CELEX: 62020CJ0720
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Spoločná azylová politika
Kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu
Nariadenie (EÚ) č. 604/2013 (Dublin III)
Žiadosť o medzinárodnú ochranu podaná maloletou osobou v členskom štáte jej narodenia
Rodičia tejto maloletej osoby, ktorým bolo predtým priznané postavenie utečenca v inom členskom štáte
Článok 3 ods. 2
Článok 9
Článok 20 ods. 3
Smernica 2013/32/EÚ
Článok 33 ods. 2 písm. a)
Prípustnosť žiadosti o medzinárodnú ochranu a zodpovednosť za jej posúdenie

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (
Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31
, ďalej len „nariadenie Dublin III“), a najmä jeho článku 20 ods. 3, ako aj smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (
Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60
, ďalej len „smernica o konaniach“), a najmä jej článku 33 ods. 2 písm. a).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi RO, ktorá je maloletou osobou a ktorá je zastúpená právnym zástupcom, a Bundesrepublik Deutschland (Spolková republika Nemecko) vo veci zamietnutia žiadosti o medzinárodnú ochranu tejto maloletej osoby, ktorá sa narodila v tomto členskom štáte a ktorej rodičia, ako aj piati súrodenci získali pred jej narodením medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte, ako neprípustnej.
Právny rámec
Právo Únie
Nariadenie (ES) č. 343/2003
Článok 16 ods. 1 písm. c) nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 z 18. februára 2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov (
Ú. v. EÚ L 50, 2003, s. 1
; Mim. vyd. 19/006, s. 109) stanovoval:
„Členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl podľa tohto nariadenia je povinný… vrátiť za podmienok ustanovených v článku 20 žiadateľa, ktorého žiadosť je v procese posudzovania a ktorý sa nachádza na území iného členského štátu bez povolenia.“
Nariadenie č. 343/2003 bolo zrušené a nahradené nariadením Dublin III.
Nariadenie Dublin III
V odôvodneniach 4, 5 a 14 nariadenia Dublin III sa uvádza:
„(4)
V záveroch z Tampere sa… konštatuje, že spoločný európsky azylový systém by mal zahŕňať z krátkodobého hľadiska jasnú a uplatniteľnú metódu na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl.
(5)
Takáto metóda by mala byť založená na objektívnych a spravodlivých kritériách ako pre členské štáty, tak aj pre dotknuté osoby. Mala by umožniť najmä rýchle určenie zodpovedného členského štátu, aby bol zaručený efektívny prístup k postupom na udelenie medzinárodnej ochrany a aby nebolo ohrozené rýchle vybavovanie žiadostí o medzinárodnú ochranu.
…
(14)
V súlade s Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd[, podpísaným 4. novembra 1950 v Ríme,] a Chartou základných práv Európskej únie by členské štáty pri uplatňovaní tohto nariadenia mali predovšetkým zvažovať rešpektovanie rodinného života.“
Nariadenie Dublin III podľa svojho článku 1 stanovuje „kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanú v jednom z členských štátov štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti“.
Článok 2 tohto nariadenia s názvom „Vymedzenie pojmov“ stanovuje:
„Na účely tohoto nariadenia:
…
c)
‚žiadateľ‘ je štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti, ktorí podali žiadosť o medzinárodnú ochranu, v súvislosti s ktorou ešte nebolo prijaté konečné rozhodnutie;
…
f)
‚osoba požívajúca medzinárodnú ochranu‘ je štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti, ktorým bola udelená medzinárodná ochrana v zmysle článku 2 písm. a) smernice [Európskeho parlamentu a Rady 2011/95/EÚ z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (
Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9
)];
g)
‚rodinní príslušníci‘ sú, ak rodina už existovala v krajine pôvodu, títo členovia rodiny žiadateľa, ktorí sa nachádzajú na území členských štátov:
…
otec, matka alebo iná dospelá osoba zodpovedná za žiadateľa buď podľa práva alebo praxe členského štátu, v ktorom sa táto dospelá osoba zdržiava, ak je týmto žiadateľom maloletá nezosobášená osoba,
…“
Kapitola II uvedeného nariadenia s názvom „Všeobecné zásady a záruky“ obsahuje okrem iného článok 3, nazvaný „Prístup k postupu posudzovania žiadosti o medzinárodnú ochranu“, ktorého odsek 1 a odsek 2 prvý pododsek stanovujú:
„1.   Členské štáty posúdia každú žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorú podá štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti na území ktoréhokoľvek z nich… Žiadosť posúdi jeden členský štát, a to ten, ktorý je podľa kritérií stanovených v kapitole III označený ako zodpovedný.
