CELEX: 62021CJ0175
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Články 34 a 36 ZFEÚ
Voľný pohyb tovaru
Duševné vlastníctvo
Ochranná známka Európskej únie
Nariadenie (EÚ) 2017/1001
Článok 15
Vyčerpanie práv z ochrannej známky
Uvedenie na trh v Európskom hospodárskom priestore (EHP)
Súhlas majiteľa ochrannej známky
Miesto prvého uvedenia výrobkov na trh majiteľom ochrannej známky alebo s jeho súhlasom
Dôkaz
Smernica 2004/48/ES
Článok 47 Charty základných práv Európskej únie
Účinná súdna ochrana
Výroky súdnych rozhodnutí, ktoré neoznačujú dotknuté výrobky
Ťažkosti pri výkone
Obmedzená žaloba na súde príslušnom vo veciach exekúcie
Spravodlivý proces
Právo na obranu
Zásada rovnosti zbraní

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu článku 36  druhej  vety ZFEÚ v spojení s článkom 15  ods. 1  nariadenia  Európskeho  parlamentu a Rady  (EÚ)  2017/1001  zo  14. júna  2017 o ochrannej  známke  Európskej  únie  (Ú. v. EÚ L 154,  2017,  s. 1),  ako  aj s článkom 19  ods. 1  druhého  pododseku  ZEÚ.
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu  medzi  spoločnosťou  Harman  International  Industries,  Inc.,  so  sídlom v Spojených  štátoch  (ďalej  len  „Harman“), a spoločnosťou  AB  S.A.,  so  sídlom v Poľsku,  vo  veci  porušenia  práv z viacerých  ochranných  známok  Európskej  únie.

Právny rámec

Právo

Únie

Nariadenie 2017/1001
Podľa článku 9 nariadenia  2017/1001 s názvom  „Práva z ochrannej  známky  [Európskej  únie]“:
„1.      Zápisom  ochrannej  známky  [Európskej  únie]  nadobúda  majiteľ  výlučné  práva k nej.
2.      Bez  toho,  aby  boli  dotknuté  práva  majiteľov  nadobudnuté  pred  dňom  podania  prihlášky  alebo  dňom  práva  prednosti  ochrannej  známky  [Európskej  únie],  má  majiteľ  uvedenej  ochrannej  známky  [Európskej  únie]  právo  zabrániť  všetkým  tretím  osobám,  ktoré  nemajú  jeho  súhlas,  aby v obchodnom  styku  používali v súvislosti s tovarmi  alebo  službami  akékoľvek  označenie,  ak:
a)      označenie  je  zhodné s ochrannou  známkou  [Európskej  únie] a používa  sa v súvislosti s tovarmi  alebo  službami,  ktoré  sú  zhodné s tými,  pre  ktoré  je  ochranná  známka  [Európskej  únie]  zapísaná;
b)      označenie  je  zhodné s ochrannou  známkou  [Európskej  únie]  alebo  je  jej  podobné a používa  sa v súvislosti s tovarmi  alebo  službami,  ktoré  sú  zhodné s tovarmi  alebo  službami,  pre  ktoré  je  ochranná  známka  [Európskej  únie]  zapísaná,  alebo  sú  im  podobné,  pokiaľ  existuje  pravdepodobnosť  zámeny  na  strane  verejnosti;  pravdepodobnosť  zámeny  zahŕňa  pravdepodobnosť  asociácie  označenia s ochrannou  známkou;
c)      označenie  je  zhodné s ochrannou  známkou  [Európskej  únie]  alebo  je  jej  podobné  bez  ohľadu  na  to,  či  sa  používa v súvislosti s tovarmi  alebo  službami,  ktoré  sú  zhodné s tovarmi  alebo  službami,  pre  ktoré  je  ochranná  známka  [Európskej  únie]  zapísaná,  ktoré  im  sú  podobné  alebo  ktoré  im  nie  sú  podobné,  ak  má  ochranná  známka  [Európskej  únie] v Únii  dobré  meno a ak  používanie  uvedeného  označenia  bez  náležitého  dôvodu  neoprávnene  ťaží z rozlišovacej  spôsobilosti  alebo  dobrého  mena  ochrannej  známky  [Európskej  únie]  alebo  im  je  na  ujmu.
3.      Podľa  odseku  2  možno  zakázať  najmä:
…
b)      ponúkať  tovary  alebo  ich  uvádzať  na  trh  alebo  ich  na  tieto  účely  skladovať  pod  týmto  označením  alebo  ponúkať  či  poskytovať  takto  označené  služby;
c)      dovážať  alebo  vyvážať  takto  označený  tovar;
…“
Článok 15  tohto  nariadenia s názvom  „Vyčerpanie  práv z ochrannej  známky  [Európskej  únie]“ v odseku  1  stanovuje:
„Ochranná  známka  [Európskej  únie]  neoprávňuje  majiteľa  zakázať  jej  používanie  pre  tovary,  ktoré  boli  uvedené  na  trh v Európskom  hospodárskom  priestore  pod  takouto  ochrannou  známkou  samotným  majiteľom  ochrannej  známky  alebo s jeho  súhlasom.“
Článok 129  uvedeného  nariadenia s názvom  „Uplatniteľné  právo“  stanovuje:
„1.      Súdy  pre  ochranné  známky  [Európskej  únie]  uplatňujú  ustanovenia  tohto  nariadenia.
2.      Vo  všetkých  otázkach  ochranných  známok,  ktoré  nie  sú  upravené v tomto  nariadení,  príslušný  súd  pre  ochranné  známky  [Európskej  únie]  uplatní  príslušné  vnútroštátne  právo.
