CELEX: 62020CJ0405
Преюдициално запитване
Социална политика
Член 157 ДФЕС
Протокол (№ 33)
Равно третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите
Директива 2006/54/ЕО
Член 5, буква в) и член 12
Забрана за непряка дискриминация, основана на пола
Професионална социалноосигурителна схема, приложима след датата, посочена в този протокол и в член 12
Пенсии за осигурителен стаж и възраст на държавни служители
Национална правна уредба, която предвижда годишно адаптиране на пенсиите за осигурителен стаж и възраст
Прогресивно намаляващо увеличение в зависимост от размера на пенсията за осигурителен стаж и възраст с пълно изключване над определен размер
Обосновки

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 157 ДФЕС, на Протокол (№ 33) относно член 157 ДФЕС, приложен към Договора за функционирането на ЕС (наричан по-нататък „Протокол № 33“) и на членове 5 и 12 от Директива 2006/54/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 юли 2006 година за прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите (
ОВ L 204, 2006 г., стр. 23
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 262).
Запитването е отправено в рамките на три спора съответно между EB, JS и DP, от една страна, и Versicherungsanstalt öffentlich Bediensteter, Eisenbahnen und Bergbau (BVAEB) (Здравноосигурителна каса за държавните служители и служителите на публичните органи, железен и миннодобивен сектор, Австрия), по повод на годишното адаптиране на пенсиите им за осигурителен стаж и възраст.
Правна уредба
Правото на Съюза
Протокол № 33 гласи:
„За целите на член 157 [ДФЕС] облагите съгласно професионалните схеми за социална сигурност не се считат за възнаграждение, ако и доколкото те се отнасят към периоди на заетост преди 17 май 1990 г., с изключение на работниците или на лицата на тяхна издръжка, които преди тази дата са завели дело или са предявили подобен иск, според приложимото национално право“.
Член 1 от Директива 2006/54 гласи:
„Целта на настоящата директива е да се осигури прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на жените и мъжете в областта на заетостта и професиите.
За тази цел тя съдържа разпоредби за прилагане на принципа на равното третиране по отношение на:
[…]
в) професионалните социално-осигурителни схеми.
[…]“.
Член 2, параграф 1 от тази директива предвижда:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
а)
„пряка дискриминация“: когато едно лице се третира по-неблагоприятно въз основа на пола, отколкото друго лице е, било е или би било третирано в сравнима ситуация
б)
„непряка дискриминация“: когато привидно неутрална разпоредба, критерий или практика би поставила лица от един пол в по-неблагоприятно положение от лица от друг пол, освен ако тази разпоредба, критерий или практика е обективно обоснована от легитимна цел и средствата за постигането на тази цел са подходящи и необходими;
[…]
е)
„професионални социално-осигурителни схеми“: схемите, които не са регулирани от Директива 79/7/ЕИО от 19 декември 1978 г. относно постепенното прилагане на принципа на равното третиране на мъжете и жените в сферата на социалното осигуряване [(
ОВ L 6, 1979 г., стр. 24
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 192)] и, които имат за цел да предоставят на работници, независимо дали са заети или самостоятелно заети лица, в рамките на едно предприятие или група от предприятия, област на икономическа дейност или професионален сектор, или група професионални сектори, обезщетения, предназначени да допълнят или да заместят обезщетенията, предвидени в законно установените социално-осигурителни схеми, независимо дали участието в тези схеми е задължително или доброволно“.
Съгласно член 3 от посочената директива, озаглавен „Позитивни мерки“:
„Държавите членки могат да поддържат или приемат мерки по смисъла на член [157, параграф 4 ДФЕС] с цел осигуряване на практика на пълната равнопоставеност между мъжете и жените в трудовия живот“.
Дял II, глава 2, озаглавена „Равно третиране в професионалните социално-осигурителни схеми“, от същата директива съдържа по-специално членове 5 и 12.
Съгласно член 5 от Директива 2006/54, озаглавен „Забрана за дискриминация“:
„Без да се засяга член 4, не се допуска пряка или непряка дискриминация, основана на пола, в професионалните социално-осигурителни схеми, по-специално по отношение на:
а)
обхвата на такива схеми и условията за достъп до тях,
б)
задължението за правене на вноски и изчисляването на вноските,
в)
изчисляването на обезщетенията, включително допълнителните обезщетения, дължими по отношение на съпруг/а или зависими лица, както и условията, регулиращи продължителността и запазването на правото на обезщетения“.
Член 12 от тази директива, озаглавен „Ретроактивно действие“, гласи:
„1.   Всяка мярка за прилагането на настоящата глава по отношение на наетите работници обхваща всички обезщетения, отнасящи се до периодите на заетост след 17 май 1990 г. и има ретроактивно действие към тази дата, без това да засяга работниците или лицата, които имат техните права, и които преди тази дата са завели дело или са си потърсили правата по равностоен начин по националното право. В този случай, мерките за прилагане имат обратно действие до 8 април 1976 г. и обхващат всички обезщетения, отнасящи се до периодите на заетост след тази дата. За държавите членки, които са се присъединили към [Съюза] след 8 април 1976 г. и преди 17 май 1990 г., тази дата се замества с датата, на която член [157 ДФЕС] започва да се прилага на тяхната територия.
2.   Второто изречение на параграф 1 не забранява националните норми, отнасящи се до сроковете за завеждане на дела по вътрешното право, да бъдат противопоставими на работниците или на лицата, които имат техните права и които са подали иск или еквивалентна на това жалба съгласно националното право, преди 17 май 1990 г., при условие че нормите за този вид дела не са по-неблагоприятни, отколкото тези за подобни дела от вътрешен характер и че не правят невъзможно упражняването на практика на правото на [Съюза].