2.   Keď nie je možné určiť žiaden zodpovedný členský štát na základe kritérií uvedených v tomto nariadení, je za jej posúdenie zodpovedný prvý členský štát, v ktorom bola žiadosť o medzinárodnú ochranu podaná.
…“
Kapitola III nariadenia Dublin III s názvom „Kritériá na určenie zodpovedného členského štátu“ obsahuje okrem iného články 7, 9 a 10 tohto nariadenia.
Článok 7 uvedeného nariadenia s názvom „Hierarchia kritérií“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Kritériá na určenie zodpovedného členského štátu sa použijú v takom poradí, v akom sú stanovené v tejto kapitole.“
Článok 9 nariadenia Dublin III s názvom „Rodinní príslušníci, ktorí požívajú medzinárodnú ochranu“ stanovuje:
„Keď má žiadateľ rodinného príslušníka, bez ohľadu na to, či bola rodina predtým založená v krajine pôvodu, ktorému bolo povolené zdržiavať sa ako osobe požívajúcej medzinárodnú ochranu v niektorom členskom štáte, je tento členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu pod podmienkou, že dotknuté osoby vyjadrili svoje želanie písomne.“
V článku 10 tohto nariadenia s názvom „Rodinní príslušníci, ktorí sú žiadateľmi o medzinárodnú ochranu“ sa uvádza:
„Ak má žiadateľ v členskom štáte rodinného príslušníka, ktorého žiadosť o medzinárodnú ochranu v tomto členskom štáte ešte nebola predmetom prvého rozhodnutia vo veci samej, je tento členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu pod podmienkou, že dotknuté osoby vyjadrili svoje želanie písomne.“
Kapitola IV uvedeného nariadenia s názvom „Závislé osoby a ustanovenia o práve vlastného uváženia“ obsahuje okrem iného článok 17, nazvaný „Ustanovenia o práve vlastného uváženia“, ktorého odsek 2 stanovuje:
„Členský štát, v ktorom bola podaná žiadosť o medzinárodnú ochranu a ktorý uskutočňuje proces určovania zodpovedného členského štátu, alebo zodpovedný členský štát môže kedykoľvek pred prijatím prvého rozhodnutia vo veci samej požiadať iný členský štát o prevzatie žiadateľa s cieľom zlúčiť akékoľvek osoby blízke rodine z humanitárnych dôvodov založených najmä na rodinných alebo kultúrnych aspektoch, a to aj keď tento iný členský štát nie je zodpovedným podľa kritérií stanovených v článkoch 8 až 11 a článku 16. Dotknuté osoby musia svoj súhlas vyjadriť písomne.
…“
Kapitola VI tohto nariadenia s názvom „Postupy na prevzatie a prijatie späť“ obsahuje vo svojom oddiele I s názvom „Začatie postupu“ článok 20, ktorého názov je totožný s názvom tohto oddielu a ktorý stanovuje:
„1.   Proces určovania zodpovedného členského štátu sa začne čo najskôr po tom, ako je členskému štátu prvýkrát podaná žiadosť o medzinárodnú ochranu.
2.   Žiadosť o medzinárodnú ochranu sa považuje za podanú, keď je príslušným orgánom dotknutého členského štátu doručené tlačivo podané žiadateľom alebo správa, ktorú vypracovali orgány. Ak žiadosť nie je podaná písomne, čas, ktorý uplynie medzi vyhlásením úmyslu a prípravou správy, by mal byť čo najkratší.