3.      Pokiaľ  nie  je v tomto  nariadení  stanovené  inak,  súd  pre  ochranné  známky  [Európskej  únie]  uplatní  procesné  pravidlá,  ktorými  sa  riadi  rovnaký  typ  žaloby  týkajúci  sa  národnej  ochrannej  známky v tom  členskom  štáte,  na  ktorého  území  sa  tento  súd  nachádza.“

Smernica 2004/48/ES
Podľa článku 1 smernice  Európskeho  parlamentu a Rady  2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti  práv  duševného  vlastníctva  (Ú. v. EÚ L 157,  2004,  s. 45;  Mim.  vyd.  17/002,  s. 32),  nazvaného  „Predmet  úpravy“:
„Táto  smernica  sa  týka  opatrení,  postupov a prostriedkov  právnej  nápravy  potrebných  na  zabezpečenie  vymožiteľnosti  práv  duševného  vlastníctva.  Na  účely  tejto  smernice  pojem  ‚práva  duševného  vlastníctva‘  zahrnuje  tiež  práva  priemyselného  vlastníctva.“
Článok 2 tejto  smernice,  nazvaný  „Rozsah  pôsobnosti“, v odseku  1  stanovuje:
„Bez  toho,  aby  boli  dotknuté  prípadné  prostriedky,  ktoré  sú  ustanovené v právnych  predpisoch  Spoločenstva  alebo  vnútroštátnych  právnych  predpisoch,  ktoré  sú  priaznivejšie  pre  vlastníkov  práv,  opatrenia,  postupy a prostriedky  právnej  nápravy  ustanovené  touto  smernicou  sa  uplatňujú v súlade s článkom 3 na  každé  porušenie  práv  duševného  vlastníctva  stanovených  právom  Spoločenstva  a/alebo  vnútroštátnym  právom  príslušného  členského  štátu.“
Kapitola  II  uvedenej  smernice,  nazvaná  „Opatrenia,  postupy a prostriedky  právnej  nápravy“,  obsahuje  najmä článok 3,  nazvaný  „Všeobecná  povinnosť“,  ktorý v odseku  2  stanovuje:
„Tieto  opatrenia,  postupy a prostriedky  právnej  nápravy  musia  byť  účinné,  primerané a odradzujúce a musia  sa  uplatňovať  takým  spôsobom,  aby  sa  predišlo  vytváraniu  prekážok  zákonného  obchodu a musia  stanovovať  záruky  proti  ich  zneužívaniu.“

Poľské

právo
Článok 325  ustawa – Kodeks  postępowania  cywilnego  (zákon o Občianskom  súdnom  poriadku)  zo  17. novembra  1964 v znení  uplatniteľnom  na  spor  vo  veci  samej  (ďalej  len  „Civilný  sporový  poriadok“)  uvádza:
„Výrok  rozsudku  musí  obsahovať  označenie  súdu,  mená  sudcov,  tajomníka a prokurátora,  ak  vstúpil  do  konania  vo  veci,  dátum a miesto  pojednávania a vyhlásenia  rozsudku,  mená  účastníkov  konania a uvedenie  predmetu  veci,  ako  aj  rozhodnutie  súdu  týkajúce  sa  návrhov  účastníkov  konania.“
Podľa článku 758  Civilného  sporového  poriadku  majú v oblasti  exekúcie  právomoc  sądy  rejonowe  (okresné  súdy,  Poľsko),  ako  aj  súdni  exekútori  príslušní  pre  tieto  súdy.
Podľa článku 767  tohto  poriadku:
„1.      Pokiaľ  zákon  nestanovuje  inak,  úkony  súdneho  exekútora  môžu  byť  predmetom  žaloby  podanej  na  sąd  rejonowy  [(obvodný  súd)].  Proti  nečinnosti  súdneho  exekútora  možno  tiež  podať  žalobu.  Žalobu  preskúma  súd v obvode  sídla  exekútora.
2.      Žalobu  môže  podať  účastník  konania  alebo  iná  osoba,  ktorej  práva  boli  porušené  alebo  ohrozené  úkonmi  alebo  nečinnosťou  súdneho  exekútora.
…“
Článok 840  uvedeného  poriadku v odseku  1  stanovuje:
„Dlžník  môže  prostredníctvom  opravného  prostriedku  navrhnúť  zrušenie  celého  exekučného  titulu  alebo  jeho  časti,  alebo  obmedzenie  jeho  vykonateľnosti,  ak:
1.      spochybňuje  skutočnosti,  ktoré  odôvodnili  vyznačenie  doložky  vykonateľnosti,  najmä  ak  namieta  proti  existencii  záväzku  stanoveného  jednoduchým  exekučným  titulom,  okrem  súdneho  rozhodnutia,  alebo  ak  namieta  proti  prevodu  záväzku  napriek  existencii  formálneho  dokumentu,  ktorý  ho  osvedčuje,
2.      po  vydaní  exekučného  titulu  nastala  skutočnosť,  ktorá  spôsobila  zánik  záväzku  alebo  znemožnila  jeho  vykonanie;  ak  je  titul  súdnym  rozhodnutím,  dlžník  môže  svoj  návrh  založiť  aj  na  skutočnostiach,  ktoré  nastali  po  skončení  pojednávania,  na  výnimke  týkajúcej  sa  poskytnutia  dávky,  ak  je  uplatnenie  tejto  výnimky v predmetnej  veci  zo  zákona  neprípustné,  ako  aj o výnimku  týkajúcu  sa  kompenzácie.  …“
Článok 843  toho  istého  poriadku v odseku  3  stanovuje:
„Žalobca  musí v žalobe  uviesť  všetky  výhrady,  ktoré  možno v tomto  štádiu  uplatniť,  inak  stratí  právo  odvolávať  sa  na  ne v ďalšej  časti  konania.“
Článok 1050  Civilného  sporového  poriadku  stanovuje:
„1.      Ak  je  dlžník  povinný  vykonať  úkon,  ktorý  nie  je  možné  vykonať  inou  osobou a ktorého  vykonanie  závisí  výlučne  od  jeho  vôle,  súd, v ktorého  obvode  sa  musí  tento  úkon  vykonať,  určí  dlžníkovi  na  žiadosť  veriteľa a po  vypočutí  účastníkov  konania  lehotu  na  vykonanie  tohto  úkonu  pod  hrozbou  pokuty v prípade,  že  tak  neurobí v stanovenej  lehote.
…
3.      Ak  lehota  poskytnutá  dlžníkovi  na  vykonanie  úkonu  uplynula  bez  toho,  aby  si  dlžník  splnil  záväzok,  súd  na  žiadosť  veriteľa  uloží  dlžníkovi  pokutu a zároveň  mu  stanoví  novú  lehotu  na  vykonanie  úkonu  pod  hrozbou  zvýšenej  pokuty.“
Článok 1051  tohto  poriadku v odseku  1  stanovuje:
„Ak  je  dlžník  povinný  zdržať  sa  konania  alebo  nebrániť  konaniu  veriteľa,  mu  súd, v obvode  ktorého  si  dlžník  nesplnil  svoj  záväzok,  na  návrh  veriteľa a po  vypočutí  účastníkov  konania,  po  tom,  čo  zistí,  že  dlžník  si  nesplnil  svoj  záväzok,  uloží  pokutu.  Súd  postupuje  rovnako  aj v prípade  nového  návrhu  veriteľa.“

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Spoločnosť  Harman  vyrába  audiovizuálny  materiál,  najmä  reproduktory,  slúchadlá a zvukové  systémy. S distribútorom  uzavrela  zmluvu o predaji  na  poľskom  území  svojich  výrobkov  označených  ochrannými  známkami  Európskej  únie  JBL a HARMAN,  ktorých  je  majiteľkou.
Spoločnosť  AB  predáva  na  poľskom  trhu  výrobky  spoločnosti  Harman,  ktoré  kúpila  od  iného  dodávateľa  ako  distribútora  autorizovaného  spoločnosťou  Harman  na  tomto  trhu.