3.   За държавите членки, които са се присъединили към [Съюза] след 17 май 1990 г. и, които на 1 януари 1994 г. са били договарящи се страни по Споразумението за Европейското икономическо пространство, датата 17 май 1990 г., която фигурира в първото изречение на параграф 1, се замества с датата 1 януари 1994 г.
4.   За всички останали държави членки, които са се присъединили след 17 май 1990 г., датата 17 май 1990 г., фигурираща в параграфи 1 и 2, се замества с датата, на която член [157 ДФЕС] започва да се прилага на тяхната територия“.
Австрийското право
Член 41 от Bundesgesetz über die Pensionsansprüche der Bundesbeamten, ihrer Hinterbliebenen und Angehörigen (Pensionsgesetz 1965) (Федерален закон за пенсионните права на федералните държавни служители, преживелите ги лица и членовете на техните семейства (Закон за пенсиите от 1965 г.) от 18 ноември 1965 г. (BGBI., 340/1965) в редакцията му в сила към момента на настъпване на фактите по главното производство (наричан по-нататък „PG 1965“) гласи:
„[…]
(2)   Пенсиите за осигурителен стаж и възраст и наследствените пенсии, дължими съгласно настоящия закон, […] трябва да се адаптират по същото време и в същата степен като пенсиите по схемата за задължително пенсионно осигуряване,
1.
когато правото на пенсия вече е придобито преди 1 януари на съответната година
[…]
(4)   Методът за адаптиране на пенсиите, определен в член 711 от [Allgemeines Sozialversicherungsgesetz (Общ закон за социалното осигуряване)] за календарната 2018 г., се прилага по аналогия […]. При увеличение съгласно член 711, параграф 1, точка 2 от [Общия закон за социалното осигуряване] общият размер на увеличението трябва да се приложи към пенсията за осигурителен стаж и възраст или към наследствената пенсия“.
Член 108f от Общия закон за социалното осигуряване в редакцията му в сила към момента на настъпване на фактите по главното производство (наричан по-нататък „ASVG“) предвижда:
„(1)   Федералният министър на социалната сигурност, поколенията и защитата на потребителите определя коригиращия коефициент за всяка календарна година, като взема предвид референтната стойност.
(2)   Референтната стойност се определя така, че увеличението на пенсиите вследствие на адаптирането с референтната стойност да съответства на увеличението на потребителските цени съгласно параграф 3. Тя се закръгля до третия десетичен знак.
(3)   Увеличението на потребителските цени се определя въз основа на средното увеличение за дванадесет календарни месеца до юли през годината, предшестваща годината на адаптиране, като се използва индексът на потребителските цени за 2000 г. или друг индекс, с който той е заменен. За тази цел следва да се изчисли средноаритметичната стойност на годишните инфлационни проценти, публикувани от Statistik Austria [Австрийски статистически институт] за периода на изчислението“.
Член 108h от ASVG гласи:
„(1)   Считано от 1 януари всяка година,
а)
всички пенсии, изплащани от пенсионноосигурителни схеми, за които референтната дата (член 223, параграф 2) е преди 1 януари на съответната година,
[…]
се умножават с корекционния коефициент. […]
(2)   Посоченото в параграф 1 адаптиране се извършва въз основа на пенсията, за която е придобито право съгласно разпоредбите, които са били в сила към 31 декември на предходната година […]“.
Член 711 от ASVG гласи:
„(1)   Чрез дерогация от член 108h, параграф 1, първо изречение и параграф 2 пенсиите за календарната 2018 г. не се увеличават с корекционния коефициент, а както следва: общият пенсионен доход (параграф 2) се увеличава
1. ако не надвишава 1500 EUR на месец, с 2,2 %;
2. ако не надвишава 2000 EUR на месец, с 33 EUR;
3. ако е от 2000 EUR до 3355 EUR на месец, с 1,6 %;
4. ако е от 3355 EUR до 4980 EUR на месец, той се увеличава с процент, линейно намаляващ между посочените стойности от 1,6 % до 0 %.
Ако общият пенсионен доход е над 4980 EUR на месец, не се извършва увеличение.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Жалбоподателите в главното производство, ЕВ, JS и DP, са трима мъже, родени преди 1955 г., които са работили като федерални държавни служители в Австрия. Те са пенсионирани съответно през 2000 г., 2013 г. и 2006 г. През 2017 г. брутният месечен размер на пенсията им за осигурителен стаж и възраст възлиза на 6872,43 EUR за първия, 4676,48 EUR за втория и 5713,22 за третия.
Всеки от жалбоподателите в главното производство иска от BVAEB да преизчисли размера на пенсията им за осигурителен стаж и възраст, считано от 1 януари 2018 г. Този орган констатира, че размерът на пенсиите на EB и DP не следва да бъде адаптиран, тъй като надхвърля максималния размер от 4980 EUR месечно, посочен в член 711, параграф 1 от ASVG. Колкото до пенсията за осигурителен стаж и възраст на JS, тя е адаптирана, като е приложено увеличение от 0,2989 %.
Всеки от жалбоподателите в главното производство подава жалба до Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия), като те твърдят, че член 41, параграф 4 от PG 1965 във връзка с член 711, параграф 1, точка 4 и последно изречение от ASVG, които ги лишават напълно, двама от тях, или почти напълно, за третия, предвид размера на пенсията им, от възможността за преизчисляване на този размер, установява по отношение на тях непряка дискриминация, основана на пола, в противоречие с правото на Съюза.