3.   Na účely tohto nariadenia je postavenie maloletej osoby, ktorá sprevádza žiadateľa a ktorá spĺňa definíciu rodinného príslušníka, neoddeliteľné od postavenia jeho rodinného príslušníka a zaoberá sa ním členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti uvedeného rodinného príslušníka o medzinárodnú ochranu, aj keď táto maloletá osoba nie je samostatným žiadateľom, za predpokladu, že je to v najlepšom záujme maloletej osoby. Rovnaký postup sa vzťahuje na deti narodené po tom, ako žiadateľ pricestoval na územie členských štátov, bez toho, aby bolo potrebné začať nový postup vo veci ich prevzatia.
…“
Oddiel II tejto istej kapitoly VI s názvom „Postupy pre dožiadania o prevzatie“ obsahuje okrem iného článok 21, nazvaný „Predloženie dožiadania o prevzatie“, ktorý vo svojom odseku 1 prvom pododseku stanovuje:
„Ak členský štát, ktorému bola podaná žiadosť o medzinárodnú ochranu, považuje iný členský štát za zodpovedný za posúdenie tejto žiadosti, môže čo najrýchlejšie a v každom prípade do troch mesiacov odo dňa podania žiadosti v zmysle článku 20 ods. 2 dožiadať tento iný členský štát, aby prevzal žiadateľa.“
Smernica o konaniach
Podľa odôvodnenia 43 smernice o konaniach:
„Členské štáty by mali posúdiť všetky žiadosti z vecnej stránky, t. j. posúdiť, či je daný žiadateľ oprávnený na medzinárodnú ochranu v súlade so smernicou [2011/95], pokiaľ táto smernica neustanovuje inak, najmä tam, kde možno odôvodnene predpokladať, že by iná krajina vykonala posúdenie alebo poskytla dostatočnú ochranu. Členské štáty by najmä nemali byť povinné posúdiť vecnú stránku žiadosti o medzinárodnú ochranu, ak prvá krajina azylu priznala žiadateľovi postavenie utečenca alebo inú dostatočnú ochranu a žiadateľ bude prijatý späť do uvedenej krajiny.“
V článku 33 tejto smernice s názvom „Neprípustné žiadosti“ sa uvádza:
„1.   Okrem prípadov, v ktorých sa žiadosť neposudzuje v súlade s nariadením [Dublin III], od členských štátov sa nevyžaduje, aby posudzovali, či žiadateľ spĺňa požiadavky na priznanie medzinárodnej ochrany podľa [smernice 2011/95], v prípade, že sa žiadosť považuje za neprípustnú podľa tohto článku.
2.   Členské štáty môžu považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú, iba ak:
a)
iný členský štát poskytol medzinárodnú ochranu;
…“
Nemecké právo
§ 29 ods. 1 bod 1 písm. a) Asylgesetz (zákon o azyle) z 26. júna 1992 (BGBl. 1992 I, s. 1126) v znení uverejnenom 2. septembra 2008 (BGBl. 2008 I, s. 1798) s názvom „Neprípustné žiadosti“ stanovuje:
„(1)   Žiadosť o azyl je neprípustná, ak:
1.
je iný štát
a) v súlade [s nariadením Dublin III],…
zodpovedný za azylové konanie,
…“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Dňa 19. marca 2012 bolo rodičom a piatim súrodencom žalobkyne vo veci samej, ktorí sú štátnymi príslušníkmi Ruskej federácie, v Poľsku priznané postavenie utečenca.
V decembri 2012 odišli z územia tohto členského štátu do Nemecka, kde podali žiadosti o medzinárodnú ochranu.
Spolková republika Nemecko požiadala 25. apríla 2013 Poľskú republiku o prevzatie týchto osôb na základe článku 16 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 343/2003.
Poľská republika 3. mája 2013 odmietla tejto žiadosti vyhovieť s odôvodnením, že uvedené osoby už požívajú medzinárodnú ochranu na jej území.
Rozhodnutím z 2. októbra 2013 Spolková republika Nemecko zamietla žiadosti o medzinárodnú ochranu týchto istých osôb ako neprípustné z dôvodu postavenia utečenca, ktoré už týmto osobám bolo priznané v Poľsku, a nariadila im opustiť nemecké územie pod hrozbou vyhostenia.