Harman  podala  na  vnútroštátny  súd,  ktorý  podal  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania,  Sąd  Okręgowy w Warszawie  (Krajský  súd  Varšava,  Poľsko),  žalobu,  ktorou  sa  domáhala,  aby  bolo  nariadené  zastavenie  porušovania  práv,  ktoré  jej  vyplývajú z jej  ochranných  známok, a to  tak,  aby  bolo  spoločnosti  AB  všeobecne  zakázané  uviesť  na  trh  alebo  uvádzať  na  trh,  dovážať,  ponúkať,  propagovať a skladovať  na  uvedené  účely  reproduktory a slúchadlá,  ako  aj  ich  balenia  označené  uvedenými  ochrannými  známkami,  ktoré  predtým  neboli  uvedené  na  trh  Európskeho  hospodárskeho  priestoru  (EHP)  spoločnosťou  Harman  alebo s jej  súhlasom.  Okrem  toho  Harman  navrhla,  aby  bolo  spoločnosti  AB  nariadené  stiahnuť  tieto  výrobky z trhu a zničiť  ich,  ako  aj  ich  obaly.
Na  svoju  obranu  sa  AB  odvoláva  na  zásadu  vyčerpania  práv z ochrannej  známky a v podstate  poukazuje  na  ubezpečenie  svojho  dodávateľa,  že  dovoz  dotknutých  výrobkov  na  poľský  trh  neporušuje  ochranné  známky  spoločnosti  Harman,  keďže  tieto  výrobky  boli  uvedené  na  trh v EHP  spoločnosťou  Harman  alebo s jej  súhlasom.
Vnútroštátny  súd  uvádza,  že  systémy  označovania  výrobkov,  ktoré  používa  Harman,  nie  vždy  postačujú  na  identifikáciu  trhu,  pre  ktorý  je  každý z jej  výrobkov  určený.  Aby  bolo  možné s istotou  určiť,  či  bol  určitý  výrobok  určený  pre  trh  EHP,  je  potrebné  použiť  databázu,  ktorá  patrí  spoločnosti  Harman.
Podľa  tohto  súdu  sa  AB  môže  teoreticky  obrátiť  na  svojho  dodávateľa,  aby  získala  informácie o totožnosti  subjektov,  ktoré  vstúpili  do  distribučného  reťazca  na  začiatku.  Keďže  však  dodávatelia  nie  sú  obvykle  ochotní  sprístupniť  svoje  zdroje  zásobovania,  aby  nestratili  obchody,  je  málo  pravdepodobné,  že  by  sa  AB  podarilo  získať  tento  typ  informácií.
Poľské  súdy  pritom  vo  výroku  svojich  rozhodnutí,  ktorými  sa  vyhovie  žalobe  pre  porušenie  práv z ochrannej  známky  Európskej  únie,  používajú  odkaz  na  „výrobky,  ktoré  neboli  predtým  uvedené  na  trh v EHP  žalobcom  (majiteľom  ochrannej  známky  Európskej  únie)  alebo s jeho  súhlasom“.  Táto  formulácia  neumožňuje v štádiu  exekučného  konania  určiť  výrobky,  ktorých  sa  toto  konanie  týka, v porovnaní s výrobkami,  na  ktoré  sa  vzťahuje  výnimka  týkajúca  sa  vyčerpania  práv z ochrannej  známky.  Výrok  týchto  rozhodnutí  sa  tak v skutočnosti  neodlišuje  od  všeobecnej  povinnosti,  ktorá  už  vyplýva z ustanovení  zákona.
Z dôvodu  tejto  súdnej  praxe  žalovaný v konaní o žalobe  pre  porušenie  práv  nemôže  dobrovoľne  vykonať  rozhodnutie,  ktorým  sa  konštatuje  porušenie  práv z ochrannej  známky a mohol  by  čeliť  hrozbe  sankcie  na  základe článkov 1050 a 1051  Civilného  sporového  poriadku.  Okrem  toho  táto  prax  najčastejšie  vedie k zaisteniu  všetkých  výrobkov  vrátane  tých,  ktoré  sa  pohybujú  bez  akéhokoľvek  porušenia  výlučného  práva z ochrannej  známky.
Rovnako,  ako  vyplýva  najmä z článkov 767,  840 a 843  Civilného  sporového  poriadku v rámci  konaní o nariadení  predbežného  opatrenia a exekučných  konaní,  žalovaný v konaní o žalobe  pre  porušenie  práv  naráža  na  viaceré  právne  prekážky,  aby  mohol  úspešne  namietať  proti  nariadeným  opatreniam, a má  len  obmedzené  procesné  záruky.
Po  prvé v súlade s článkom 767  tohto  poriadku  je  žaloba  proti  aktu  súdneho  exekútora  možná  len  vtedy,  ak  exekútor  nedodržal  procesné  pravidlá  upravujúce  exekučné  konanie.  Takáto  žaloba  tak  neumožňuje  určiť,  či  výrobok  označený  ochrannou  známkou  bol  uvedený  na  trh v EHP  majiteľom  tejto  ochrannej  známky  alebo s jeho  súhlasom.
Po  druhé  žalovaný v konaní o žalobe  pre  porušenie  práv  nemá  možnosť  podať  na  základe článku 840  Civilného  sporového  poriadku  žalobu  proti  výkonu  rozhodnutia,  keďže  tento  druh  opravného  prostriedku  nemôže  slúžiť  na  objasnenie  obsahu  súdneho  rozhodnutia  predstavujúceho  exekučný  titul.
Po  tretie  podľa  prevládajúceho  názoru v poľskej  právnej  náuke  súd  príslušný  na  nútený  výkon  rozhodnutia  môže  síce  vypočuť  účastníkov  konania,  ale  podľa článku 1051  Civilného  sporového  poriadku  nemôže  vykonať  dokazovanie s cieľom  určiť,  či  žalovaný v konaní o žalobe  pre  porušenie  práv  konal v súlade s obsahom  exekučného  titulu.
Po  štvrté  podľa článku 843  ods. 3  Civilného  sporového  poriadku  dlžník  pri  podávaní  žaloby v rámci  konania o výkone  rozhodnutia  musí  uviesť  všetky  výhrady,  ktoré  môže  uviesť,  inak  stratí  právo  vzniesť  ich v ďalšej  časti  konania.
Podľa  vnútroštátneho  súdu  teda  existuje  riziko,  že  súdna  ochrana  voľného  pohybu  tovaru  bude  obmedzená z dôvodu  tejto  súdnej  praxe  týkajúcej  sa  formulácie  výroku  rozhodnutí,  ktorým  sa  konštatuje  porušenie  práv.
