CELEX: 62019TJ0259
Zajednička vanjska i sigurnosna politika
Mjere ograničavanja protiv Sirije
Zamrzavanje financijskih sredstava
Pogreška u ocjeni
Proporcionalnost
Pravo vlasništva
Pravo na obavljanje gospodarske djelatnosti
Zlouporaba ovlasti
Obveza obrazlaganja
Prava obrane
Pravo na pošteno suđenje
Pravo na djelotvornu sudsku zaštitu

)
Okolnosti spora i činjenice nastale nakon podnošenja tužbe
[
omissis
]
Provedbenom odlukom Vijeća (ZVSP) 2019/87 od 21. siječnja 2019. o provedbi Odluke 2013/255 (
SL 2019., L 18
I, str. 13.) i Provedbenom uredbom Vijeća (EU) 2019/85 od 21. siječnja 2019. o provedbi Uredbe (EU) br. 36/2012 (
SL 2019., L 18
I, str. 4.) (u daljnjem tekstu zajedno: prvotni akti) tužiteljev naziv uvršten je u redak 73. tablice B popisa osoba, subjekata i tijela na koje se odnose mjere ograničavanja koje se nalaze u Prilogu I. Odluci 2013/255 i Prilogu II. Uredbi br. 36/2012 (u daljnjem tekstu zajedno: predmetni popisi) uz navođenje sljedećih razloga:
„Zajednički pothvat društava Damascus Cham Holdings i Aman [Holding], čija je vrijednost 18,9 milijuna USD. Kroz sudjelovanje u izgradnji luksuznog kompleksa Marota City koji ima potporu režima, društvo Aman [Dimashq] podupire sirijski režim i/ili ima koristi od njega.”
[
omissis
]
Dopisom od 26. ožujka 2019. tužiteljevi zastupnici usprotivili su se uvrštenju njegova naziva na predmetne popise te su od Vijeća zatražili da im dostavi dokumente kojima se potkrjepljuje navedeno uvrštenje. Dopisima od 2. i 12. travnja 2019. tužiteljevi zastupnici ponovili su svoj zahtjev Vijeću za pristup dokumentima kojima se potkrjepljuje uvrštenje tužiteljeva naziva na predmetne popise prije podnošenja tužbe u ovom slučaju.
Dopisom od 13. svibnja 2019. Vijeće je, s jedne strane, obavijestilo tužiteljeve zastupnike da, u biti, tužiteljeva očitovanja nisu mogla dovesti u pitanje odluku o uvrštenju njegova naziva na predmetne popise. S druge strane, Vijeće im je dostavilo dokument pod oznakom WK 54/2019 INIT od 28. veljače 2019., koji je sadržavao dokaze koji idu u prilog razlozima za navedeno uvrštenje.
Vijeće je 17. svibnja 2019. donijelo Odluku (ZVSP) 2019/806 o izmjeni Odluke 2013/255 (
SL 2019., L 132, str. 36
. i ispravak
SL 2019., L 234, str. 31
.), kojom je primjena potonje odluke produljena do 1. lipnja 2020., te je istog dana donijelo i Provedbenu uredbu (EU) 2019/798 o provedbi Uredbe br. 36/2012 (
SL 2019., L 132, str. 1
. i ispravak
SL 2019., L 234, str. 31
.) (u daljnjem tekstu zajedno: akti o zadržavanju iz 2019.).
[
omissis
]
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 15. travnja 2019. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak za poništenje prvotnih akata u dijelu u kojem se odnose na njega.
Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 30. srpnja 2019. tužitelj je na temelju članka 86. Poslovnika Općeg suda prilagodio tužbu na način da se njome zahtijeva i poništenje akata o zadržavanju iz 2019. u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega. Tužitelj je također ponovio dijelove tužbenog zahtjeva iz tužbe.
Vijeće je 8. kolovoza 2019. tajništvu Općeg suda podnijelo odgovor na tužbu i očitovanje o prvom podnesku za prilagodbu tužbe.
Replika je podnesena 1. listopada 2019.
Odlukom od 17. listopada 2019. predsjednik Općeg suda dodijelio je, na temelju članka 27. stavka 3. Poslovnika, predmet novom sucu izvjestitelju, koji je raspoređen u četvrto vijeće.