Dňa 7. novembra 2014 bolo toto rozhodnutie zrušené len v časti týkajúcej sa príkazu opustiť nemecké územie pod hrozbou vyhostenia.
Dňa 7. marca 2018 žalobkyňa vo veci samej, ktorá sa narodila 21. decembra 2015 v Nemecku a ktorá je rovnako ako jej rodičia a jej piati súrodenci štátnou príslušníčkou Ruskej federácie, podala na nemecké orgány žiadosť o medzinárodnú ochranu.
Dvomi rozhodnutiami Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Spolkový úrad pre migráciu a utečencov, Nemecko) prijatými 14. februára 2019 a 19. marca 2019 bolo rodičom a súrodencom žalobkyne vo veci samej znova nariadené opustiť nemecké územie pod hrozbou vyhostenia z dôvodu medzinárodnej ochrany, ktorú už požívali v Poľsku. O odvolaní podanom proti týmto rozhodnutiam sa stále koná.
Spolkový úrad pre migráciu a utečencov rozhodnutím z 20. marca 2019 zamietol žiadosť žalobkyne vo veci samej o medzinárodnú ochranu ako neprípustnú na základe § 29 ods. 1 bodu 1 písm. a) zákona o azyle v spojení s článkom 20 ods. 3 druhou vetou nariadenia Dublin III.
Proti tomuto zamietavému rozhodnutiu podala žalobkyňa vo veci samej žalobu na vnútroštátny súd. Podľa tohto súdu sa, pokiaľ ide o žiadosť o medzinárodnú ochranu podanú žalobkyňou vo veci samej, nezačalo žiadne konanie o určení zodpovedného členského štátu podľa nariadenia Dublin III. Za týchto okolností sa vnútroštátny súd pýta, či je Spolková republika Nemecko na základe nariadenia Dublin III členským štátom zodpovedným za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu žalobkyne vo veci samej a či je v prípade kladnej odpovede tento členský štát aj tak oprávnený zamietnuť túto žiadosť ako neprípustnú.
V tejto súvislosti Verwaltungsgericht Cottbus (Správny súd Cottbus, Nemecko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa v súvislosti s požiadavkou práva Únie týkajúcej sa zamedzenia sekundárnej migrácií, ako aj všeobecnou zásadou jednoty rodiny, ktorá je vyjadrená v [nariadení Dublin III], vyžadovať analogické uplatnenie článku 20 ods. 3 tohto nariadenia v situácii, v ktorej maloleté dieťa a jeho rodičia podajú žiadosti o medzinárodnú ochranu v rovnakom členskom štáte, rodičia však už požívajú medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte, zatiaľ čo dieťa sa narodilo až v členskom štáte, v ktorom podalo žiadosť o medzinárodnú ochranu?
2.
V prípade, že je odpoveď na prvú otázku kladná, treba sa zdržať posúdenia žiadosti o azyl maloletého dieťaťa podľa [nariadenia Dublin III] a vydať rozhodnutie o odovzdaní podľa článku 26 tohto nariadenia s prihliadnutím na to, že je možné, že na posúdenie žiadosti maloletého dieťaťa o medzinárodnú ochranu je príslušný štát, v ktorom medzinárodnú ochranu požívajú jeho rodičia?
3.
V prípade, že je odpoveď na druhú otázku kladná, má sa článok 20 ods. 3 [nariadenia Dublin III] analogicky uplatniť aj v tej súvislosti, keď podľa jeho druhej vety nie je nutné vykonanie nového postupu vo veci prevzatia pre neskôr narodené dieťa, hoci potom vzniká nebezpečenstvo, že prijímajúci členský štát nevie o možnej situácii odôvodňujúcej prijatie maloletého dieťaťa, respektíve vo svojej správnej praxi odmietne analogické uplatnenie článku 20 ods. 3 [tohto nariadenia], a tým pre maloleté dieťa vzniká nebezpečenstvo, že sa stane ‚refugee in orbit‘?
4.
