CELEX: 62016TJ0580
Verejná služba
Úradníci
Dočasní zamestnanci
Odmena
Rodinné prídavky
Príspevok na vzdelanie
Zamietnutie náhrady nákladov na vzdelanie
Článok 3 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku
Legitímna dôvera
Rovnosť zaobchádzania
Zásada riadnej správy vecí verejných

Okolnosti predchádzajúce sporu
Dieťa žalobkyne v prvom rade, pani Irit Azoulayovej, je od septembra 2014 zapísané na škole Athénée Ganenou v Bruseli (Belgicko). Deti ďalších troch žalobcov, pána Andrewa Borehama, pani Mirji Bouchardovej a pána Darrena Nevillea, sú zapísané na medzinárodnej škole Le Verseau v Bierges (Belgicko). Žalobcom, ktorých deti boli v týchto školských zariadeniach zapísané už pred rokom 2014, boli do školského roku 2014/2015 nahradené náklady na vzdelanie na tieto deti do maximálnej stanovenej mesačnej výšky.
Medzinárodná škola Le Verseau je štátna škola, ktorá je súčasťou Fédération des établissements libres subventionnés indépendants (Federácia nezávislých dotovaných slobodných zariadení) (FELSI) a ktorú dotuje Communauté française (Francúzske spoločenstvo). Vyučovacie hodiny už od materskej školy zabezpečujú učitelia vo francúzštine a v angličtine, pre ktorých sú tieto jazyky ich materinským jazykom. Táto škola však nie je úplne financovaná z tejto dotácie. Disponuje vlastnými zdrojmi, ku ktorým jej prispieva najmä neziskové združenie Les Amis du Verseau.
Athénée Ganenou je cirkevná škola, ktorú dotuje Francúzske spoločenstvo, pričom uplatňuje jeho oficiálny a kompletný vzdelávací program a navyše už od základnej školy zabezpečuje viacero vyučovacích hodín týždenne hebrejského jazyka, dejín judaizmu, biblie a anglického jazyka. Táto škola nie je úplne financovaná z tejto dotácie. Disponuje vlastnými zdrojmi, ku ktorým jej prispieva najmä neziskové združenie Les Amis de Ganenou.
V októbri a novembri 2014 žalobcovia podali žiadosti o náhradu nákladov na vzdelanie, ktoré vynaložili na svoje nezaopatrené deti, pričom k týmto žiadostiam doložili doklady vydané dotknutými školami, ktoré sa zhodovali s dokladmi, ktoré doložili k predchádzajúcim žiadostiam o náhradu týchto nákladov a ktoré boli akceptované.
Dňa 24. apríla 2015 bolo žalobcom oznámené, že ich žiadosti o náhradu nákladov na vzdelanie boli s konečnou platnosťou zamietnuté (ďalej len „napadnuté rozhodnutia“) z dôvodu, že neboli splnené podmienky stanovené v článku 3 ods. 1 prílohy VII Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“), pretože obe dotknuté školy nie sú platené vzdelávacie inštitúcie v zmysle tohto ustanovenia, pričom dobrovoľné príspevky žalobcov dotknutým neziskovým združeniam nespadajú do rámca povinného bezplatného vzdelávania stanoveného belgickou právnou úpravou.
Žalobcovia samostatne podali 20. júla 2015 sťažnosti podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku. Individuálnymi rozhodnutiami generálneho tajomníka Európskeho parlamentu zo 17. a z 19. novembra 2015 boli tieto sťažnosti zamietnuté (ďalej len „rozhodnutia o zamietnutí sťažností“). Generálny tajomník Parlamentu však „dobrovoľne a výnimočne“ rozhodol priznať žalobcom príspevok na vzdelanie na rok 2014/2015, ale už ho viac nepriznal na nadchádzajúce školské roky, pokiaľ ide o navštevovanie medzinárodnej školy Le Verseau a školy Athénée Ganenou.
Návrhy účastníkov konania a konanie
Návrhom podaným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 17. februára 2016 podali žalobcovia túto žalobu.
Podľa článku 3 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2016/1192 zo 6. júla 2016 o prenesení právomoci rozhodovať v prvom stupni v sporoch medzi Európskou úniou a jej zamestnancami na Všeobecný súd (
Ú. v. EÚ L 200, 2016, s. 137
) sa veci, v ktorých prebieha konanie pred Súdom pre verejnú službu k 31. augustu 2016, prenesú na Všeobecný súd, ktorý pokračuje v ich prejednávaní v stave, v akom sa nachádzajú k tomuto dátumu, a v súlade so svojím rokovacím poriadkom.