Odgovor na repliku podnesen je 8. siječnja 2020.
Pisani dio postupka zatvoren je 8. siječnja 2020.
U okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 89. stavkom 3. točkama (a) i (d) Poslovnika, Opći sud je 23. srpnja 2020. zatražio od stranaka da odgovore na niz pitanja i da podnesu određene dokumente. Stranke su odgovorile na ta pitanja i postupile u skladu sa zahtjevom za podnošenje dokumenta u za to određenom roku.
Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 13. kolovoza 2020. tužitelj je na temelju članka 86. Poslovnika Općeg suda po drugi puta prilagodio tužbu na način da se njome zahtijeva i poništenje akata o zadržavanju iz 2020. u dijelu u kojem se ti akti odnose na njega. Tužitelj je također ponovio dijelove tužbenog zahtjeva iz tužbe i prvog podneska kojim se provodi prilagodba te je iznio nove argumente.
U okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 89. stavkom 3. točkom (d) Poslovnika, Opći sud je 30. rujna 2020. zatražio od Vijeća da podnese dokument. Vijeće je postupilo u skladu sa zahtjevom za podnošenje dokumenta u za to određenom roku. Tužitelj nije podnio očitovanja na odgovor Vijeća na tu mjeru upravljanja postupkom.
Opći sud na raspravi 21. listopada 2020. saslušao je izlaganja stranaka i njihove odgovore na pitanja koja im je postavio, a Vijeće je iznijelo svoje očitovanje o drugom podnesku za prilagodbu. Konkretno, Vijeće je uputilo na razloge i argumente sadržane u odgovoru na tužbu i odgovoru na repliku.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi prvotne akte, akte o zadržavanju iz 2019. i akte o zadržavanju iz 2020. (u daljnjem tekstu zajedno: pobijani akti) u dijelu u kojem se odnose na njega,
–
naloži Vijeću snošenje troškova.
Vijeće od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu,
–
naloži tužitelju snošenje troškova,
–
podredno, u slučaju da Opći sud poništi pobijane akte u dijelu u kojem se odnose na tužitelja, naloži zadržavanje na snazi učinaka Provedbene odluke 2019/87 kao i odluka 2019/806 i 2020/719 u dijelu u kojem se odnose na tužitelja sve dok ne stupi na snagu poništenje provedbenih uredbi 2019/85, 2019/798 i 2020/716 u dijelu u kojem se odnose na tužitelja.
Pravo
[
omissis
]
Šesti tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava obrane, prava na pošteno suđenje i prava na djelotvornu sudsku zaštitu
Tužitelj u biti tvrdi da se pobijanim aktima povređuju njegova prava obrane i pravo na pošteno suđenje, kako su predviđeni člankom 48. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i člankom 6. stavkom 3. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., s obzirom na to da ga Vijeće nije saslušalo prije donošenja navedenih akata, kao i pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, sadržano u članku 47. Povelje.
Prvo, tužitelj u tom pogledu ističe da nije mogao učinkovito ostvariti svoja prava obrane jer nije bio saslušan prije donošenja pobijanih akata. Konkretnije, tužitelj tvrdi da se pravom na saslušanje zahtijeva da on prije donošenja sporne mjere bude u mogućnosti iznijeti svoje stajalište o istinitosti i relevantnosti iznesenih činjenica kao i o dokazima koji su protiv njega istaknuti. Usto, tužitelj smatra da nije postojala nikakva hitnost ni opasnost od toga da bi on ugrozio učinkovitost mjere time što bi bio saslušan prije donošenja pobijanih akata, dok je gubitak za tužitelja koji je nastao donošenjem navedenih akata bio siguran i predvidljiv. Vijeće je tužitelju namjerno odbilo pristup spisu s dokazima kojima je potkrijepilo uvrštenje njegova naziva na predmetne popise te je stoga povrijedilo njegova prava obrane.