V prípade, že je odpoveď na druhú a tretiu otázku záporná, môže sa voči maloletému dieťaťu, ktoré v členskom štáte podalo žiadosť o medzinárodnú ochranu, vydať rozhodnutie o neprípustnosti podľa analogického uplatnenia článku 33 ods. 2 písm. a) [smernice o konaniach] aj vtedy, ak síce nie dieťa samotné, ale jeho rodičia požívajú medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či vzhľadom na cieľ nariadenia Dublin III, ktorým je zamedziť sekundárnej migrácii a zachovať základné právo na rešpektovanie rodinného života žiadateľov o medzinárodnú ochranu, a najmä jednotu rodiny, sa má článok 20 ods. 3 tohto nariadenia vykladať v tom zmysle, že sa analogicky uplatňuje na situáciu, keď maloletá osoba a jej rodičia podajú žiadosti o medzinárodnú ochranu v členskom štáte, v ktorom sa táto maloletá osoba narodila, pričom jej rodičia už požívajú medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 20 nariadenia Dublin III, ktorý má názov „Začatie postupu“ a tvorí súčasť kapitoly VI tohto nariadenia, ktorá je nazvaná „Postupy na prevzatie a prijatie späť“, vo svojom odseku 3 prvej vete stanovuje, že na účely tohto nariadenia je postavenie maloletej osoby, ktorá sprevádza žiadateľa a ktorá spĺňa definíciu rodinného príslušníka, neoddeliteľné od postavenia jeho rodinného príslušníka a zaoberá sa ním členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti uvedeného rodinného príslušníka o medzinárodnú ochranu, aj keď táto maloletá osoba nie je samostatným žiadateľom, za predpokladu, že je to v najlepšom záujme maloletej osoby. V tomto článku 20 ods. 3 druhej vete sa spresňuje, že rovnaký postup sa vzťahuje na deti narodené po tom, ako žiadateľ pricestoval na územie členských štátov, bez toho, aby bolo potrebné začať nový postup vo veci ich prevzatia.
Z jasného znenia článku 20 ods. 3 nariadenia Dublin III vyplýva, že tento článok predpokladá, že rodinní príslušníci maloletej osoby majú stále postavenie „žiadateľa“ v zmysle článku 2 písm. c) tohto nariadenia, a že preto neupravuje situáciu maloletej osoby, ktorá sa narodila po tom, ako títo rodinní príslušníci získali medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte, ako je štát, v ktorom sa maloletá osoba narodila a v ktorom býva so svojou rodinou.
Okrem toho v rozpore s tým, čo tvrdí nemecká vláda, je v tomto ohľade irelevantné, či uvedení rodinní príslušníci podali novú žiadosť o medzinárodnú ochranu v tomto druhom členskom štáte a či tento členský štát zamietol takéto žiadosti ako neprípustné pred narodením dotknutej maloletej osoby alebo po jej narodení. Je totiž dôležité pripomenúť, že členský štát nemôže v rámci konaní vymedzených týmto nariadením platne dožiadať iný členský štát o prevzatie alebo prijatie späť štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v prvom z týchto členských štátov potom, ako mu bola priznaná medzinárodná ochrana druhým z nich (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. marca 2019, Ibrahim a i.,
C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17
,
EU:C:2019:219
, bod
).
Pokiaľ ide o otázku, či sa článok 20 ods. 3 nariadenia Dublin III môže napriek tomu uplatniť analogicky na situáciu, o akú ide vo veci samej, treba zdôrazniť, že ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 28 svojich návrhov, postavenie maloletej osoby, ktorej rodinní príslušníci sú žiadateľmi o medzinárodnú ochranu, a postavenie maloletej osoby, ktorej rodinní príslušníci už požívajú takúto ochranu, nie sú porovnateľné v kontexte režimu zavedeného nariadením Dublin III, keďže totiž pojmy „žiadateľ“ a „osoba požívajúca medzinárodnú ochranu“, ktoré sú vymedzené v bode c) a bode f) článku 2 tohto nariadenia, sa vzťahujú na rozdielne právne postavenia, ktoré sú upravené odlišnými ustanoveniami tohto nariadenia.