Žalobcovia navrhujú, aby Všeobecný súd:
—
zrušil napadnuté rozhodnutia,
—
ak je potrebné, zrušil rozhodnutia o zamietnutí sťažností,
—
uložil Parlamentu povinnosť zaplatiť príspevok na vzdelanie na rok 2015/2016 navýšený o úroky vypočítané odo dňa splatnosti týchto súm,
—
uložil Parlamentu povinnosť nahradiť trovy konania.
Parlament navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu,
—
uložil žalobcom povinnosť nahradiť trovy konania.
Na pojednávaní a v odpovedi na otázku Všeobecného súdu žalobcovia požiadali o zmenu druhého bodu svojich návrhov a teda navrhli, aby Všeobecný súd:
—
zrušil napadnuté rozhodnutia,
—
ak je potrebné, zrušil „rozhodnutia o zamietnutí sťažností, avšak s výnimkou, pokiaľ ide o rozhodnutie generálneho tajomníka Parlamentu, ktorým im dobrovoľne a výnimočne udelil príspevok na vzdelanie na školský rok 2014/2015“,
—
uložil Parlamentu povinnosť zaplatiť príspevok na vzdelanie na rok 2015/2016 navýšený o úroky vypočítané odo dňa splatnosti týchto súm,
—
uložil Parlamentu povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
O návrhoch na zrušenie rozhodnutí, ktorými sa zamietajú sťažnosti
Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry návrhy na zrušenie formálne smerujúce proti rozhodnutiu o zamietnutí sťažnosti majú v prípade, keď takéto rozhodnutie nemá samostatný obsah, za následok, že Všeobecnému súdu je predložený akt, proti ktorému bola sťažnosť podaná (rozsudok zo 17. januára 1989, Vainker/Parlament,
293/87
,
EU:C:1989:8
, bod
). Keďže rozhodnutia o zamietnutí sťažností v prejednávanej veci nemajú samostatný obsah, žalobu treba posudzovať tak, že smeruje proti napadnutým rozhodnutiam.
O návrhoch na zrušenie napadnutých rozhodnutí
Na podporu žaloby žalobcovia uvádzajú tri žalobné dôvody, pričom prvý sa zakladá na porušení článku 3 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, a na zjavne nesprávnom posúdení, druhý na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery a tretí na porušení zásady rovnosti zaobchádzania a riadnej správy vecí verejných.
O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 3 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku a na zjavne nesprávnom posúdení
–
Tvrdenia účastníkov konania
Žalobcovia po prvé tvrdia, že pojem „náklady [na vzdelanie]“ uvedený v článku 3 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku zahŕňa výdavky za zápis a navštevovanie školského zariadenia. Zastávajú názor, že podmienka týkajúca sa dotknutého zariadenia, „ktoré účtuje poplatky“, by mohla viesť k nesprávnemu posúdeniu. Dobrovoľná alebo povinná povaha nákladov na vzdelanie totiž nie je relevantná, lebo ide len o školné, ktoré úradník zaplatil za nezaopatrené deti v školách, ktoré ponúkajú učebný plán, ktorý rodičom vyhovuje. Uvedené ustanovenie nestanovuje, že priznanie príspevku na vzdelanie závisí od existujúcich názvov či klasifikácií na vnútroštátnej úrovni, ale len od povahy výdavku, ktorý má byť nahradený a jeho jednotlivých prvkov.
Žalobcovia po druhé tvrdia, že pojem „náklady [na vzdelanie]“ je autonómny pojem. V tejto súvislosti priznávajú, že dotované vzdelanie v Belgicku nepočíta s vyučovaním anglického materinského jazyka učiteľmi, pre ktorých je to materinský jazyk, ani s vyučovaním kultúrneho, náboženského a historického dedičstva židovského národa. Jediným spôsobom, ako zabezpečiť toto vyučovanie, je dodatočné financovanie. Náklady pokryté vlastnými finančnými prostriedkami dotknutých škôl, ktoré sú financované vďaka podpore zo strany neziskových združení, predstavujú vo veľkej miere náklady, umožňujúce žiakovi najprv pristúpiť na osobitný učebný plán, potom sa užitočne zúčastňovať na programoch a navštevovať výučbu tohto istého zariadenia. Tvrdenie Parlamentu, podľa ktorého belgická právna úprava spresňuje, že školské zariadenie nemôže podmieňovať zápis zaplatením určitej sumy peňazí, či už samotnému zariadeniu alebo inej organizácií, je údajne v rozpore s autonómnou povahou pojmu „náklady [na vzdelanie]“. Žalobcovia ďalej tvrdia, že z potvrdenia výdavkov na vzdelanie vyplýva, že zaplatené výdavky presne zodpovedajú príspevkom rodičov na financovanie neziskovej organizácie, ktorá podporuje dotované školské zariadenie, a svojím účelom a určením predstavujú nahraditeľné náklady na vzdelanie.