Za  týchto  podmienok  Sąd  Okręgowy w Warszawie  (Krajský  súd  Varšava)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„Má  sa článok 36  druhá  veta  ZFEÚ v spojení s článkom 15  ods. 1  nariadenia  [2017/1001],  ako  aj článok 19  ods. 1  [druhý  pododsek]  [ZEÚ]  vykladať v tom  zmysle,  že  tieto  ustanovenia  bránia  praxi  vnútroštátnych  súdov  členských  štátov,  podľa  ktorej  uvedené  súdy:
–        v prípade,  že  vyhovejú  návrhu  majiteľa  ochrannej  známky  zakázať  uvedenie  na  trh,  uvádzanie  na  trh,  ponúkanie,  dovoz a propagáciu  výrobku  označeného  ochrannou  známkou  Európskej  únie,  stiahnuť  tento  výrobok z trhu  alebo  nariadiť  jeho  zničenie,
–        v prípade,  že  rozhodnú v konaní o nariadení  predbežného  zaistenia  výrobku  označeného  ochrannou  známkou  Európskej  únie,
vo  svojich  rozhodnutiach  odkážu  na  ‚výrobok,  ktorý  nebol  uvedený  na  trh v [EHP]  majiteľom  ochrannej  známky  alebo s jeho  súhlasom‘, v dôsledku  čoho  je  vzhľadom  na  všeobecné  znenie  rozhodnutia  ponechané  na  exekučný  orgán,  aby  zistil,  na  ktorý  výrobok  označený  ochrannou  známkou  Európskej  únie  sa  vzťahujú  uložené  príkazy a zákazy  (t. j. zistiť,  ktorý  výrobok  nebol  uvedený  na  trh v rámci  [EHP]  majiteľom  ochrannej  známky  alebo s jeho  súhlasom),  pričom  tento  orgán  sa  pri  tomto  zisťovaní  opiera o vyhlásenia  majiteľa  ochrannej  známky  alebo o nástroje  poskytnuté  týmto  majiteľom  (vrátane  jeho  počítačových  nástrojov a databáz), a je  spresnené,  že  možnosť  napadnúť  uvedené  zistenia  exekučného  orgánu  na  súde v rámci  určovacieho  konania  je  vylúčená  alebo  obmedzená  povahou  právnych  prostriedkov,  ktoré  má  žalovaný k dispozícii v konaní o nariadení  predbežného  opatrenia a exekučnom  konaní?“

O prejudiciálnej otázke
Podľa  ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora v rámci  konania  na  základe  spolupráce  medzi  vnútroštátnymi  súdmi a Súdnym  dvorom  zakotveného v článku 267 ZFEÚ prislúcha  Súdnemu  dvoru  poskytnúť  vnútroštátnemu  súdu  odpoveď  potrebnú  na  rozhodnutie  vo  veci, o ktorej  tento  súd  rozhoduje. Z tohto  hľadiska  Súdnemu  dvoru  prináleží v prípade  potreby  preformulovať  otázky,  ktoré  sú  mu  položené.  Navyše  Súdny  dvor  môže  vziať  do  úvahy  aj  ustanovenia  práva  Únie,  na  ktoré  sa  vnútroštátny  súd v znení  svojej  otázky  neodvolával  (rozsudok z 8. septembra 2022,  RTL  Television, C‑716/20,  EU:C:2022:643, bod 55 a citovaná  judikatúra).
Pokiaľ  ide o záväzok  členských  štátov  zabezpečiť  účinnú  súdnu  ochranu v oblasti,  na  ktorú  sa  vzťahuje  právo  Únie,  stanovenej v článku 19  ods. 1  druhom  pododseku  ZEÚ, z ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora  vyplýva,  že  na  práva  na  účinný  prostriedok  nápravy  sa  možno  dovolávať  len  na  základe článku 47  Charty  základných  práv  Európskej  únie  (ďalej  len  „Charta“)  bez  toho,  aby  sa  obsah  tohto  práva  musel  spresniť v iných  ustanoveniach  práva  Únie  alebo  ustanoveniach  vnútroštátneho  práva  členských  štátov,  pričom  predpokladom  priznania  tohto  práva v danom  posudzovanom  prípade  však  je – ako  vyplýva z tohto článku 47  prvého  odseku – že  osoba,  ktorá  sa  ho  dovoláva,  sa  domáha  práv  alebo  slobôd  zaručených  právom  Únie  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  6. októbra  2020,  État  luxembourgeois  (Právo  na  opravný  prostriedok  proti  žiadosti o informácie v oblasti  daní), C‑245/19 a C‑246/19,  EU:C:2020:795, body 54 a 55,  ako  aj  citovanú  judikatúru].
Okrem  toho  treba  jednak  pripomenúť,  že  smernica  2004/48  sa  podľa  jej článku 1 týka  všetkých  opatrení,  postupov a prostriedkov  právnej  nápravy  potrebných  na  zabezpečenie  vymožiteľnosti  práv  duševného  vlastníctva, a jednak,  že  podľa článku 2 ods. 1  tejto  smernice  sa  tieto  opatrenia,  postupy a prostriedky  právnej  nápravy  uplatňujú  na  každé  porušenie  týchto  práv  stanovené  právom  Únie  a/alebo  vnútroštátnym  právom  príslušného  členského  štátu.
V súlade s článkom 129  ods. 3  nariadenia  2017/1001  súd  pre  ochranné  známky  Európskej  únie  uplatní  procesné  pravidlá  uplatniteľné  na  rovnaký  druh  žalôb  týkajúcich  sa  národnej  ochrannej  známky v tom  členskom  štáte,  na  ktorého  území  sa  tento  súd  nachádza. Z toho  vyplýva,  že  procesné  záruky,  ktoré  má  žalovaný v rámci  konania o žalobe  pre  porušenie  práv v štádiu  výkonu  súdneho  rozhodnutia,  je  nutné  posúdiť  aj s prihliadnutím  na  smernicu  2004/48.
Za  týchto  podmienok  možno  konštatovať,  že  svojou  jedinou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má článok 15  ods. 1  nariadenia  2017/1001 v spojení s článkom 36  druhou  vetou  ZFEÚ, s článkom 47  Charty,  ako  aj  so  smernicou  2004/48  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  súdnej  praxi,  podľa  ktorej  je  výrok  rozhodnutia,  ktorým  sa  vyhovie  žalobe  pre  porušenie  práv z ochrannej  známky  Európskej  únie,  formulovaný  tak,  že z dôvodu  jeho  všeobecnej  povahy  má  príslušný  exekučný  orgán  poverený  výkonom  tohto  rozhodnutia  určiť,  na  ktoré  výrobky  sa  uvedené  rozhodnutie  vzťahuje.
Túto  otázku  treba  chápať  tak,  že  zahŕňa  tri  časti.  Prvá  sa  týka  vyčerpania  práv z ochrannej  známky  Európskej  únie a požiadaviek  vyplývajúcich z ochrany  voľného  pohybu  tovaru.  Druhá  sa  týka  požiadaviek,  ktoré  musia v súlade  so  smernicou  2004/48  spĺňať  všetky  opatrenia,  postupy a prostriedky  právnej  nápravy  potrebné  na  zabezpečenie  vymožiteľnosti  práv  duševného  vlastníctva.  Tretia  sa  týka  záväzku  členských  štátov  jednak  stanoviť  prostriedky  nápravy  potrebné  na  zabezpečenie  účinnej  súdnej  ochrany v oblasti,  na  ktorú  sa  vzťahuje  právo  Únie, a jednak  zabezpečiť  podmienky  spravodlivého  procesu v súlade s článkom 47  Charty.