V tejto súvislosti, tak ako zdôraznil generálny advokát v tom istom bode svojich návrhov, normotvorca Únie tak predovšetkým odlíšil postavenie maloletej osoby, ktorej rodinní príslušníci už požívajú medzinárodnú ochranu v členskom štáte, upravené v článku 9 nariadenia Dublin III, od postavenia maloletej osoby, ktorej rodinní príslušníci sú žiadateľmi o medzinárodnú ochranu, ktorá je zase upravená v článku 10 a článku 20 ods. 3 tohto nariadenia.
V prvej z týchto situácií, ktorá zodpovedá situácii, o akú ide vo veci samej, by analogické uplatnenie článku 20 ods. 3 nariadenia Dublin III na dotknutú maloletú osobu pripravilo tak dotknutú maloletú osobu, ako aj členský štát, ktorý poskytol medzinárodnú ochranu rodinným príslušníkom tejto maloletej osoby, o uplatnenie mechanizmov stanovených týmto nariadením.
Konkrétne by analogické uplatnenie druhej vety článku 20 ods. 3 nariadenia Dublin III na takúto maloletú osobu malo za dôsledok to, že by táto osoba mohla byť predmetom rozhodnutia o odovzdaní bez toho, aby sa vo vzťahu k tejto maloletej osobe začal postup vo veci jej prevzatia. Výnimka zo začatia postupu vo veci prevzatia tejto maloletej osoby narodenej po príchode žiadateľa na územie členských štátov stanovená v článku 20 ods. 3 druhej vete nariadenia Dublin III predpokladá, že maloletá osoba bude začlenená do postupu začatého vo vzťahu k jej rodinným príslušníkom, a teda aby tento postup prebiehal, čo tak práve nie je v prípade, keď títo rodinní príslušníci už získali medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte.
Okrem toho, ak by sa na základe analogického uplatnenia článku 20 ods. 3 druhej vety nariadenia Dublin III umožnilo členskému štátu narodenia maloletej osoby prijať rozhodnutie o odovzdaní mimo rámca akéhokoľvek postupu vo veci prevzatia, viedlo by to okrem iného k tomu, že by sa obchádzala lehota stanovená v tejto súvislosti v článku 21 ods. 1 prvom pododseku tohto nariadenia a členský štát, ktorý poskytol medzinárodnú ochranu rodinným príslušníkom pred narodením tejto maloletej osoby, by bol postavený pred takéto rozhodnutie o odovzdaní, hoci o ňom nebol informovaný ani nemal možnosť uznať svoju zodpovednosť za posúdenie žiadosti uvedenej maloletej osoby o medzinárodnú ochranu.
Okrem toho treba konštatovať, že normotvorca Únie stanovil osobitné pravidlá v prípade, keď je konanie, ktoré bolo začaté vo vzťahu k rodinným príslušníkom maloletej osoby, ukončené, a keď teda už títo rodinní príslušníci nie sú žiadateľmi v zmysle článku 2 písm. c) nariadenia Dublin III, ale ako osobám požívajúcim medzinárodnú ochranu im bolo povolené zdržiavať sa v členskom štáte. Túto situáciu upravuje najmä článok 9 tohto nariadenia.
V článku 9 nariadenia Dublin III sa totiž stanovuje, že keď má žiadateľ rodinného príslušníka – bez ohľadu na to, či bola rodina predtým založená v krajine pôvodu –, ktorému bolo povolené zdržiavať sa ako osobe požívajúcej medzinárodnú ochranu v niektorom členskom štáte, je tento členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu pod podmienkou, že dotknuté osoby vyjadrili svoje želanie písomne.
Je pravda, že tak ako poznamenali niektorí dotknutí účastníci konania na pojednávaní, skutočnosť, že uplatnenie kritéria na určenie zodpovedného členského štátu obsiahnutého v článku 9 nariadenia Dublin III podlieha výslovnej podmienke, že dotknuté osoby vyjadrili svoje želanie písomne, vylučuje uplatnenie tohto kritéria v prípade, že vyjadrenie takéhoto želania neexistuje. Táto situácia môže nastať najmä vtedy, keď je žiadosť o medzinárodnú ochranu dotknutej maloletej osoby podaná v nadväznosti na nelegálnu sekundárnu migráciu jej rodiny z prvého členského štátu do členského štátu, v ktorom je táto žiadosť podaná. Táto okolnosť však nič nemení na skutočnosti, že normotvorca Únie stanovil v tomto článku 9 ustanovenie, ktoré sa vzťahuje práve na takú situáciu, o akú ide vo veci samej, keď rodinní príslušníci žiadateľa už sami nie sú žiadateľmi, ale požívajú už medzinárodnú ochranu priznanú niektorým členským štátom.