Žalobcovia po tretie uvádzajú, že náklady vylúčené z náhrady, vymedzené v článku 3 všeobecných vykonávacích pravidiel týkajúcich sa priznania príspevku na vzdelanie stanoveného v článku 3 prílohy VII služobného poriadku, prijatými 18. mája 2004 Parlamentom v súlade s článkom 110 služobného poriadku (ďalej len „VVP“), sú náklady, ktoré nesúvisia s vyučovaním, a sú teda v skutočnosti dobrovoľné. Naopak, náklady súvisiace s finančnými prostriedkami požadovanými dotknutými neziskovými združeniami sú výdavky splatné na začiatku ako súčasť poplatkov za zápis a navštevovanie školského zariadenia.
Podľa Parlamentu z belgickej právnej úpravy vyplýva, že dotované slobodné zariadenia poskytujú bezplatné vyučovanie a nejde o súkromné školy ukladajúce povinnosť zaplatiť školné, ktorým sa podmieňuje zápis žiakov a prístup k vyučovaniu. Hoci niektoré náklady môžu byť za určitých podmienok požadované, ich nezaplatenie by nemalo v nijakom prípade pre žiaka predstavovať dôvod na postih v podobe odmietnutia zápisu alebo vylúčenia. Vymedzenie výdavkov v článku 3 VVP, ktoré sú vylúčené z náhrady nákladov na vzdelanie, nemôže byť úplné. Za náklady na vzdelanie možno totiž považovať len tie výdavky, ktoré podmieňujú samotné prijatie žiaka do školy a jeho pripustenie na jej vzdelávací program. Nezdá sa, že by v prejednávanej veci bol zápis žiakov do dotknutých škôl podmienený zaplatením zápisného. Dotknuté príspevky rodičov platené neziskovým organizáciám pokrývajú osobitný vzdelávací program dvoch škôl.
Parlament tiež tvrdí, že v súlade so záverom vedúcich administratívy č. 012/77 zamestnanci musia na účely priznania príspevku na vzdelanie predložiť faktúru uvádzajúcu rozdiel medzi jednotlivými druhmi výdavkov. Faktúry a osvedčenia, ktoré predložili žalobcovia, nespĺňajú túto podmienku a nedovoľujú presne vymedziť, na čo boli príspevky zaplatené žalobcami určené.
–
Posúdenie Všeobecným súdom
Článok 3 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku stanovuje najmä, že „v súlade s podmienkami stanovenými vo všeobecných vykonávacích predpisoch zamestnanec dostáva príspevok na vzdelanie zodpovedajúci skutočne vzniknutým nákladom do maximálnej výšky 260,95 [eura] mesačne na každé nezaopatrené dieťa…, ktoré má aspoň päť rokov a pravidelne a celodenne navštevuje základnú alebo strednú školu, ktorá účtuje poplatky, alebo zariadenie vyššieho vzdelávania“.
Z článku 3 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku vyplýva, že pojem „náklady [na vzdelanie]“ sa vzťahuje na výdavky súvisiace s pravidelným a celodenným navštevovaným „základnej alebo strednej školy, ktorá účtuje poplatky“ nezaopatreným dieťaťom.
Je nutné teda preskúmať, či v prípade medzinárodnej školy Le Verseau a školy Athénée Ganenou ide o „základnú alebo strednú školu, ktorá účtuje poplatky“ v zmysle článku 3 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku.
Po prvé je nesporné, že podľa právnej úpravy uplatniteľnej vo Francúzskom spoločenstve je povinná školská dochádzka vo Francúzskom spoločenstve bezplatná a nemožno požadovať či prijať nijaký dobrovoľný poplatok za zápis do školy.