В подкрепа на жалбите си жалбоподателите в главното производство твърдят, че приложимата към тях национална правна уредба относно адаптирането на пенсиите непрестанно влошава положението им от 1995 г. и че през периода 2001—2017 г. пенсиите в по-висок размер са били адаптирани само в малка степен. Освен това те поддържат, че тази правна уредба води до непряка дискриминация, основана на пола, като в това отношение представят статистически анализ, според който лицата, получаващи пенсии за осигурителен стаж и възраст, попадащи в обхвата на PG 1965, с месечен размер над 4980 EUR, са 8417 мъже и 1040 жени, докато броят получатели на пенсии за осигурителен стаж и възраст във федералната публична администрация възлиза на 79491 мъже и 22470 жени.
Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд) отхвърля жалбите на жалбоподателите в главното производство, като приема, че са налице съображения, които могат да обосноват отхвърляне на довода за дискриминация, основана на пола. Що се отнася само до EB и DP, този съд констатира също, че е безспорно, че много повече мъже, отколкото жени са засегнати от член 41, параграф 4 от PG 1965 във връзка с член 711, параграф 1, последно изречение от ASVG.
Жалбоподателите в главното производство сезират запитващата юрисдикция — Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия), с ревизионна жалба срещу тези решения.
Според запитващата юрисдикция пенсиите за осигурителен стаж и възраст, получавани от жалбоподателите в главното производство, по PG 1965, доколкото те са родени преди 1955 г., попадат в обхвата на член 157 ДФЕС, Протокол № 33 и член 12 от Директива 2006/54. Ето защо тази юрисдикция иска, на първо място, да се установи евентуалното въздействие върху жалбите им на ограничаването във времето на действието на принципа на равно третиране на мъжете и жените, предвиден в този протокол и посочената разпоредба от Директива 2006/54, що се отнася до периода преди 1 януари 1994 г. за Република Австрия. Според посочената юрисдикция, макар това ограничаване да може да се счита за приложимо по отношение на части от обезщетението като оспорваното от жалбоподателите в главното производство адаптиране на пенсиите, макар и частично, пропорционално на периодите, през които са работили преди 1 януари 1994 г., практиката на Съда, произтичаща по-специално от решение от 6 октомври 1993 г., Ten Oever (
C‑109/91
,
EU:C:1993:833
), подкрепя тълкуването, че посоченото ограничаване не се прилага към такова адаптиране и не може да възпрепятства жалбоподателите в главното производство да се позовават на изискването за равно третиране между мъжете и жените.
В това отношение запитващата юрисдикция посочва, на второ място, че с оглед на разглежданата национална правна уредба на пенсионираните федерални държавни служители, получаващи по PG 1965 брутна месечна пенсия в определен размер, е отказано изцяло или почти изцяло преизчисляване на пенсията през 2018 г., за разлика от лицата, получаващи по-ниски пенсии. Такова неблагоприятно положение би могло да представлява дискриминация, основана на пола, ако се отнася до много по-голям брой мъже, отколкото жени. Тази юрисдикция уточнява, че от 1997 г. годишното адаптиране на пенсиите вече не следва промените в заплатите на държавните служители на активна служба, а съгласно препращане в член 41 от PG 1965 към ASVG по принцип следва индекса на инфлацията с цел да се гарантира запазването на покупателната способност на получателите. Въпреки че тази система е била замислена като предназначена да се прилага общо и дългосрочно, австрийският законодател редовно прибягвал до възможността да приема, през някои години, правни уредби, дерогиращи общото индексиране на пенсиите спрямо инфлацията.
Що се отнася до адаптирането на пенсиите за 2018 г., посочената юрисдикция отбелязва, че австрийското правителство обосновава тази дерогация с наличието на социален аспект. BVAEB също се позовава на тази социална цел като обосновка за евентуална непряка дискриминация, като приема, от една страна, че прилагането всяка година на еднакъв процент бързо би довело до „необоснована драстична разлика“ между равнищата на пенсиите за осигурителен стаж и възраст и от друга страна, за най-високите пенсии може да се предвиди по-ниска корекция, без да бъде застрашена тяхната стойност или жизнения стандарт на получателите им, така че такова адаптиране в интерес на финансирането на целия обем на корекции, с който държавата разполага, е не само разумно, но и с оглед на принципа на солидарност наложително.
Запитващата юрисдикция обаче иска да установи дали тези съображения могат да обосноват евентуална непряка дискриминация и дали са спазени изискванията на принципа на пропорционалност. По-специално тази юрисдикция има съмнения дали националната правна уредба относно разглежданото адаптиране на пенсиите е необходима, подходяща и съгласувана. Така съдържащата се в нея мярка се ограничава до получателите на пенсии за осигурителен стаж и възраст и най-вече до някои категории от тези получатели, въпреки че съществуват други подходящи инструменти за социална политика, като прогресивните ставки на данъка върху доходите, трансферните плащания и други финансирани от данъци помощи. Освен това съгласно вътрешното право федералните държавни служители, които се пенсионират по член 41 от PG 1965, се намират в особено положение, което ги отличава от получателите на пенсии съгласно правила за социалното осигуряване като ASVG. Всъщност съгласно практиката на Verfassungsgerichtshof (Конституционен съд, Австрия) пенсиите за осигурителен стаж и възраст на тези държавни служители трябва да се разглеждат като плащане с публичноправен характер за възнаграждение за услуги, предоставяни през периода на активна служба в рамките на пожизнено трудово правоотношение. Докато пенсиите, изплащани в рамките на социалноосигурителните схеми, се основават на принципа на финансиране от вноски и се дължат от осигурителен институт, вноските на държавните служители на активна служба постъпват в държавния бюджет и концепцията в основата на PG 1965 не е идентична с тази на посочените схеми.