Pokiaľ  ide o prvú  časť,  treba  pripomenúť,  že článok 9 nariadenia  2017/1001  priznáva  majiteľovi  ochrannej  známky  Európskej  únie  výlučné  právo,  ktoré  mu  umožňuje  zakázať  všetkým  tretím  osobám  najmä  dovážať  výrobky  označené  jeho  ochrannou  známkou,  ponúkať  ich,  uvádzať  ich  na  trh  alebo  ich  na  tieto  účely  skladovať  bez  jeho  súhlasu  (pozri  analogicky  rozsudok  zo  16. júla  2015,  TOP  Logistics a i., C‑379/14,  EU:C:2015:497, bod 32,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Článok 15  ods. 1  tohto  nariadenia  obsahuje  výnimku z tohto  pravidla,  keďže  stanovuje,  že  právo  majiteľa  ochrannej  známky  sa  vyčerpá,  ak  boli  výrobky  pod  touto  ochrannou  známkou  uvedené  na  trh v EHP  samotným  majiteľom  ochrannej  známky  alebo s jeho  súhlasom  (pozri  analogicky  rozsudok  zo  14. júla  2011,  Viking  Gas, C‑46/10,  EU:C:2011:485, bod 26 a citovanú  judikatúru).
Toto  ustanovenie  je  formulované  tak,  že  zodpovedá  zneniu  použitému  Súdnym  dvorom v rozsudkoch,  ktoré  pri  výklade článkov 30 a 36  Zmluvy o ES  (zmenené  na články 28 a 30 ES,  teraz články 34 a 36 ZFEÚ)  uznalo v práve  Únie  zásadu  vyčerpania  práv z ochrannej  známky.  Uvedené  ustanovenie  tak  preberá  judikatúru  Súdneho  dvora,  podľa  ktorej  sa  majiteľ  práva z ochrannej  známky  chráneného  právnou  úpravou  členského  štátu  nemôže  odvolávať  na  túto  právnu  úpravu s cieľom  zabrániť  dovozu  alebo  uvedeniu  na  trh  výrobku,  ktorý  sám  uviedol  do  obehu v inom  členskom  štáte  alebo  bol  uvedený  do  obehu s jeho  súhlasom  (pozri  analogicky  rozsudok z 20. decembra  2017,  Schweppes, C‑291/16,  EU:C:2017:990, bod 34 a citovanú  judikatúru).
Cieľom  tejto  judikatúry  týkajúcej  sa  zásady  vyčerpania  práv z ochrannej  známky  založenej  na článku 36 ZFEÚ je,  rovnako  ako článku 15  nariadenia  2017/1001,  zosúladiť  základné  záujmy  ochrany  práv z ochrannej  známky  na  jednej  strane a záujmy  voľného  pohybu  tovaru  na  vnútornom  trhu  na  druhej  strane,  takže  tieto  dve  ustanovenia,  ktorých  cieľom  je  dospieť k rovnakému  výsledku,  sa  majú  vykladať  rovnako  (pozri  analogicky  rozsudok z 20. decembra  2017,  Schweppes, C‑291/16,  EU:C:2017:990, bod 35 a citovanú  judikatúru).
Na  účely  zabezpečenia  spravodlivej  rovnováhy  medzi  týmito  základnými  záujmami  je  možnosť  odvolávať  sa  na  vyčerpanie  práv z ochrannej  známky  Európskej  únie  ako  výnimky z tohto  práva z viacerých  hľadísk  vymedzená.
Po  prvé článok 15  ods. 1  nariadenia  2017/1001  zakotvuje  zásadu  vyčerpania  práv z ochrannej  známky  pre  výrobky  uvedené  na  trh  majiteľom  alebo s jeho  súhlasom  nie  nezávisle  od  miesta,  kde  došlo k uvedeniu  na  trh,  ale  len  vo  vzťahu k výrobkom  uvedeným  na  trh v EHP  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  16. júla 1998,  Silhouette  International  Schmied, C‑355/96,  EU:C:1998:374,  body 21,  26 a 31).
Keďže  bolo  spresnené,  že  uvedenie  na  trh  mimo  EHP  nevyčerpáva  právo  majiteľa z ochrannej  známky  zabrániť  dovozu  týchto  výrobkov  bez  jeho  súhlasu,  normotvorca  Únie  tak  umožnil  majiteľovi  ochrannej  známky  kontrolovať  prvé  uvedenie  výrobkov  označených  ochrannou  známkou  na  trh v rámci  EHP  (pozri  analogicky  rozsudok z 20. novembra  2001,  Zino  Davidoff  et  Levi  Strauss, C‑414/99  až C‑416/99,  EU:C:2001:617, bod 33,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Po  druhé  výrobky  označené  ochrannou  známkou  nemožno  považovať  za  výrobky,  ktoré  boli  „uvedené  na  trh v EHP“,  ak  ich  majiteľ  ochrannej  známky  doviezol  do  EHP s cieľom  ich  predaja v EHP  alebo  ak  ich  ponúkal  na  predaj  spotrebiteľom v EHP  vo  svojich  obchodoch  alebo v obchodoch  príbuznej  spoločnosti,  ale  bez  toho,  aby  ich  predal  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 30. novembra  2004,  Peak  Holding, C‑16/03,  EU:C:2004:759, bod 44).
Po  tretie  Súdny  dvor  rozhodol,  že  súhlas  majiteľa  sa  musí  okrem  toho  týkať  každého  konkrétneho  výrobku, v súvislosti s ktorým  sa  poukazuje  na  vyčerpanie  práv.  Skutočnosť,  že  majiteľ  ochrannej  známky  už  na  trhu  EHP  obchoduje s výrobkami  zhodnými  alebo  podobnými s výrobkami,  pre  ktoré  sa  vyčerpanie  uplatňuje,  tak  nepostačuje  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 1. júla  1999,  Sebago a Maison  Dubois, C‑173/98,  EU:C:1999:347, body 21 a 22).
Po  štvrté  súhlas,  ktorý  znamená,  že  majiteľ  ochrannej  známky  sa  vzdáva  svojho  výlučného  práva  vyplývajúceho z článku 9 nariadenia  2017/1001,  zakázať  všetkým  tretím  osobám  dovážať  výrobky  označené  jeho  ochrannou  známkou,  musí  byť  vyjadrený  spôsobom,  ktorý  určitým  spôsobom  vyjadruje  vôľu  vzdať  sa  tohto  práva  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 20. novembra  2001,  Zino  Davidoff  et  Levi  Strauss, C‑414/99  až C‑416/99,  EU:C:2001:617, body 41 a 45).
Takáto  vôľa v zásade  vyplýva z výslovného  vyjadrenia  súhlasu.  Požiadavky  vyplývajúce z ochrany  voľného  pohybu  tovaru  však  viedli  Súdny  dvor k záveru,  že  takéto  pravidlo  môže  byť  predmetom  úprav  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 15. októbra  2009,  Makro  Zelfbedieningsgroothandel a i., C‑324/08,  EU:C:2009:633, body 23,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Nemožno  teda  vylúčiť,  že v určitých  prípadoch,  aj  za  predpokladu,  že k prvému  uvedeniu  dotknutých  výrobkov  na  trh v EHP  došlo  bez  výslovného  súhlasu majiteľa ochrannej známky,  vôľa  vzdať  sa  tohto  práva  môže  implicitne  vyplývať  zo  skutočností a okolností,  ktoré  nastali  súčasne s uvedením  na  trh  alebo  po  uvedení  na  trh,  ktoré,  posudzované  vnútroštátnym  súdom,  tiež  určitým  spôsobom  vyjadrujú  vzdanie  sa  práva  majiteľa  ochrannej  známky  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 20. novembra 2001,  Zino  Davidoff a Levi  Strauss, C‑414/99  až C‑416/99,  EU:C:2001:617, bod 46,  ako  aj z 15. októbra  2009,  Makro  Zelfbedieningsgroothandel a i., C‑324/08,  EU:C:2009:633, body 25  až  27).