V tejto súvislosti treba uviesť, že obežník Francúzskeho spoločenstva č. 4516 z 29. augusta 2013 pod názvom „Bezplatná povinná školská dochádzka“ (ďalej len „obežník č. 4516“) uvádza v kapitole II, nazvanej „Pravidlá uplatniteľné v oblasti bezplatného prístupu k vzdelávaniu“, ktorá sa nachádza v časti A, nazvanej „Poplatky, ktoré škola nesmie požadovať (články 100 a 102 dekrétu z 24. júla 1997‚Úlohy‘)“:
„V rámci vyučovania na základnej škole, ako aj na strednej škole nemôžu školské zariadenia požadovať od rodičov zaplatenie niektorých poplatkov. A to najmä:
1.
Priamy alebo nepriamy dobrovoľný poplatok za zápis:
Článok 12 [ods.] 1 zákona z 29. mája 1959 tzv. Školského paktu a článok 100 [ods.] 1 dekrétu z 24. júla 1997 spresňujú, že nemožno požadovať či prijať nijaký priamy alebo nepriamy dobrovoľný poplatok za zápis.
V praxi:
To okrem iného znamená, že školské zariadenie nemôže podmieňovať zápis zaplatením určitej sumy peňazí, či už samotnému zariadeniu alebo inej organizácii ([neziskovej organizácii], združeniu priateľov, neziskovému združeniu).“
Po druhé je tiež nepopierateľné, že v súlade s právnou úpravou uvedenou v bodoch 22 a 23 vyššie žalobcovia nemuseli medzinárodnej škole Le Verseau, škole Athénée Ganenou, alebo tretej organizácii zaplatiť za nezaopatrené deti poplatok za zápis či navštevovanie v týchto školách.
Z potvrdení, ktoré vydala medzinárodná škola Le Verseau, totiž vyplýva, že „príspevok na rok 2014/2015… bude výlučne určený na zachovanie a rozvoj učebných plánov [uvedenej školy], do ktorej [sú] pravidelne zapísané [nezaopatrené deti žalobcov v druhom až štvrtom rade], ktoré nedostávajú dotáciu zo strany Francúzskeho spoločenstva“. Athénée Ganenou „potvrdzuje… zápis [nezaopatreného] dieťaťa [žalobcu v prvom rade] na rok 2014/2015“, pripomína, že „je dotovanou slobodnou školou, ktorá uplatňuje oficiálny a kompletný vzdelávací program [Francúzskeho spoločenstva]“, uvádza, že „účasť na nedotovanom osobitnom učebnom pláne a školskej dochádzke stojí 270 eur za mesiac, desať mesiacov v roku“, a spresňuje, že „tieto náklady nezahŕňajú školské potreby ani stravovanie, ktoré sa platia zvlášť“.
Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci nie je podmienka „základnej alebo strednej škole, ktorá účtuje poplatky“, v zmysle článku 3 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku splnená a že žalobcom nemôže byť preto priznaný poplatok na vzdelanie na nezaopatrené deti, ktoré sú zapísané jednak v medzinárodnej škole Le Verseau, jednak v škole Athénée Ganenou.
Tento záver nespochybňujú ani ostatné tvrdenia žalobcov.
V prvom rade žalobcovia tvrdia, že pojem „náklady [na vzdelanie]“ sa vzťahuje na výdavky, ktoré úradník vynaloží na svoje nezaopatrené deti na školách, ktoré ponúkajú učebný plán, ktorý rodičom vyhovuje.
Článok 3 VVP stanovuje:
„Príspevok na vzdelanie B zahŕňa do maximálnej výšky stanovenej v odseku 1 prvom a treťom pododseku článku 3 prílohy VII služobného poriadku:
a)
poplatok za zápis a za navštevovanie školských zariadení[;]
b)
náklady na dopravu[;]
s výnimkou akýchkoľvek ostatných nákladov, a najmä:
—
povinných nákladov, ako sú náklady na kúpu kníh, školských potrieb, športového vybavenia, školské poistenie a liečebné náklady, poplatky za skúšky, náklady vynaložené na spoločné mimoškolské aktivity (ako sú exkurzie, návštevy a školské výlety, športové udalosti, atď.), ako aj ostatné náklady súvisiace s plnením učebného programu dotknutého školského zariadenia,
—
náklady vyplývajúce z účasti dieťaťa na lyžiarskych výcvikoch, pobytoch pri mori alebo v školách v prírode, ako aj na podobných aktivitách.“
Treba teda uviesť, že podľa článku 3 VVP náklady zahŕňajú „náklady za zápis a navštevovanie školského zariadenia“. Vzhľadom na takúto formuláciu teda náklady na vzdelanie pokrývajú náklady umožňujúce žiakovi prístup k školskému zariadeniu (poplatky za zápis), ako aj náklady, ktoré mu umožnia navštevovať výučbu a účinne sa podieľať na programoch toho istého zariadenia (náklady na navštevovanie) (rozsudok z 8. septembra 2011, Bovagnet/Komisia,
F‑89/10
,
EU:F:2011:129
, bod
).