Запитващата юрисдикция отбелязва още, че националният законодател не е взел същата мярка за „социално изравняване“ в полза на държавните служители на активна служба, които през 2018 г. са получили, за да се ползват от икономическия растеж, надвишаващо инфлацията увеличение на възнагражденията без прогресивно намаляване. Освен това законодателят не прилага към пенсиите за осигурителен стаж и възраст, изплащани по други професионални социалноосигурителни схеми, например частни, една и съща схема за адаптиране, с изключение на ограничената категория на пенсиите, изплащани от свързани с държавата предприятия. Тази юрисдикция иска също да установи дали при преценката на пропорционалността и съгласуваността на твърдяната дискриминационна мярка трябва да се вземе предвид обстоятелството, че тази мярка не е изолирана, тъй като жалбоподателите в главното производство изтъкват кумулативните последици от различните мерки за адаптиране на размера на пенсиите, приети след пенсионирането им.
Накрая, запитващата юрисдикция отбелязва, че според Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд) неблагоприятното третиране на пенсионерите, получаващи по-високи пенсии, в по-голямата част мъже, трябва да бъде разгледано с оглед на факта, че в миналото жените са били в по-неблагоприятно положение, тоест са били значително по-слабо представени при по-добре заплащаните длъжности. Запитващата юрисдикция иска да установи и какви са последиците от такава констатация по отношение на главните производства.
При тези обстоятелства Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли ограничението на прилагането във времето на изискването за равно третиране на мъже и жени съгласно решение [от 17 май 1990 г., Barber (
C‑262/88
,
EU:C:1990:209
)], както и съгласно [Протокол № 33] и член 12 от Директива [2006/54] да се тълкува в смисъл, че е законосъобразно получаващо пенсия лице (от Австрия) да не може или да може само (частично) да се позове на принципа на равно третиране за частта от правото на пенсия, която се отнася до периоди на заетост след 1 януари 1994 г., за да претендира, че е дискриминирано от разпоредби относно предвиденото за 2018 г. адаптиране на пенсиите на държавните служители като приложеното в главните производства?
2)
Следва ли изискването за равно третиране на мъже и жени (съгласно член 157 ДФЕС във връзка с член 5 от Директива 2006/54) да се тълкува в смисъл, че непряка дискриминация като евентуално произтичащата от приложимите в главните производства разпоредби относно адаптирането на пенсиите през 2018 г. е обоснована и като се вземат предвид предприети по-рано подобни мерки и причинените от тяхното кумулативно действие значителни загуби на реалната стойност на пенсиите (в конкретния случай 25 %) в сравнение с индексацията вследствие на инфлацията, и по специално:
–
за предотвратяването на (възникваща при периодично адаптиране с единна ставка) драстична разлика между по-високите и по-ниските пенсии, въпреки че тази разлика би била чисто номинална и съотношението на стойностите на пенсиите би останало непроменено,
–
за реализирането на общ „социален аспект“ като повишаването на покупателната способност на получателите на по-ниски пенсии, въпреки че: а) тази цел може да бъде постигната и без ограничение на адаптирането на по-високите пенсии; и б) законодателят не предвижда подобна мярка по същия начин за повишаването на покупателната способност при индексация вследствие на инфлацията на по-ниските заплати на държавните служители (за сметка на адаптирането на по-високи заплати) и също така не е приел разпоредба за подобна намеса в адаптирането на размера на пенсиите от други професионални социалноосигурителни схеми (без участие на държавата), с цел да бъде постигнато повишаване на покупателната способност на по-ниските пенсии (за сметка на адаптирането на по-високите пенсии),
–
за запазването и финансирането на „схемата“, въпреки че пенсиите на държавните служители не се дължат от осигурителен институт, организиран по подобие на осигурителна схема, финансирана от вноски, а от федералната държава като работодател на пенсионирани държавни служители като възнаграждение за извършена работа, така че в крайна сметка решаващо значение имат само съображения от бюджетен характер, а не запазването или финансирането на схемата,
–
тъй като формира самостоятелно основание или (преди това) изначално изключва възможността да се приеме, че е налице непряка дискриминация, основана на пола по смисъла на Директива 2006/54 в ущърб на мъжете, когато статистически значително по-високата степен на засегнатост на мъжете от групата на получателите на по-високи пенсии трябва да се квалифицира като последица от по-специално обичайната в миналото липса на равни възможности за жените в областта на заетостта и професиите, или
–
тъй като разпоредбата е допустима като позитивна мярка по смисъла на член 157, параграф 4 ДФЕС?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Протокол № 33 и член 12 от Директива 2006/54 трябва да се тълкуват в смисъл, че предвиденото в тези разпоредби ограничаване във времето на действието на принципа на равното третиране на мъжете и жените се прилага по отношение на национална правна уредба, която предвижда годишно адаптиране на пенсиите за осигурителен стаж и възраст, изплащани по професионална социалноосигурителна схема, приложима след датата, посочена в тези разпоредби.
В самото начало следва да се припомни, че член 157 ДФЕС закрепва принципа за равно заплащане на мъжете и жените за равен труд или за труд с равна стойност.
Що се отнася до Директива 2006/54, както следва от член 1 от нея, тя съдържа разпоредби за прилагане на принципа на равното третиране на мъжете и жените по отношение по-специално на професионалните социалноосигурителни схеми.