Okrem toho vzhľadom na jasné znenie článku 9 tohto nariadenia sa nemožno odchýliť od požiadavky písomného prejavu želania dotknutých osôb, vyžadovaného týmto článkom. Predchádzanie sekundárnej migrácii, ktoré, tak ako na to Súdny dvor poukázal (rozsudok z 2. apríla 2019, H. a R.,
C‑582/17 a C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, bod
), predstavuje jeden z cieľov sledovaných nariadením Dublin III, nemôže odôvodňovať odlišný výklad tohto článku.
To isté platí, aj pokiaľ ide o postup stanovený v článku 17 ods. 2 nariadenia Dublin III, podľa ktorého členský štát, v ktorom bola podaná žiadosť o medzinárodnú ochranu, môže kedykoľvek pred prijatím prvého rozhodnutia vo veci samej požiadať iný členský štát o prevzatie žiadateľa o medzinárodnú ochranu s cieľom zlúčiť akékoľvek osoby blízke rodine z humanitárnych dôvodov, pokiaľ dotknuté osoby vyjadria svoj súhlas písomne.
Za týchto okolností v situácii, v ktorej dotknuté osoby písomne nevyjadrili želanie, aby členským štátom zodpovedným za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu maloletej osoby bol ten členský štát, v ktorom bol rodinným príslušníkom tejto osoby povolený pobyt ako osobám požívajúcim medzinárodnú ochranu, sa určenie zodpovedného členského štátu vykoná na základe článku 3 ods. 2 nariadenia Dublin III. Podľa tohto ustanovenia, ktoré sa uplatňuje subsidiárne, keď nie je možné určiť žiaden zodpovedný členský štát na základe kritérií uvedených v tomto nariadení, je za jej posúdenie zodpovedný prvý členský štát, v ktorom bola žiadosť o medzinárodnú ochranu podaná.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 20 ods. 3 nariadenia Dublin III sa má vykladať v tom zmysle, že sa analogicky neuplatňuje na situáciu, keď maloletá osoba a jej rodičia podajú žiadosti o medzinárodnú ochranu v členskom štáte, v ktorom sa táto maloletá osoba narodila, pričom jej rodičia už požívajú medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte.
O druhej a tretej otázke
Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné preskúmať druhú a tretiu otázku.
O štvrtej otázke
Štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 33 ods. 2 písm. a) smernice o konaniach vykladať v tom zmysle, že na základe analogického uplatnenia umožňuje zamietnuť ako neprípustnú žiadosť o medzinárodnú ochranu maloletej osoby, pokiaľ nie samotná táto maloletá osoba, ale jej rodičia požívajú medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte.
Treba pripomenúť, že podľa článku 33 ods. 1 smernice o konaniach sa od členských štátov nevyžaduje, aby posudzovali, či žiadateľ spĺňa požiadavky na priznanie medzinárodnej ochrany podľa smernice 2011/95 v prípade, že sa žiadosť považuje za neprípustnú podľa tohto článku. V tejto súvislosti odsek 2 tohto článku taxatívne vymenúva situácie, v ktorých členské štáty môžu považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú [rozsudky z 19. marca 2019, Ibrahim a i.,
C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17
,
EU:C:2019:219
, bod
, ako aj z 22. februára 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvosť rodiny – Už priznaná ochrana),
C‑483/20
,
EU:C:2022:103
, bod
].
Táto taxatívna povaha sa zakladá tak na znení uvedeného ustanovenia, najmä na pojme „iba“, ktorý predchádza vymenovaniu dôvodov neprípustnosti, ako aj na jeho účele, ktorý spočíva, ako to už Súdny dvor konštatoval, v zmiernení povinnosti členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu vymedzením prípadov, v ktorých sa taká žiadosť považuje za neprípustnú [rozsudok z 19. marca 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa),
C‑564/18
,
EU:C:2020:218
, bod
, ako aj citovaná judikatúra]. Okrem toho vzhľadom na tento účel má článok 33 ods. 2 smernice o konaniach ako celok povahu výnimky vo vzťahu k povinnosti členských štátov preskúmať z vecného hľadiska všetky žiadosti o medzinárodnú ochranu.