Je pritom nutné konštatovať, že v prejednávanej veci zápis ani vyučovanie, ktoré sa na medzinárodnej škole Le Verseau a škole Athénée Ganenou poskytuje nezaopatreným deťom žalobcov, nie sú podmienené zaplatením určitej sumy peňazí tomuto zariadeniu alebo tretej organizácií, ako sú neziskové organizácie, ktorá zahŕňa poplatky za zápis a navštevovanie uvedených škôl. Opak, ako navyše vyplýva z obežníka č. 4516, by nebol v súlade s právnou úpravou uplatniteľnou vo Francúzskom spoločenstve.
Treba tiež konštatovať, že žalobcovia nenamietali proti pripomienke Parlamentu, podľa ktorej nezaplatenie dotknutých súm jednotlivým neziskovým organizáciám v nijakom prípade nemôže pre žiaka predstavovať dôvod na postih v podobe zamietnutia zápisu alebo jeho vylúčenia.
V tejto súvislosti treba tiež odkázať na obežník č. 4516, v ktorom, pokiaľ ide o zaplatenie výdavkov, ktoré môže škola požadovať, ako sú výdavky na „plaváreň a kultúrne a športové činnosti“, v kapitole II položke „Nezaplatenie poplatkov“ je stanovené:
„V prípade nezaplatenia alebo odmietnutia zaplatenia škola nemôže ani odmietnuť zapísať žiaka či odmietnuť ho opätovne zapísať, ani ho vylúčiť, ani ho potrestať, ani odmietnuť vydať mu jeho vysvedčenie alebo jeho diplom. Každý zriaďovateľ upraví postup pre prípadné vymáhanie platieb.“
Z toho vyplýva, že tvrdenie založené na pojme „náklady [na vzdelanie]“ nič nemení na skutočnosti, že v prejednávanej veci z dôvodu neexistencie poplatkov za zápis a navštevovanie nemožno medzinárodnú školu Le Verseau a školu Athénée Ganenou kvalifikovať ako „základnú alebo strednú školu, ktorá účtuje poplatky“ v zmysle článku 3 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku.
Ďalej žalobcovia tvrdia, že vzhľadom na to, že pojem „náklady [na vzdelanie]“ je autonómnym pojmom práva Európskej únie, obsah tohto pojmu nemôže závisieť od existujúcich názvov alebo klasifikácií na vnútroštátnej úrovní, ale len od samotnej povahy výdavku, ktorý má byť nahradený, a jeho základných znakov (rozsudok z 8. septembra 2011, Bovagnet/Komisia,
F‑89/10
,
EU:F:2011:129
, bod
).
Žalobcovia správne uvádzajú, že pojem „náklady [na vzdelanie]“ je autonómnym pojmom práva Únie a že vnútroštátne názvy a klasifikácie v oblasti školného nie sú relevantné. Takisto z toho vyplýva, že názov alebo klasifikácia príspevkov, ktoré platia rodičia dotknutým neziskovým združeniam, však nič nemenia na skutočnosti, že ani medzinárodná škola Le Verseau, ani škola Athénée Ganenou nepožadujú poplatok za zápis alebo navštevovanie. Z toho nutne vyplýva, že príspevky požadované uvedenými neziskovými združeniami z dôvodu účasti detí na nedotovanom osobitnom učebnom pláne a školskej dochádzke týchto škôl sa nemôžu týkať ani poplatkov za zápis a navštevovanie uvedených škôl, ako to navyše potvrdzuje obežník č. 4516. Príspevky požadované v prejednávanej veci týmito neziskovými združeniami nemožno preto v nijakom prípade kvalifikovať ako „náklady [na vzdelanie]“ v zmysle článku 3 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, ako je spresnené v článku 3 VVP.