Както следва от акта за преюдициално запитване и както Съдът вече е констатирал, пенсия за осигурителен стаж и възраст като тази на австрийските федерални държавни служители, изплащана по PG 1965, попада, от една страна, в обхвата на понятието „заплащане“ по смисъла на член 157 ДФЕС, доколкото размерът ѝ зависи от периодите на служба и от приравнените периоди, както и от заплащането, което е получавал държавният служител, и доколкото тази пенсия представлява бъдещо парично плащане на работодателя към служителите му като пряка последица от трудовото им правоотношение. Всъщност националното право разглежда тази пенсия като заплащане, което продължава да бъде превеждано в рамките на служебно правоотношение, продължаващо след пенсионирането на държавния служител (вж. в този смисъл решение от 21 януари 2015 г., Felber,
C‑529/13
,
EU:C:2015:20
, т.
).
От друга страна, такава пенсия се изплаща по „професионална социалноосигурителна схема“ по смисъла на член 2, параграф 1, буква е) от Директива 2006/54, която осигурява на работниците от този професионален сектор обезщетения, предназначени да заместят обезщетенията, предвидени в общата пенсионнооситурителна схема. Всъщност в Австрия за работата си във федералната администрация служителите на федералната държава не се осигуряват по въведената с ASVG пенсионноосигурителна схема, тъй като служебното правоотношение им дава право на пенсия, еквивалентна на тази по общата пенсионноосигурителна схема (вж. в този смисъл решение от 16 юни 2016 г., Lesar,
C‑159/15
,
EU:C:2016:451
, т.
).
Първо, важно е да се припомни, че съгласно текста на Протокол № 33 за целите на член 157 ДФЕС облагите съгласно професионалните схеми за социална сигурност не се считат за възнаграждение, „ако и доколкото“ се отнасят към периоди на заетост „преди“17 май 1990 г. Същото важи и за текста на член 12, параграф 1 от Директива 2006/54, който гласи, че „всички“ обезщетения по такива схеми, отнасящи се до периодите на заетост „след“ тази дата, са обхванати от мерките за прилагане на разпоредбите на дял II, глава 2 от тази директива относно равното третиране в посочените схеми.
Тъй като предвиденото в тези разпоредби ограничаване във времето на действието на принципа на равното третиране на мъжете и жените представлява предвидена в Договора за функционирането на ЕС дерогация от общото правило, то следва да се тълкува стриктно.
Второ, следва да се отбележи, че текстът на Протокол № 33 е идентичен с този на приложения към Договора за ЕО Протокол (№ 17) относно член 141 ЕО, които имат очевидна връзка с решение от 17 май 1990 г., Barber (
C‑262/88
,
EU:C:1990:209
), тъй като се позовават по-специално на датата на постановяване на това решение.
Както обаче Съдът уточнява в решение от 6 октомври 1993 г., Ten Oever (
C‑109/91
,
EU:C:1993:833
), съгласно решение от 17 май 1990 г., Barber (
C‑262/88
,
EU:C:1990:209
) позоваване на директния ефект на член 119 от Договора за ЕИО (след изменение член 141 ЕО, а понастоящем член 157 ДФЕС), за да се иска равно третиране в областта на професионалното пенсионно осигуряване, е възможно само по отношение на обезщетенията, дължими за периоди на заетост след 17 май 1990 г., датата на това решение, при спазване на изключението в полза на работниците или на лицата, които имат техните права, които преди тази дата са предявили иск или са използвали равностойно правно средство за защита съгласно приложимото национално право (решение от 23 октомври 2003 г., Schönheit и Becker,
C‑4/02 и C‑5/02
,
EU:C:2003:583
, т.
и цитираната съдебна практика).
Всъщност императивните съображения за правна сигурност не допускат да се поставят под въпрос правни положения, които са изчерпали своите последици в миналото, когато съществува риск от нарушаване с обратна сила на финансовото равновесие на много пенсионни схеми (вж. в този смисъл решение от 23 октомври 2003 г., Schönheit и Becker,
C‑4/02 и C‑5/02
,
EU:C:2003:583
, т.
).
Това ограничение е възпроизведено в Протокол № 33 и се съдържа и в член 12, параграф 1 от Директива 2006/54.
Що се отнася до Република Австрия, съгласно член 12, параграф 3 от тази директива посочената в решение от 17 май 1990 г., Barber (
C‑262/88
,
EU:C:1990:209
) референтна дата е заменена с датата 1 януари 1994 г.
Трето, следва да се припомни, че принципът на равно заплащане на мъжете и жените, посочен в член 157 ДФЕС, е основополагащ за Съюза. Освен това съгласно член 3, параграф 3, втора алинея ДЕС Съюзът насърчава по-специално равенството между мъжете и жените, а съгласно член 23 от Хартата на основните права на Европейския съюз равенството между жените и мъжете трябва да бъде гарантирано във всички области, включително заетостта, труда и възнаграждението (вж. в този смисъл решение от 3 юни 2021 г., Tesco Stores,
C‑624/19
,
EU:C:2021:429
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
В случая от акта за преюдициално запитване е видно, че годишното адаптиране на пенсиите за осигурителен стаж и възраст, предвидено в разглежданата в главното производство национална правна уредба за 2018 г., се изчислява въз основа на размера на пенсията за осигурителен стаж и възраст, получена през предходната година, на който размер съответното лице вече е имало право, като адаптирането намалява прогресивно и не се извършва над определен размер. Освен това посоченото адаптиране не зависи от датата на периодите на заетост или осигуряване на съответния получател.
