odklad má za následok pozastavenie plynutia alebo prerušenie lehoty na odovzdanie uvedeného štátneho príslušníka tretej krajiny.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

Článok 29 ods. 1 a 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov, v spojení s článkom 27 ods. 3 tohto nariadenia

sa má vykladať v tom zmysle, že:

–
nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že podanie návrhu na preskúmanie rozhodnutia o zamietnutí udelenia povolenia na pobyt štátnemu príslušníkovi tretej krajiny ako obeti nezákonného obchodovania s ľuďmi má za následok odklad výkonu predtým prijatého rozhodnutia o odovzdaní tohto štátneho príslušníka tretej krajiny, ale

–
bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že takýto odklad má za následok pozastavenie plynutia alebo prerušenie lehoty na odovzdanie uvedeného štátneho príslušníka tretej krajiny.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.