Podľa článku 33 ods. 2 písm. a) smernice o konaniach môžu členské štáty považovať žiadosť o medzinárodnú ochranu za neprípustnú, ak iný členský štát poskytol medzinárodnú ochranu. Táto možnosť sa vysvetľuje najmä významom zásady vzájomnej dôvery v práve Únie, najmä v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, ktorý Únia tvorí, a vyjadrením ktorej je toto ustanovenie v rámci spoločného azylového konania zavedeného touto smernicou [pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. februára 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvosť rodiny – Už priznaná ochrana),
C‑483/20
,
EU:C:2022:103
, body
a
].
Z taxatívnej povahy výpočtu uvedeného v článku 33 ods. 2 smernice o konaniach, ako aj z toho, že dôvody neprípustnosti, z ktorých tento výpočet pozostáva, má povahu výnimky, však vyplýva, že článok 33 ods. 2 písm. a) tejto smernice sa musí vykladať reštriktívne, a teda ho nemožno uplatniť na situáciu, ktorá nezodpovedá jeho zneniu.
Pôsobnosť
ratione personae
tohto ustanovenia sa preto nemôže vzťahovať aj na žiadateľa o medzinárodnú ochranu, ktorý sám nepožíva takúto ochranu upravenú v uvedenom ustanovení. Tento výklad potvrdzuje odôvodnenie 43 smernice o konaniach, ktoré, tak ako na to poukázal generálny advokát v bode 40 svojich návrhov, spresňuje rozsah tohto dôvodu neprípustnosti, keď sa v ňom uvádza, že členské štáty by nemali byť povinné posúdiť vecnú stránku žiadosti o medzinárodnú ochranu, ak prvá krajina azylu priznala žiadateľovi postavenie utečenca alebo inú dostatočnú ochranu.
V dôsledku uvedeného v prípade, o aký ide v spore vo veci samej, keď je žiadateľ maloletou osobou, ktorej rodinní príslušníci požívajú medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte, ale ktorá sama takúto ochranu nepožíva, tento žiadateľ nepatrí do pôsobnosti výnimky stanovenej v článku 33 ods. 2 písm. a) smernice o konaniach. Jeho žiadosť teda nemožno vyhlásiť za neprípustnú na tomto základe.
Okrem toho toto ustanovenie nemožno analogicky uplatniť tak, že sa na jeho základe prijme rozhodnutie o neprípustnosti v tejto situácii. Takéto uplatnenie by totiž bolo v rozpore nielen s taxatívnou povahou výpočtu uvedeného v článku 33 ods. 2 smernice o konaniach, ale aj so skutočnosťou, že situácia takejto maloletej osoby nie je porovnateľná so situáciou žiadateľa o medzinárodnú ochranu, ktorý už takúto ochranu priznanú iným členským štátom požíva, čo vylučuje akúkoľvek analógiu.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na štvrtú otázku odpovedať, že článok 33 ods. 2 písm. a) smernice o konaniach sa má vykladať v tom zmysle, že sa analogicky neuplatňuje na žiadosť o medzinárodnú ochranu podanú maloletou osobou v členskom štáte, pokiaľ nie samotná táto maloletá osoba, ale jej rodičia požívajú medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

1.
Článok 20 ods. 3 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
sa analogicky neuplatňuje na situáciu, keď maloletá osoba a jej rodičia podajú žiadosti o medzinárodnú ochranu v členskom štáte, v ktorom sa táto maloletá osoba narodila, pričom jej rodičia už požívajú medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte.

2.
Článok 33 ods. 2 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/32/EÚ z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany
sa má vykladať v tom zmysle, že:
sa analogicky neuplatňuje na žiadosť o medzinárodnú ochranu podanú maloletou osobou v členskom štáte, pokiaľ nie samotná táto maloletá osoba, ale jej rodičia požívajú medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.