Пред запитващата юрисдикция жалбоподателите в главното производство се позовават на нарушение на принципа на равното третиране на мъжете и жените единствено по отношение на тази национална правна уредба, която няма обратно действие. Освен това последните са се пенсионирали след 1 януари 1994 г. и получават пенсия, за която не оспорват нито началната дата, нито първоначално определения размер. Те не оспорват и размера на пенсиите си във връзка с извършени в миналото плащания, нито във връзка с периоди на заетост преди 1 януари 1994 г.
С оглед обаче на съображенията, припомнени по същество в точки 32—39 от настоящото решение, Протокол № 33 и член 12 от Директива 2006/54 не следва да се тълкуват в смисъл, че предвиденото в тези разпоредби ограничаване във времето на действието на принципа на равното третиране на мъжете и жените трябва да се прилага към годишно адаптиране на пенсиите за осигурителен стаж и възраст, доколкото подобен механизъм не може да постави под въпрос придобити права или плащания, възникнали преди предвидената в посочените разпоредби референтна дата. От това следва, че в случая посоченото ограничаване не може да бъде противопоставено на жалбоподателите в главното производство, що се отнася до годишно адаптиране на пенсиите като предвиденото само за 2018 г. в разглежданата в главното производство национална правна уредба.
С оглед на гореизложеното на първия въпрос следва да се отговори, че Протокол № 33 и член 12 от Директива 2006/54 трябва да се тълкуват в смисъл, че предвиденото в тези разпоредби ограничаване във времето на действието на принципа на равното третиране на мъжете и жените не се прилага по отношение на национална правна уредба, която предвижда годишно адаптиране на пенсиите за осигурителен стаж и възраст, изплащани по професионална социалноосигурителна схема, приложима след датата, посочена в тези разпоредби.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 157 ДФЕС и член 5 от Директива 2006/54 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда прогресивно намаляващо годишно адаптиране на размера на пенсиите за осигурителен стаж и възраст на националните държавни служители в зависимост от този размер и абсолютно никакво адаптиране над определен размер на пенсията.
Член 5, буква в) от тази директива забранява всяка пряка или непряка дискриминация, основана на пола, в професионалните социалноосигурителни схеми при изчисляването на обезщетенията.
Най-напред следва да се констатира, че национални разпоредби като разглежданите по главното производство не водят до пряка дискриминация, защото се прилагат без разлика към работещите мъже и жени.
Що се отнася до въпроса дали такава правна уредба води до непряка дискриминация, както е определена за целите на посочената директива в член 2, параграф 1, буква б) от нея, от акта за преюдициално запитване е видно, че съгласно член 41, параграф 4 от PG 1965 във връзка с член 711, параграф 1 от ASVG австрийски федерални държавни служители, които получават месечна пенсия за осигурителен стаж и възраст над определен размер, са поставени в по-неблагоприятно положение в сравнение с тези, които получават пенсия за осигурителен стаж и възраст в по-нисък размер, тъй като първите не са се възползвали от увеличение на размера на техните пенсии или са получили само увеличение в малък размер. Такава правна уредба следователно установява разлика в третирането между австрийските федерални държавни служители съгласно привидно неутрален критерий, а именно размера на пенсията им.
Що се отнася до това дали тази разлика в третирането поставя в особено неблагоприятно положение лицата от единия пол в сравнение с лицата от другия пол, запитващата юрисдикция посочва, че въз основа на данните, представени от жалбоподателите в главното производство, и на констатациите, направени от Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд), не е изключено от статистическа гледна точка да са изпълнени условията за непряка дискриминация, основана на пола. По-конкретно, що се отнася до двама от жалбоподателите в главното производство, не се оспорва, че много повече мъже, отколкото жени са засегнати от член 41, параграф 4 от PG 1965 във връзка с член 711, параграф 1, последно изречение от ASVG, доколкото повече мъже са представлявани в категорията на лицата, получаващи пенсии над максималната основа, определена в тази правна уредба.
В тази насока Съдът е постановил, че такова особено по-неблагоприятно положение би могло да се приеме за налично по-специално ако се докаже, че дадена национална уредба засяга неблагоприятно много по-голям брой лица от единия, отколкото от другия пол (вж. в този смисъл решение от 24 септември 2020 г., YS (Професионални пенсии на ръководен персонал),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
, т.
и цитираната съдебна практика).
Оценката на фактите, от които може да бъде предположено съществуването на непряка дискриминация, е от компетентността на националната юрисдикция, в съответствие с националното право или практика, което/която може да предвижда по-специално непряката дискриминация да се доказва с всички средства, включително въз основа на статистически данни. Ето защо националната юрисдикция следва да прецени доколко представените пред нея статистически данни са надеждни и дали могат да бъдат взети предвид, т.е. дали по-специално не са израз на съвсем случайни или конюнктурни събития и дали са достатъчно значими (решение от 24 септември 2020 г., YS (Професионални пенсии на ръководен персонал),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Ако от статистическите данни, които запитващата юрисдикция действително може да вземе предвид, се вижда, че процентът на работниците от единия пол, засегнати от разглежданата национална правна уредба, е значително по-висок от този на работниците от другия пол, спрямо които също се прилага тази правна уредба, би следвало да се приеме, че такова положение представлява непряка дискриминация, основана на пола, която е в разрез с член 5, буква в) от Директива 2006/54, освен ако тези разпоредби са обосновани от обективни фактори, които не са свързани с каквато и да било дискриминация, основана на пола (вж. в този смисъл решения от 6 декември 2007 г., Voß,
C‑300/06
,
EU:C:2007:757
, т.