Na  základe  toho  implicitný  súhlas  nemôže  vyplývať  len z mlčania  majiteľa  ochrannej  známky.  Takýto  súhlas  tiež  nemôže  vyplývať z toho,  že  majiteľ  ochrannej  známky  nenamietal  proti  uvedeniu  na  trh v EHP,  ani z toho,  že  na  výrobkoch  nebol  uvedený  zákaz  uvedenia  na  trh v EHP,  keďže  požiadavky  uplatniteľné  na  preukázanie  existencie  implicitného  súhlasu v zásade  nerozlišujú  podľa  toho,  či  sa  pôvodné  uvedenie  na  trh  uskutočnilo  mimo  EHP  alebo v rámci  tohto  priestoru  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 20. novembra  2001,  Zino  Davidoff a Levi  Strauss, C‑414/99  až C‑416/99,  EU:C:2001:617, body 55 a 56,  ako  aj z 15. októbra  2009,  Makro  Zelfbedieningsgroothandel a i., C‑324/08,  EU:C:2009:633, bod 28).
Napokon  po  piate v zásade  prináleží  hospodárskemu  subjektu,  ktorý  sa  dovoláva  vyčerpania  práv,  aby  predložil  dôkaz o tom,  že  sú  splnené  podmienky  na  uplatnenie  vyčerpania  práv.  Toto  pravidlo  sa  však  musí  upraviť,  pokiaľ  by  svojou  povahou  umožňovalo  majiteľovi  ochrannej  známky  rozdeliť  vnútroštátne  trhy,  čím  by  sa  podporilo  zachovanie  rozdielov v cenách  medzi  členskými  štátmi  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 20. decembra  2017,  Schweppes, C‑291/16,  EU:C:2017:990, body 52 a 53,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Takáto  úprava  dôkazného  bremena  je  nevyhnutná  najmä v prípade  systému  výhradnej  distribúcie  (rozsudok z 8. apríla  2003,  Van  Doren + Q, C‑244/00,  EU:C:2003:204,  bod 39).
Z článku 15  ods. 1  nariadenia  2017/1001 v spojení s článkom 36 ZFEÚ a judikatúrou  Súdneho  dvora  citovanou v bodoch 38  až  40  tohto  rozsudku  tak  vyplýva,  že  hospodársky  subjekt,  ktorý  čelí  žalobe  pre  porušenie  práv  majiteľa  ochrannej  známky  Európskej  únie,  má  právo  pri  svojej  obhajobe  uplatniť a preukázať,  že  výrobky  označené  touto  ochrannou  známkou,  ktoré  sú  predmetom  žaloby  pre  porušenie  práv,  boli  na  trh v EHP  uvedené  týmto  majiteľom  alebo s jeho  súhlasom.  Ako  vyplýva z judikatúry  citovanej v predchádzajúcom  bode  tohto  rozsudku,  uvedený  hospodársky  subjekt  musí  mať  možnosť  upraviť  dôkazné  bremeno  vo  svoj  prospech,  ak  sú  splnené  podmienky  stanovené v tejto  súvislosti  judikatúrou  Súdneho  dvora.
Z judikatúry  Súdneho  dvora  citovanej v bodoch 44 a 49  tohto  rozsudku  však  nevyplýva,  že  majiteľ  ochrannej  známky  je  povinný  prijať  systém  označovania  svojich  výrobkov,  ktorý  umožňuje  pre  každý  výrobok  zistiť,  či  bol  určený  na  trh v EHP.
Ako v podstate  uviedol  generálny  advokát v bode 76  svojich  návrhov,  keďže  neexistuje  ustanovenie  práva  Únie,  ktorého  výklad  by  mohol  viesť k takémuto  riešeniu, s prihliadnutím  najmä  na  jeho  znenie,  kontext,  do  ktorého  patrí,  ako  aj  ciele  sledované  právnou  úpravou,  ktorej  je  súčasťou,  samotné  konštatovanie  týkajúce  sa  ťažkostí  žalovaného v súvislosti  so  žalobou  pre  porušenie  práv  pri  získavaní  informácií o pôvodnom  dodávateľovi  súbežnej  distribučnej  siete,  nemôže  predstavovať  právny  základ,  ktorý  by  odôvodňoval  uloženie  takejto  povinnosti  majiteľovi  ochrannej  známky.
Okrem  toho  akákoľvek  povinnosť v tomto  zmysle  neprimerane  obmedzuje  možnosť  majiteľa  ochrannej  známky  zmeniť  na  poslednú  chvíľu  pôvodne  zamýšľaný  cieľový  trh  pre  daný  výrobok.
Pokiaľ  ide o druhú  časť  položenej  otázky,  treba  uviesť,  že  procesné  aspekty  dodržiavania  práv  duševného  vlastníctva,  vrátane  výlučného  práva  stanoveného v článku 9 nariadenia  2017/1001,  sa v zásade  riadia  vnútroštátnym  právom  harmonizovaným  smernicou  2004/48,  ktorá,  ako  vyplýva  najmä z jej článkov 1 až  3,  sa  týka  opatrení,  postupov a prostriedkov  právnej  nápravy  potrebných  na  zabezpečenie  vymožiteľnosti  práv  duševného  vlastníctva.  Každé  vnútroštátne  konanie  týkajúce  sa  žaloby  pre  porušenie  práv z ochrannej  známky  Európskej  únie  musí  byť  preto v súlade s ustanoveniami  tejto  smernice.
Treba  však  konštatovať,  že  procesný  aspekt,  ktorý  je  predmetom  otázky  položenej  vnútroštátnym  súdom v prejednávanej  veci,  nie  je  upravený  smernicou  2004/48,  keďže  táto  smernica  neobsahuje  nijaké  ustanovenie  týkajúce  sa  formulácie  výroku  súdnych  rozhodnutí o žalobách  pre  porušenie  práv.  Táto  otázka  teda  patrí  do  zásady  procesnej  autonómie,  ktorá  je  predmetom  tretej  časti  položenej  otázky.
Pokiaľ  ide o túto  tretiu  časť,  zdá  sa,  že  vnútroštátny  súd  vníma  príčinnú  súvislosť  medzi  formuláciou  výroku  rozhodnutia,  ktoré  sa  má  prijať  na  ukončenie  sporu  vo  veci  samej, a údajnými  nevýhodami,  ktorým  by  žalovaný  mohol  čeliť v štádiu  núteného  výkonu  rozhodnutia.  Treba  pritom  konštatovať,  že  tieto  nevýhody  vyplývajú z tohto  exekučného  konania  po  podaní  žaloby  pre  porušenie  práv.