Nakoniec žalobcovia tvrdia, že náklady vylúčené z náhrady, ktoré sú vymedzené v článku 3 VVP, predstavujú náklady, ktoré nesúvisia s vyučovaním a v skutočnosti sú teda dobrovoľné, zatiaľ čo náklady súvisiace s finančnými prostriedkami požadovanými neziskovými združeniami predstavujú výdavky splatné na začiatku ako súčasť poplatkov za zápis a navštevovanie.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 3 VVP rozlišuje medzi „akýmikoľvek inými nákladmi“, ktoré vylučuje z akejkoľvek náhrady a z ktorých uvádza niekoľko príkladov, a „poplatkami za zápis a za dochádzku do školského zariadenia“, ako aj „nákladmi na dopravu“, v prípade ktorých je v obmedzenej miere možné ich nahradenie. Navyše na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobcovia, výraz „akékoľvek iné náklady“ sa nevzťahuje len na „aktivity nesúvisiace s vyučovaním“. Toto ustanovenie sa totiž výslovne vzťahuje na „ďalšie náklady súvisiace s plnením vzdelávacieho programu dotknutého školského zariadenia“.
Nakoniec žalobcovia vyhlásili, že na medzinárodnej škole Le Verseau a škole Athénée Ganenou bolo povinné vyučovanie doplnené náukou, ktorá je súčasťou učebného plánu každej z týchto škôl, a že na tieto účely platili dotknutým neziskovým organizáciám sumy, ktoré pokrývali účasť ich detí na nedotovanom osobitnom učebnom pláne a školskej dochádzke týchto škôl.
Z týchto vyhlásení vyplýva, že príspevky zaplatené dotknutým neziskovým organizáciám, ktoré nemožno kvalifikovať ako náklady na vzdelanie, predstavujú náklady vznikajúce v dôsledku požiadaviek a činností súvisiacich s plnením vzdelávacieho programu, ako je účasť detí na nedotovanom osobitnom učebnom pláne a školskej dochádzke dotknutých škôl, a treba ich chápať ako „ďalšie náklady súvisiace s plnením vzdelávacieho programu dotknutého školského zariadenia“ v zmysle článku 3 druhého odseku VVP, na ktoré sa podľa toho istého ustanovenia nevzťahuje príspevok na vzdelanie B.
Prvý žalobný dôvod treba teda zamietnuť.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery
–
Tvrdenia účastníkov konania
Podľa žalobcov Parlament dal konkrétne záruky, ktoré im dali nádej, že im bude priznaný príspevok na vzdelanie, keďže tieto náklady boli v predchádzajúcich rokoch nahradené. Odmietajú tvrdenie Parlamentu, podľa ktorého sa príspevok na vzdelanie každoročne posudzuje. Zastávajú názor, že skôr ide o ročné preskúmanie politiky náhrady nákladov na vzdelanie, čo by pripúšťalo, že administratíva Parlamentu by mala právo radikálne zmeniť stanovisko v súvislosti s úplne rovnakou situáciou, čo by bolo v rozpore so zásadou právnej istoty.
Parlament spochybňuje argumentáciu žalobcov.
–
Posúdenie Všeobecným súdom
Právo dovolávať sa ochrany legitímnej dôvery predpokladá splnenie troch podmienok. Po prvé dotknutej osobe musia byť administratívou poskytnuté presné, bezpodmienečné a súhlasné záruky pochádzajúce z oprávnených a spoľahlivých zdrojov. Po druhé tieto záruky musia svojou povahou vyvolať legitímne očakávanie u toho, komu sú určené. Po tretie poskytnuté záruky musia byť v súlade s uplatniteľnými predpismi (rozsudok zo 7. novembra 2002, G/Komisia,
T‑199/01
,
EU:T:2002:271
, bod
).
V prejednávanej veci stačí uviesť, že aj za predpokladu, že by Parlament žalobcom poskytol presné, bezpodmienečné a súhlasné záruky v súvislosti s náhradou poplatkov, ktoré zaplatili dotknutým neziskovým organizáciám za účasť svojich nezaopatrených detí na nedotovanom osobitnom učebnom pláne a školskej dochádzke daných škôl, takéto záruky sú v rozpore s ustanoveniami služobného poriadku, ako bolo uvedené v bodoch 19 až 41 vyššie. Vzhľadom na túto skutočnosť sa nemožno v prejednávanej veci odvolávať na porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery.