и цитираната съдебна практика и от 24 септември 2020 г., YS (Професионални пенсии на ръководен персонал),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
, т.
).
В такъв случай тази юрисдикция следва да провери доколко подобна разлика в третирането все пак може да бъде обоснована от фактори, които не са свързани с каквато и да било дискриминация, основана на пола, както следва от член 2, параграф 1, буква б) от Директива 2006/54.
В това отношение следва да се припомни, че в съответствие с практиката на Съда това е така в частност ако избраните средства отговарят на законосъобразна цел на социалната политика, могат да постигнат преследваната със съответната правна уредба цел и с оглед на това са необходими, като те могат да бъдат считани за годни да гарантират реализирането на посочената цел само ако действително отговарят на грижата за постигането ѝ и се прилагат последователно и систематично (вж. в този смисъл решение от 17 юли 2014 г., Leone,
C‑173/13
,
EU:C:2014:2090
, т.
и
и цитираната съдебна практика и от 24 септември 2020 г., YS (Професионални пенсии на ръководен персонал),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
, т.
).
Освен това Съдът е постановил, че когато избират подходящите мерки за осъществяването на целите на своята социална политика и политиката на заетост, държавите членки разполагат с широка възможност за преценка (решение от 24 септември 2020 г., YS (Професионални пенсии на ръководен персонал),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
, т.
и цитираната съдебна практика).
Пак от практиката на Съда следва, че действително в крайна сметка националният съд е единствено компетентен да прецени фактите и да тълкува националното законодателство, да определи дали и в каква степен разглежданата по делото, с което е сезиран, законова разпоредба е обоснована от такъв обективен фактор, но Съдът, от който в рамките на преюдициалното производство се изисква да предостави полезни отговори на този национален съд, е компетентен да даде указания, така че да позволи на националния съд да се произнесе (вж. в този смисъл решение от 24 септември 2020 г., YS (Професионални пенсии на ръководен персонал),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
, т.
).
В случая от представената на Съда преписка е видно, че разглежданата в главното производство национална правна уредба цели да запази покупателната способност на получателите на пенсии за осигурителен стаж и възраст, като чрез „социално изравняване“ облагодетелства ниските пенсии за осигурителен стаж и възраст спрямо по-високите, за да се избегне положение на прекалено голяма разлика между тези пенсии и да се осигури трайното им финансиране.
Съгласно практиката на Съда, макар бюджетни съображения да не могат да обосноват дискриминацията на някой от половете, целите да се гарантира устойчивото финансиране на пенсиите и да се намали разликата между размерите на финансираните от държавата пенсии, могат да се считат за законосъобразни цели на социалната политика, които нямат нищо общо с каквато и да било дискриминация, основана на пола (вж. в този смисъл решения от 24 септември 2020 г., YS (Професионални пенсии на ръководен персонал),
C‑223/19
,
EU:C:2020:753
, т.
и от 21 януари 2021 г., INSS,
C‑843/19
,
EU:C:2021:55
, т.
).
От това следва, че разглежданата в главното производство национална правна уредба преследва законосъобразни цели на социалната политика, които нямат нищо общо с каквато и да било дискриминация, основана на пола.
Що се отнася до въпроса дали тази правна уредба отговаря на изискванията за пропорционалност, припомнени в точка 53 от настоящото решение, и по-специално що се отнася до това дали е подходяща, от информацията, с която разполага Съдът, е видно, че тя позволява да се увеличат единствено пенсиите за осигурителен стаж и възраст със среден или нисък размер, като същевременно се гарантира по-специално, че увеличението на пенсиите с най-нисък размер ще надвишава инфлацията, и по този начин допринася за устойчивото финансиране на пенсиите и за намаляване на разликата между тях.
Действително, както посочва запитващата юрисдикция, индексирането на пенсиите за осигурителен стаж и възраст спрямо процента на инфлацията само по себе си не променя разликите между размерите на различните пенсии и от математическа гледна точка разликите между тях остават непроменени. Увеличението на цените обаче се отнася в по-голяма степен до жизнения стандарт на лицата, получаващи пенсия за осигурителен стаж и възраст в по-нисък размер. В настоящия случай, тъй като засяга само обезщетенията в размер над определен праг, разглежданата правна уредба води до доближаването им до равнището на по-ниските пенсии.
Що се отнася до въпроса дали тази правна уредба се прилага последователно и систематично, следва да се отбележи, както е видно от акта за преюдициално запитване и от писменото становище на австрийското правителство, че тя се прилага за всички пенсии за осигурителен стаж и възраст на държавните служители, но също така и за лица, получаващи пенсии, изплащани както по професионални социалноосигурителни схеми на предприятия, контролирани от държавата, така и по законоустановената пенсионна схема, предвидена в ASVG. Така годишното адаптиране на пенсиите, предмет на главното производство, се прилага за всички получатели на държавни пенсии, което обаче запитващата юрисдикция следва да провери.
С оглед на широката свобода на преценка, с която разполагат държавите членки при избора на мерките, с които могат да постигнат целите на социалната си политика и политиката по заетостта, припомнена в точка 54 от настоящото решение, съгласуваността при прилагането на мярката за адаптиране не може да бъде поставена под въпрос само поради факта че вече са въведени други конкретни инструменти за социална политика, насочени към постигане на целта за подпомагане на ниските доходи.
Това се отнася и до факта, че същата мярка за адаптиране не е била приложена нито по отношение на пенсиите на частните професионални социалноосигурителни схеми, нито по отношение на заплатите на държавните служители на активна служба.