Drugo, tužitelj u biti tvrdi da je na temelju svojeg prava na djelotvornu sudsku zaštitu zatražio od Vijeća da mu čim prije odobri pristup svim informacijama i dokumentima na kojima se temelji donošenje prvotnih akata u odnosu na njega. Tužitelj prije podnošenja ove tužbe nije zaprimio spis s dokazima koji se na njega odnose, iako je to zatražio od Vijeća 26. ožujka 2019., uz ponovljene zahtjeve 2. i 12. travnja 2019. U tom pogledu on tvrdi da izostanak dostave spisa s dokazima koji se na njega odnosi dokazuje da prije donošenja prvotnih akata Vijeće nije raspolagalo nikakvim dokumentom ili drugim materijalnim dokazom kojim bi se potkrijepilo obrazloženje sadržano u tim aktima iako je ono dužno sastaviti spis prije nego što odluči odrediti mjere ograničavanja. Tužitelj dodaje da činjenica da mu je dokument WK 54/2019 INIT dostavljen nakon podnošenja ove tužbe svjedoči o tome da je on umjetno sastavljen za potrebe navedenog spora. Slijedom navedenog, razlozi za uvrštenje njegova naziva na predmetne popise nisu utemeljeni i stoga su nezakoniti. Tužitelj je na raspravi ustvrdio da je Vijeće nepravodobno dostavilo dokument WK 54/2019 INIT, i to čak i nakon što je tužba u ovom slučaju već bila podnesena.
Vijeće osporava tužiteljeve argumente.
Valja podsjetiti na to da poštovanje prava obrane uključuje, među ostalim, pravo na saslušanje i pravo na pristup spisu uz poštovanje zakonitih interesa povjerljivosti iz članka 41. stavka 2. točaka (a) i (b) Povelje (vidjeti presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
99.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, potvrđeno u članku 47. Povelje, zahtijeva da zainteresirana osoba bude upoznata s razlozima na kojima se temelji odluka koja se na nju odnosi, bilo čitanjem same odluke bilo priopćenjem tih razloga na njezin zahtjev, ne dovodeći u pitanje ovlast nadležnog suda da od dotičnog tijela zahtijeva da joj priopći te razloge, kako bi joj se omogućilo da brani svoja prava u najboljim mogućim uvjetima i da odluči, potpuno poznavajući činjenice, je li korisno pokrenuti postupak pred nadležnim sudom kao i omogućiti tom sudu provedbu nadzora nad zakonitošću predmetne odluke (vidjeti presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
100.
i navedenu sudsku praksu; presuda od 21. siječnja 2016., Makhlouf/Vijeće,
T‑443/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:27
, t.
38.
).
Člankom 52. stavkom 1. Povelje ipak se dopuštaju ograničenja u ostvarivanju prava priznatih Poveljom, pod uvjetom da se dotičnim ograničenjem poštuje bit predmetnog temeljnog prava i da, podložno načelu proporcionalnosti, ono bude potrebno i zaista odgovara ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija (vidjeti presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
101.
i navedenu sudsku praksu).
Naposljetku, postojanje kršenja prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu mora biti procijenjeno ovisno o okolnostima svojstvenim svakom pojedinom slučaju, a osobito o prirodi predmetnog akta, kontekstu njegova donošenja i pravnim pravilima koja uređuju dotično područje (vidjeti presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
102.
i navedenu sudsku praksu).
[
omissis
]
Kao prvo, što se tiče prvog prigovora koji se temelji na tome da tužitelj nije saslušan prije donošenja pobijanih akata i da se njegova prava obrane nisu mogla učinkovito ostvarivati, valja podsjetiti na to da sud Unije razlikuje, s jedne strane, prvotno uvrštenje naziva subjekta na popise kojima se nalažu mjere ograničavanja i, s druge strane, zadržavanje njegova naziva na navedenim popisima (presuda od 30. travnja 2015., Al‑Chibabi/Vijeće,
T‑593/11
,
EU:T:2015:249
, t.
40.
).
[
omissis
]
Drugo, u pogledu akata o zadržavanju iz 2019. i akata o zadržavanju iz 2020. valja podsjetiti na to da u slučaju akata kojima se zadržava ime osobe ili subjekta koje se već nalazi na popisima kojima se nalažu mjere ograničavanja više nije potreban učinak iznenađenja radi osiguranja učinkovitosti navedenih mjera pa donošenju takvih akata mora načelno prethoditi obavještavanje dotične osobe ili subjekta o elementima koji im se stavljaju na teret, kao i pružanje mogućnosti da budu saslušani (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2011., Francuska/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, t.