V každom prípade z dokumentácie v spise vôbec nevyplýva, že by administratíva poskytla žalobcom presné, bezpodmienečné a súhlasné záruky. Osobitný formulár pripravený administratívou pre školy mal na základe otázok týkajúcich sa jednotlivých nákladov na vzdelanie požadovaných týmito školami, a z dôvodu nepredloženia podrobnej faktúry z ich strany, umožniť ľahšie preukázať, či školy požadovali poplatky za zápis a navštevovanie, ktoré mali byť prípadne nahradené administratívou. Tento formulár však nesvedčil o tom, že by žalobcovia zaplatili poplatok za zápis.
Nakoniec argumentácia žalobcov, podľa ktorej je zmena praxe administratívy v rozpore so zásadou právnej istoty, je neprípustná, lebo nebola uvedená v rámci sťažnosti, a nie je teda v súlade s pravidlom zhody predchádzajúcej administratívnej sťažnosti so žalobou.
Podľa ustálenej judikatúry totiž pravidlo, podľa ktorého musí medzi sťažnosťou v zmysle článku 91 ods. 2 služobného poriadku a následnou žalobou existovať zhoda pod sankciou neprípustnosti, vyžaduje, aby dôvod uvedený pred súdom Únie už bol vznesený v rámci konania pred podaním žaloby, aby sa menovací orgán mohol dostatočne podrobne oboznámiť s výhradami, ktoré dotknutá osoba vyjadrila voči napadnutému rozhodnutiu (pozri rozsudok zo 7. júla 2004, Schmitt/AER,
T‑175/03
,
EU:T:2004:214
, bod
a citovanú judikatúru).
Druhý žalobný dôvod treba teda v celom rozsahu zamietnuť.
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady rovnosti zaobchádzania a riadnej správy vecí verejných
Tento žalobný dôvod sa delí na dve časti, pričom prvá sa zakladá na porušení zásady rovnosti zaobchádzania a druhá na porušení zásady riadnej správy vecí verejných.
–
Tvrdenia účastníkov konania
Čo sa týka údajného porušenia zásady rovnosti zaobchádzania, žalobcovia tvrdia, že z faktického a právneho hľadiska sa nachádzajú v rovnocennej situácii ako rodičia, ktorým boli v predchádzajúcich rokoch nahradené náklady na vzdelanie na ich nezaopatrené deti zapísané v dotknutých školách, ako aj rodičia, ktorí pracujú v Európskej komisii a ktorým sa naďalej preplácajú náklady na vzdelanie na ich nezaopatrené deti zapísané v tých istých školách.
Pokiaľ ide o údajné porušenie zásady riadnej správy vecí verejných, žalobcovia tvrdia, že uplynutá šesťmesačná lehota medzi žiadosť o náhradu a napadnutými rozhodnutiami nie je primeraná, lebo konanie Parlamentu v predchádzajúcich rokoch nedávalo priestor pochybnostiam, čo sa týka náhrady dotknutých nákladov na vzdelanie. Okrem toho vyjadrujú obavy v súvislosti s objektívnosťou a starostlivosťou, s ktorou Parlament posudzoval skutkové okolnosti, keď spojil priznanie príspevku na vzdelanie s osobným výberom rodiča týkajúcim sa učebného plánu vybraného pre svoje dieťa, čo je v rozpore s článkom 22 Charty základných práv Európskej únie a autonómnou povahou pojmu „náklady [na vzdelanie]“.
Parlament spochybňuje argumentáciu žalobcov.
–
Posúdenie Všeobecným súdom
Pokiaľ ide o prvú časť tretieho žalobného dôvodu, treba pripomenúť, že zásadami rovnosti zaobchádzania patrí medzi základné zásady práva Únie a k jej porušeniu dochádza, ak sa s dvoma kategóriami osôb, ktorých skutkové a právne situácie nemajú podstatné odlišnosti, zaobchádza rozdielne. Táto zásada si preto vyžaduje, aby sa porovnateľné situácie neposudzovali rozdielne, pokiaľ takéto posudzovanie nie je objektívne odôvodnené. Aby bolo možné pripustiť rozdielne zaobchádzanie, musí byť odôvodnené na základe objektívneho a dôvodného kritéria a byť primerané sledovanému cieľu (rozsudok z 30. januára 2003, C/Komisia,
T‑307/00
,
EU:T:2003:21
, bod
).
Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že úradník alebo dočasný zamestnanec nemôže uplatňovať protiprávnosť s cieľom dosiahnutia výhody. Dodržiavanie zásady rovnosti zaobchádzania musí totiž byť v súlade s dodržiavaním zásady zákonnosti, podľa ktorej sa nikto nemôže dovolávať vo svoj prospech nezákonnosti, ku ktorej došlo v prospech iného (rozsudky zo 4. júla 1985, Williams/Dvor audítorov,
134/84
,
EU:C:1985:297
, bod
; z 2. júna 1994, de Compte/Parlament,
C‑326/91 P
,
EU:C:1994:218
, body
a
, a z 1. júla 2010, Časta/Komisia,
F‑40/09
,
EU:F:2010:74
, bod
).
Vzhľadom na skutočnosť, že prvý žalobný dôvod bol zamietnutý, prvá časť tretieho žalobného dôvodu založená na porušení zásady rovnosti zaobchádzania v porovnaní s inými úradníkmi je preto neúčinná (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. januára 2014, Van Asbroeck/Parlament,
F‑102/12
,
EU:C:2014:4
, body
a
).
V každom prípade je nutné pripomenúť, že hoci podľa zásady jedinečnosti verejnej služby, ako je uvedená v článku 9 ods. 3 Amsterdamskej zmluvy, všetci úradníci Únie podliehajú jedinému služobnému poriadku, takáto zásada neznamená, že inštitúcie musia rovnakým spôsobom uplatňovať voľnú úvahu, ktorú im služobný poriadok priznáva, pričom sa na ne, naopak, pri riadení svojich zamestnancov vzťahuje „zásada autonómie“ (rozsudok z 5. júla 2011, V/Parlament,
F‑46/09
,
EU:F:2011:101
, bod
).
Podľa článku 110 služobného poriadku VVP prijíma menovací orgán každej inštitúcie a môžu byť teda navzájom odlišné.
Pokiaľ ide o druhú časť tretieho žalobného dôvodu, treba pripomenúť, že povinnosť dodržiavať primeranú lehotu pri vedení správnych konaní predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorej dodržiavanie zabezpečujú súdy Únie a ktorá je prevzatá článkom 41 ods. 1 Charty základných práv ako súčasť zásady riadnej správy vecí verejných (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. apríla 2006, Angeletti/Komisia,
T‑394/03
,
EU:T:2006:111
, bod
).
Porušenie zásady riadnej správy vecí verejných však vo všeobecnosti neodôvodňuje zrušenie rozhodnutia prijatého v správnom konaní. Nedodržanie zásady primeranej lehoty má totiž vplyv na platnosť správneho konania iba v prípade, pokiaľ sa nadmerne dlhá doba tohto konania môže prejaviť v samotnom obsahu rozhodnutia prijatého na jeho záver.
V prejednávanej veci z preskúmania prvého žalobného dôvodu vyplýva (pozri body 19 až 41 vyššie), že aj za predpokladu, že by bolo možné dĺžku trvania preskúmania žiadostí žalobcov o náhradu Parlamentom považovať za prehnane dlhú, nemalo by to vplyv na samotný obsah napadnutých rozhodnutí. Navyše treba pripomenúť, že Parlament z dôvodu neprimeranej dĺžky preskúmania žiadostí rozhodol dobrovoľne a výnimočne priznať príspevok na vzdelanie na rok 2014/2015.
Tretí žalobný dôvod sa preto musí tiež zamietnuť.
Z tohto dôvodu je potrebné zamietnuť návrhy na zrušenie napadnutých rozhodnutí.
O návrhoch na uloženie povinnosti Parlamentu vyplatiť žalobcom príspevok na vzdelanie na rok 2015/2016
Žalobcovia navrhujú, aby Všeobecný súd uložil Parlamentu povinnosť vyplatiť príspevok na vzdelanie na rok 2015/2016.
Vzhľadom na skutočnosť, že návrhy na zrušenie napadnutých rozhodnutí boli zamietnuté, nie je potrebné o týchto návrhoch rozhodnúť.
Z tohto dôvodu sa musí žaloba zamietnuť v celom rozsahu.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Z dôvodov uvedených v tomto rozsudku vyplýva, že žalobcovia nemali úspech vo svojich návrhoch. Okrem toho Parlament vo svojich návrhoch výslovne navrhol, aby bola žalobcom uložená povinnosť nahradiť trovy konania. Žalobcom sa preto ukladá povinnosť nahradiť trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Irit Azoulay, Andrew Boreham, Mirja Bouchard a Darren Neville sú povinní nahradiť trovy konania.

Collins
Barents
Passer
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 28. apríla 2017.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.