Всъщност, от една страна, що се отнася до тези частни режими, ако не следва друго от проверката на запитващата юрисдикция, те не зависят от държавата. От друга страна, що се отнася до държавните служители на активна служба, макар съгласно националното право назначаването им да създава пожизнено трудово правоотношение и пенсията им за осигурителен стаж и възраст да съответства на възнаграждение, дължимо от държавата като компенсация за работата през периода на активна служба, от акта за преюдициално запитване и от писменото становище на австрийското правителство следва също, че пенсионната схема на държавните служители е изменяна многократно от около двадесет години с оглед на привеждане в съответствие със схемата по ASVG. По-специално адаптирането на пенсиите им вече няма да следва промените в заплатата на държавните служители на активна служба, а по принцип тези в индекса на инфлацията, какъвто е случаят с пенсиите, изплащани по последната схема. Освен това с оглед на целите, преследвани от разглежданата в главното производство национална правна уредба, не изглежда пенсионираните държавни служители и тези на активна служба да се намират в сходно положение, тъй като целта по-специално да се намали разликата между пенсиите за осигурителен стаж и възраст, за да не се стигне с течение на времето до драстична разлика между равнищата на тези пенсии, изисква да се направи разграничение между тяхното управление и това на заплатите.
Фактът, че пенсиите за осигурителен стаж и възраст на държавните служители се изплащат не от осигурителна институция, към която са плащали вноските си, а пряко от държавата, също не е определящ с оглед на целта за устойчиво финансиране на пенсиите и за намаляването на разликата между тях, преследвана от австрийския законодател при приемането на разглежданата в главното производство национална правна уредба. Освен това адаптирането на пенсиите не представлява обезщетение, което представлява насрещна престация за направените вноски (вж. в този смисъл решение от 20 октомври 2011 г., Brachner,
C‑123/10
,
EU:C:2011:675
, т.
).
При това положение се оказва, че тази правна уредба се прилага систематично и последователно, освен ако не се установи друго при проверките, които запитващата юрисдикция следва да направи в това отношение.
Посочената правна уредба не изглежда да надхвърля и необходимото за постигане на преследваните цели. Наистина жалбоподателите в главното производство изтъкват значително намаляване на размера на техните пенсии за осигурителен стаж и възраст в сравнение с хипотезата, в която всяка година, считано от пенсионирането им, биха ползвали съгласно националното право адаптиране, равно по размер на инфлацията. Следва обаче да се отбележи, че разглежданата в главното производство национална правна уредба отчита финансовите възможности на съответните лица. Всъщност ограниченията за увеличение на пенсиите, предвидени в член 711 от ASVG, към който препраща член 41, параграф 4 от PG 1965, се степенуват в зависимост от размера на отпуснатите обезщетения и такова увеличение е изключено само по отношение на пенсиите, които са най-високи.
При тези условия не е необходимо да се проверява дали тези ограничения могат да бъдат обосновани с оглед на член 157, параграф 4 ДФЕС или на член 3 от Директива 2006/54. При всички случаи следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда тези разпоредби не са приложими за национална правна уредба, която се ограничава до отпускането на жените на добавка към пенсията, без при това да решава свързани с професионалната им кариера проблеми и явно без да може да компенсира възникналите в резултат на това за тях неблагоприятни последици посредством помощ, която да осигури на практика пълна равнопоставеност между мъжете и жените в професионалния живот (вж. в този смисъл решение от 12 декември 2019 г., Instituto Nacional de la Seguridad Social (Добавка към пенсията на майки),
C‑450/18
,
EU:C:2019:1075
, т.
и цитираната съдебна практика).
С оглед на всички тези съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 157 ДФЕС и член 5, буква в) от Директива 2006/54 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която предвижда прогресивно намаляващо годишно адаптиране на размера на пенсиите за осигурителен стаж и възраст на националните държавни служители в зависимост от този размер и абсолютно никакво адаптиране над определен размер на пенсията, в случай че тази правна уредба засяга неблагоприятно много по-голям брой получатели мъже, отколкото жени, доколкото посочената правна уредба преследва последователно и систематично целите за осигуряване на устойчиво финансиране на пенсиите за осигурителен стаж и възраст и намаляване на разликата между равнищата на пенсиите, финансирани от държавата, без да надхвърля необходимото за постигането на тези цели.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Протокол (№ 33) относно член 157 ДФЕС, приложен към Договора за функционирането на ЕС, и член 12 от Директива 2006/54/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 5 юли 2006 година за прилагането на принципа на равните възможности и равното третиране на мъжете и жените в областта на заетостта и професиите трябва да се тълкуват в смисъл, че предвиденото в тези разпоредби ограничаване във времето на действието на принципа на равното третиране на мъжете и жените не се прилага по отношение на национална правна уредба, която предвижда годишно адаптиране на пенсиите за осигурителен стаж и възраст, изплащани по професионална социалноосигурителна схема, приложима след датата, посочена в тези разпоредби.

2)
Член 157 ДФЕС и член 5, буква в) от Директива 2006/54 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която предвижда прогресивно намаляващо годишно адаптиране на размера на пенсиите за осигурителен стаж и възраст на националните държавни служители в зависимост от този размер и абсолютно никакво адаптиране над определен размер на пенсията, в случай че тази правна уредба засяга неблагоприятно много по-голям брой получатели мъже, отколкото жени, доколкото посочената правна уредба преследва последователно и систематично целите за осигуряване на устойчиво финансиране на пенсиите за осигурителен стаж и възраст и намаляване на разликата между равнищата на пенсиите, финансирани от държавата, без да надхвърля необходимото за постигането на тези цели.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.