62.
).
U tom je pogledu Sud naglasio da je za prava obrane od temeljne i ključne važnosti zaštitni element koji pružaju obveza obavještavanja o dokazima koji se stavljaju na teret i pravo na podnošenje očitovanja prije donošenja akata kojima se ime osobe ili subjekta zadržava na popisu osoba ili subjekata koji su obuhvaćeni mjerama ograničavanja. Ovo važi tim više jer predmetne mjere ograničavanja znatno utječu na prava i slobode dotičnih osoba i skupina (presuda od 21. prosinca 2011., Francuska/People’s Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, t.
64.
).
Naime, pravilo prema kojem adresat odluke koja na njega negativno utječe mora imati mogućnost iznijeti svoje očitovanje prije njezina donošenja ima za cilj omogućiti dotičnom tijelu da smisleno uzme u obzir sve relevantne elemente. Kako bi se osigurala djelotvorna zaštita navedenog adresata, predmet tog pravila je, među ostalim, mogućnost adresata da ispravi pogrešku ili istakne elemente u pogledu svoje osobne situacije koji zagovaraju donošenje odluke ili njezino nedonošenje ili pak njezin određeni sadržaj (presuda od 21. prosinca 2011., Francuska/People's Mojahedin Organization of Iran,
C‑27/09 P
,
EU:C:2011:853
, t.
65.
).
Međutim, kada se zadržavanje imena dotične osobe ili subjekta na popisu osoba ili subjekata na koje se odnose mjere ograničavanja temelji na istim razlozima kao što su oni koji su opravdali donošenje prvotnog akta, a da u odnosu na njih nisu utvrđeni novi elementi, Vijeće im nije dužno ponovno priopćiti dokaze koji im se stavljaju na teret kako bi se poštovalo njihovo pravo na saslušanje (vidjeti u tom smislu presudu od 7. travnja 2016., Central Bank of Iran/Vijeće,
C‑266/15 P
,
EU:C:2016:208
, t.
32.
i
33.
i navedenu sudsku praksu). Nasuprot tomu, priopćavanje dokaza koji se stavljaju na teret nalaže se kada postoje novi elementi kojima Vijeće ažurira informacije o osobnoj situaciji dotične osobe ili subjekta odnosno o političkoj i sigurnosnoj situaciji zemlje protiv koje je donesen sustav mjera ograničavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2020., Kande Mupompa/Vijeće,
T‑170/18
,
EU:T:2020:60
, t.
72.
).
U ovom slučaju, s jedne strane, što se tiče akata o zadržavanju iz 2019., valja podsjetiti, kao što je to navedeno u točki 67. ove presude, na to da donošenju tih akata u načelu treba prethoditi obavještavanje o elementima koji se stavljaju na teret kao i pružanje mogućnosti tužitelju da ga se sasluša.
U tom pogledu valja istaknuti da je dopisom od 26. ožujka 2019. tužitelj podnio prvi zahtjev za pristup dokumentu koji sadržava dokaze kojima se potkrjepljuju razlozi uvrštenja njegova naziva na predmetne popise. Svoj je zahtjev ponovio 2. i 12. travnja 2019. Vijeće je ispunilo taj zahtjev 13. svibnja 2019., odnosno mjesec dana i tri tjedna nakon prvog zahtjeva za pristup i četiri dana prije donošenja akata o zadržavanju iz 2019.
Doista, valja podsjetiti na to da je na zahtjev zainteresirane osobe Vijeće obvezno u razumnom roku omogućiti pristup svim administrativnim dokumentima koji nisu povjerljivi (vidjeti u tom smislu presudu od 16. rujna 2013., Bank Kargoshaei i dr./Vijeće,
T‑8/11
, neobjavljenu,
EU:T:2013:470
, t.
68.
i
93.
).