Treba  preto  preskúmať,  či  skutočnosť,  že  žalovaný  má v štádiu  núteného  výkonu  rozhodnutia  podľa  vnútroštátneho  práva  obmedzené  opravné  prostriedky a procesné  záruky,  naráža  na  požiadavky  účinnej  súdnej  ochrany  stanovené  právom  Únie, a teda  na  jednotu,  ako  aj  na  účinnosť  tohto  práva.
Zásada  účinnej  súdnej  ochrany  práv  osôb  podliehajúcich  súdnej  právomoci  vyplývajúcich z práva  Únie  predstavuje  všeobecnú  zásadu  práva  Únie,  ktorá  vychádza z ústavných  tradícií  spoločných  členským  štátom a ktorá  bola  zakotvená v článkoch 6 a 13  Dohovoru o ochrane  ľudských  práv a základných  slobôd,  podpísaného v Ríme  4. novembra 1950, a v súčasnosti  je  potvrdená v článku 47  Charty  (rozsudok z 21. decembra  2021,  Randstad  Italia, C‑497/20,  EU:C:2021:1037, bod 57 a citovaná  judikatúra).
Podstata  práva  na  účinný  prostriedok  nápravy  zakotveného v článku 47  Charty  zahŕňa  okrem  iného  možnosť  nositeľa  tohto  práva  obrátiť  sa  na  súd,  ktorý  má  právomoc  zabezpečiť  rešpektovanie  práv,  ktoré  mu  zaručuje  právo  Únie, a na  tento  účel  preskúmať  všetky  skutkové a právne  otázky  relevantné  pre  rozhodnutie  sporu,  ktorý  mu  bol  predložený  [rozsudok  zo  6. októbra  2020,  État  luxembourgeois  (Právo  na  opravný  prostriedok  proti  žiadosti o informácie v oblasti  daní), C‑245/19 a C‑246/19,  EU:C:2020:795, bod 66,  ako  aj  citovaná  judikatúra].
Okrem  toho  zásada  rovnosti  zbraní,  ktorá  vyplýva  zo  samotného  pojmu  spravodlivý  proces a jej  cieľom  je  zabezpečiť  rovnováhu  medzi  účastníkmi  konania  tým,  že  sa  zaručí,  že  každý  dokument  predložený  súdu  môže  byť  posúdený a spochybnený  každým  účastníkom  konania,  je  neoddeliteľnou  súčasťou  zásady  účinnej  súdnej  ochrany  práv,  ktoré  osobám  podliehajúcim  súdnej  právomoci  vyplývajú z práva  Únie,  zakotvenej v článku 47  Charty. Z tejto  zásady  osobitne  vyplýva  povinnosť  poskytnúť  každému  účastníkovi  konania  primeranú  možnosť  uviesť  svoje  tvrdenia,  vrátane  dôkazov,  za  podmienok,  ktoré  ho  zjavne  neznevýhodňujú  vo  vzťahu k protistrane  [pozri v tomto  zmysle  rozsudky  zo  17. júla  2014,  Sánchez  Morcillo a Abril  García, C‑169/14,  EU:C:2014:2099,  bod 49 a citovanú  judikatúru,  ako  aj z 10. februára  2022,  Bezirkshauptmannschaft  Hartberg‑Fürstenfeld  (Premlčacia  doba), C‑219/20,  EU:C:2022:89, bod 46 a citovanú  judikatúru].
Treba  pripomenúť,  že  zásada  dodržiavania  práv  na  obhajobu  predstavuje  základnú  zásadu  práva  Únie.  Ak  by  súdne  rozhodnutie  vychádzalo  zo  skutočností a z dokumentov, s ktorými  sa  účastníci  konania  alebo  ktorýkoľvek z nich  nemohli  oboznámiť, a teda  ku  ktorým  sa  nemohli  vyjadriť,  išlo  by o porušenie  tejto  zásady  (rozsudok z 12. novembra  2014,  Guardian  Industries a Guardian  Europe/Komisia, C‑580/12 P,  EU:C:2014:2363, bod 30,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Podľa  ustálenej  judikatúry  rešpektovanie  práva  na  obranu v každom  konaní  začatom  proti  určitej  osobe,  ktoré  môže  viesť k aktu  nepriaznivo  zasahujúcemu  do  jej  právneho  postavenia,  musí  byť  zabezpečené  aj v prípade  neexistencie  osobitnej  právnej  úpravy  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 13. septembra  2007,  Land  Oberösterreich a Rakúsko/Komisia, C‑439/18 a C‑454/05,  EU:C:2007:510,  bod 36,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Vzhľadom  na  to, s výhradou  existencie  pravidiel  Únie v tejto  oblasti,  akými  sú  pravidlá  stanovené  smernicou  2004/48,  prináleží  vnútroštátnemu  právnemu  systému  každého  členského  štátu,  aby  na  základe  zásady  procesnej  autonómie  stanovil  procesnú  úpravu  prostriedkov  nápravy,  avšak  za  predpokladu,  že  táto  úprava  nie  je v situáciách  upravených  právom  Únie  menej  priaznivá  ako v podobných  situáciách  upravených  vnútroštátnym  právom  (zásada  ekvivalencie) a v praxi  neznemožňuje  alebo  nadmerne  nesťažuje  výkon  práv  priznaných  právom  Únie  (zásada  efektivity)  (rozsudok z 21. decembra  2021,  Randstad  Italia, C‑497/20,  EU:C:2021:1037, bod 58 a citovaná  judikatúra).
Vzhľadom  na  informácie  poskytnuté v návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  zdá,  že  relevantné  ustanovenia  vnútroštátneho  procesného  práva  neporušujú  zásadu  ekvivalencie.
Pokiaľ  ide o zásadu  efektivity,  treba  pripomenúť,  že z práva  Únie  nevyplýva  povinnosť  členských  štátov  zaviesť  iné  právne  prostriedky  nápravy,  než  sú  tie,  ktoré  stanovuje  vnútroštátne  právo,  okrem  prípadu,  že  by  zo  štruktúry  dotknutého  vnútroštátneho  právneho  poriadku  vyplývalo,  že  neexistuje  nijaký  opravný  prostriedok  nápravy  umožňujúci,  hoci  len  incidenčne,  zabezpečiť  dodržiavanie  práv,  ktoré  osobám  podliehajúcim  súdnej  právomoci  vyplývajú z práva  Únie,  alebo  že  jediný  prostriedok  nápravy  spočívajúci v prístupe k súdu  znamená  nútiť  osoby  podliehajúce  súdnej  právomoci k porušeniu  práva  (rozsudok z 21. decembra  2021,  Randstad  Italia, C‑497/20,  EU:C:2021:1037,  bod 62).
Okrem  toho  treba  zdôrazniť,  že v súlade s judikatúrou  Súdneho  dvora  sa  musí  každý  prípad,  kde  vzniká  otázka,  či  vnútroštátne  procesné  ustanovenie  znemožňuje  alebo  príliš  sťažuje  uplatňovanie  práva  Únie,  preskúmať s prihliadnutím  na  postavenie  tohto  ustanovenia v rámci  celého  konania,  na  jeho  priebeh a jeho  osobitosti  pred  rôznymi  vnútroštátnymi  súdmi. Z tohto  hľadiska  je v prípade  potreby  potrebné  zohľadniť  zásady,  ktoré  sú  základom  vnútroštátneho  súdneho  systému,  ako  sú  napríklad  ochrana  práva  na  obranu,  zásada  právnej  istoty a požiadavka  na  riadny  priebeh  konania  (rozsudky z 10. marca 2022,  Grossmania, C‑177/20,  EU:C:2022:175, bod 51 a citovaná  judikatúra,  ako  aj  zo  17. mája  2022,  SPV  Project  1503 a i., C‑693/19 a C‑831/19,  EU:C:2022:395, bod 60,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Práva  hospodárskeho  subjektu,  ktorý  vlastní  výrobky  uvedené  na  trh v EHP  pod  ochrannou  známkou  Európskej  únie  majiteľom  tejto  ochrannej  známky  alebo s jeho  súhlasom,  vyplývajú z voľného  pohybu  tovaru  zaručeného článkami 34 a 36 ZFEÚ,  ako  aj z článku 15  ods. 1  nariadenia  2017/1001,  ktoré  sú  vnútroštátne  súdy  povinné  chrániť  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 19. decembra  1968,  Salgoil,  13/68,  EU:C:1968:54, bod 676, a z 11. júna  2015,  Berlington  Hungary a i., C‑98/14,  EU:C:2015:386, bod 105,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Vzhľadom  na  zásadu  procesnej  autonómie  uznanú v judikatúre  citovanej v bode 65  tohto  rozsudku  však  právo  Únie, s výhradou  ustanovení  smernice 2004/48,  nemôže  brániť  súdnej  praxi,  podľa  ktorej  je  výrok  rozhodnutia,  ktorým  sa  vyhovie  žalobe  pre  porušenie  práv  vyplývajúcich z ochrannej  známky  Európskej  únie,  formulovaný  všeobecne, a to  pod  podmienkou,  že  žalovaný  disponuje  účinnou  súdnou  ochranou  práv, o ktorých  tvrdí,  že  mu  vyplývajú z článkov 34 a 36 ZFEÚ,  ako  aj článku 15  ods. 1  nariadenia  2017/1001.
Preto  ak  má  vnútroštátny  súd  vo  výroku  svojich  rozhodnutí,  ktorými  sa  vyhovelo  žalobe  pre  porušenie  práv z ochrannej  známky  Európskej  únie,  všeobecnou  formuláciou  označiť  výrobky,  ktoré  predtým  neboli  majiteľom  ochrannej  známky  uvedené  na  trh v EHP  alebo  neboli  uvedené  na  trh s jeho  súhlasom,  žalovaný  by  mal  mať v štádiu  núteného  výkonu  možnosť  využiť  všetky  záruky  spravodlivého  procesu,  aby  mohol  účinne  namietať  proti  existencii  porušenia  alebo  hrozby  porušenia  výlučných  práv  majiteľa  ochrannej  známky,  ako  aj  proti  zabaveniu  konkrétnych  výrobkov,  pre  ktoré  výlučné  práva  majiteľa  ochrannej  známky  boli  vyčerpané a ktoré  sa  môžu  teda  voľne  pohybovať v EHP.
Pokiaľ  ide o okolnosť  uvedenú  vnútroštátnym  súdom,  podľa  ktorej  vzhľadom  na  nemožnosť  prístupu k databázam  spoločnosti  Harman  nie  je  objektívne  možné,  aby  AB  preukázala,  že  výrobky,  ktoré  kúpila,  boli  uvedené  na  trh v EHP  spoločnosťou  Harman  alebo s jej  súhlasom,  by  sa  mohlo  ukázať  ako  nevyhnutné,  ako  uviedol  generálny  advokát v bode 90  svojich  návrhov,  aj  za  predpokladu,  že  by  sa  nepreukázala  existencia  výhradnej  distribúcie,  aby  príslušný  exekučný  orgán  alebo  prípadne  súd  príslušný  na  účely  rozhodnutia o žalobách  proti  aktom  tohto  orgánu,  vykonali  úpravu  dôkazného  bremena,  pokiaľ  vzhľadom  na  osobitné  okolnosti  týkajúce  sa  uvádzania  dotknutých  výrobkov  na  trh  dospejú k záveru,  že  pravidlo  týkajúce  sa  dôkazného  bremena  pripomenuté v bode 50  tohto  rozsudku  svojou  povahou  umožňuje  majiteľovi  ochrannej  známky  rozdeliť  vnútroštátne  trhy,  čím  tak  podporuje  zachovanie  cenových  rozdielov  medzi  členskými  štátmi.
Vzhľadom  na  všetky  predchádzajúce  úvahy  treba  na  položenú  otázku  odpovedať  tak,  že článok 15  ods. 1  nariadenia  2017/1001 v spojení s článkom 36  druhou  vetou  ZFEÚ, článkom 47  Charty,  ako  aj  so  smernicou  2004/48  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  nebráni  súdnej  praxi,  podľa  ktorej  je  výrok  rozhodnutia,  ktorým  sa  vyhovie  žalobe  pre  porušenie  práv z ochrannej  známky  Európskej  únie,  formulovaný  tak,  že z dôvodu  jeho  všeobecnej  povahy  má  príslušný  exekučný  orgán  poverený  výkonom  tohto  rozhodnutia  určiť,  na  ktoré  výrobky  sa  uvedené  rozhodnutie  vzťahuje,  pokiaľ  je v rámci  exekučného  konania  žalovanému  umožnené  namietať  proti  vymedzeniu  výrobkov,  na  ktoré  sa  toto  konanie  vzťahuje, a súd  môže  preskúmať a rozhodnúť v súlade s ustanoveniami  smernice 2004/48,  ktoré  výrobky  boli  skutočne  uvedené  na  trh v EHP  majiteľom  ochrannej  známky  alebo s jeho  súhlasom.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (piata  komora)  rozhodol  takto:
Článok 15 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 zo 14. júna 2017 o ochrannej známke Európskej únie v spojení s článkom 36 druhou vetou ZFEÚ, článkom 47 Charty základných práv Európskej únie, ako aj so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni súdnej praxi, podľa ktorej je výrok rozhodnutia, ktorým sa vyhovie žalobe pre porušenie práv z ochrannej známky Európskej únie, formulovaný tak, že z dôvodu jeho všeobecnej povahy má príslušný exekučný orgán poverený výkonom tohto rozhodnutia určiť, na ktoré výrobky sa uvedené rozhodnutie vzťahuje, pokiaľ je v rámci exekučného konania žalovanému umožnené namietať proti vymedzeniu výrobkov, na ktoré sa toto konanie vzťahuje, a súd môže preskúmať a rozhodnúť v súlade s ustanoveniami smernice 2004/48, ktoré výrobky boli skutočne uvedené na trh v Európskom hospodárskom priestore majiteľom ochrannej známky alebo s jeho súhlasom.
Podpisy
*
Jazyk  konania:  poľština.