Valja smatrati da u okolnostima ovog slučaja Vijeće nije dostavilo dokument WK 54/2019 INIT u razumnom roku. Naime, dostavivši tužitelju navedeni dokument samo četiri dana prije donošenja akata o zadržavanju iz 2019., Vijeće mu je ostavilo prekratko razdoblje kako bi mu se omogućilo da učinkovito iznese svoja eventualna očitovanja. Stoga Vijeće nije osiguralo tužiteljevo svrsishodno saslušanje. Štoviše, čak i pod pretpostavkom da je tužitelj imao vremena podnijeti svoja očitovanja Vijeću u vremenu koje mu je ostalo prije donošenja navedenih akata, Vijeću nije ostalo dovoljno vremena da bi s potrebnom dužnom pažnjom analiziralo navedena očitovanja. Stoga je temeljni i bitan element zaštite prava obrane, koja obuhvaćaju obavještavanje o elementima koji se stavljaju na teret i pravo na podnošenje očitovanja o tim elementima prije donošenja akata o zadržavanju iz 2019., kako je to navedeno u sudskoj praksi iz točaka 67. i 69. ove presude, bio ugrožen nepravodobnim slanjem tužitelju spisa koji sadržava navedene elemente.
Iz toga slijedi da je dostava dokumenta koji sadržava dokaze kojima se potkrjepljuju razlozi za uvrštenje tužiteljeva naziva na predmetne popise izvršena prekasno s obzirom na datum donošenja akata o zadržavanju iz 2019., tako da su njegova prava obrane bila povrijeđena u tom pogledu.
Uzimajući u obzir navedeno, iz svega prethodno navedenog ne može se zaključiti da nepravodobno dostavljanje tužitelju dokaza navedenih u točki 74. ove presude od strane Vijeća, prije nego što je ono donijelo akte o zadržavanju iz 2019., dovodi do poništenja tih akata. Naime, na sudu Unije je da u slučaju postojanja nepravilnosti koja utječe na prava obrane provjeri bi li, ovisno o posebnim činjeničnim i pravnim okolnostima slučaja, ishod predmetnog postupka bio drukčiji da je tužitelj mogao bolje osigurati svoju obranu da nije bilo te nepravilnosti (vidjeti u tom smislu presude od 22. rujna 2015., First Islamic Investment Bank/Vijeće,
T‑161/13
,
EU:T:2015:667
, t.
84.
, od 15. lipnja 2017., Kiselev/Vijeće,
T‑262/15
,
EU:T:2017:392
, t.
153.
i od 13. rujna 2018., VTB Bank/Vijeće,
T‑734/14
, neobjavljenu,
EU:T:2018:542
, t.
120.
i
121.
).
U ovom slučaju tužitelj nije objasnio koje bi argumente ili dokaze mogao istaknuti da je bio ranije primio predmetne dokumente niti je dokazao da bi ti argumenti odnosno dokazi u njegovu slučaju mogli dovesti do drukčijeg ishoda.
Stoga povreda tužiteljevih prava obrane u okolnostima ovog slučaja ne dovodi do poništenja akata o zadržavanju iz 2019.
[
omissis
]
Slijedom toga, tužiteljev prvi prigovor treba odbiti.
Kao drugo, tužitelj se poziva na drugi prigovor koji se u biti temelji na tome da je Vijeće, time što mu nije omogućilo da „ranije” pristupi spisu koji sadržava informacije i dokaze na kojima se temelji uvrštenje njegova naziva u prvotne akte i akte o zadržavanju iz 2019., povrijedilo njegovo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu.
Najprije, tužitelj tvrdi da nepravodobno obavještavanje o sadržaju spisa koji sadržava informacije i dokaze koji idu u prilog uvrštenju i zadržavanju njegova naziva na predmetnim popisima dokazuje da Vijeće prije donošenja prvotnih akata nije raspolagalo nikakvim dokumentom ili drugim materijalnim dokazom kojim se potkrjepljuje obrazloženje razloga za uvrštenje.
U ovom se slučaju na prvoj stranici dokumenta WK 54/2019 INIT, koji sadržava dokaze kojima se potkrjepljuju razlozi za uvrštenje tužiteljeva naziva na predmetne popise, navodi datum 28. veljače 2019., a prvotni su akti, kojima se prvi put uvrštava tužiteljev naziv na navedene popise, doneseni 21. siječnja 2019. Drugim riječima, prva stranica dokumenta WK 54/2019 INIT ima kasniji datum od datuma donošenja prvotnih akata.
U odgovoru na mjere upravljanja postupkom koje je Opći sud donio radi potvrde postojanja spisa s dokazima prilikom donošenja prvotnih akata, Vijeće tvrdi da se u dokumentu WK 54/2019 INIT navodi datum 28. veljače 2019. zbog tehničkog problema koji je povezan s činjenicom da je navedeni dokument na taj datum bio pohranjen u elektroničke arhive. Vijeće je navelo da su dokazi iz dokumenta WK 54/2019 INIT bili dio prijedloga za uvrštenje tužiteljeva naziva na popise priložene prvotnim aktima. Vijeće je u tu svrhu podnijelo dokument ST 10250/20 od 15. rujna 2020., koji sadržava prijedlog za uvrštenje tužiteljeva naziva, pod oznakom COREU CFSP/0195/18 od 4. prosinca 2018., na kojem je temeljilo donošenje prvotnih akata. Tužitelj je na raspravi osporavao da je taj dokument korišten kao temelj za prvotno uvrštenje njegova naziva na predmetne popise, zbog toga što format dokumenta i materijalizacija dokaza u obliku hiperpoveznica nisu učinili dokument, koji uopće nije sadržavao artikulirano zaključivanje, dostupnim i razumljivim.
Međutim, valja utvrditi da je, s jedne strane, prijedlog uvrštenja COREU CFSP/0195/18 datiran 4. prosinca 2018., odnosno prije datuma donošenja prvotnih akata. S druge strane, prijedlog uvrštenja COREU CFSP/0195/18 sadržava skup hiperpoveznica koje se odnose na dokaze iz dokumenta WK 54/2019 INIT, uz iznimku dokumenta koji se odnosi na članak s internetske stranice „The Syria Report”, naslovljen „Samer Foz, najmoćniji sirijski poslovni čovjek”, koji je objavljen 19. travnja 2018. (vidjeti točku 111. ove presude). Stoga, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, Vijeće je dokazalo da je raspolagalo skupom dokaza prije donošenja prvotnih akata kojima su se mogli potkrijepiti razlozi za uvrštenje iz tih akata. Tužiteljev argument prema kojem obavještavanje o dokumentu WK 54/2019 INIT nakon podnošenja ove tužbe svjedoči o tome da je navedeni dokument bio umjetno sastavljen za potrebe ovog spora stoga treba odbiti kao neosnovan. Osim toga, tužiteljev argument o nerazumljivosti i nedostupnosti dokumenta nije činjenično utemeljen jer hiperpoveznice upućuju na članke koji su bili navedeni u dokumentu WK 54/2019 INIT.
Nadalje, tužitelj tvrdi da neobavještavanje o dokazima kojima se potkrjepljuje uvrštenje njegova naziva na predmetne popise, iako im je pravodobno zatražio pristup, odnosno prije podnošenja ove tužbe, dovodi do povrede njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu.
Kao što je navedeno u točki 73. ove presude, Vijeće je na zahtjev zainteresirane osobe dužno u razumnom roku omogućiti pristup svim administrativnim dokumentima koji nisu povjerljivi.
Prilikom razmatranja razumnosti roka za obavještavanje valja voditi računa o činjenici da je, s obzirom na to da dotična osoba ili subjekt nemaju pravo na saslušanje prije prvog uvrštenja njihova imena na predmetne popise, pristup navedenom spisu njihova prva mogućnost uvida u dokumente na kojima Vijeće temelji navedeno uvrštenje te je stoga od posebnog interesa za njihovu obranu (vidjeti u tom smislu presudu od 22. rujna 2015., First Islamic Investment Bank/Vijeće,
T‑161/13
,
EU:T:2015:667
, t.
80.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, kao što je to navedeno u točki 72. ove presude, tužitelj je 26. ožujka 2019. zatražio od Vijeća pristup spisu s dokazima kojima se potkrjepljuju razlozi njegova prvotnog uvrštenja na predmetne popise. Tužitelj je dva puta ponovio svoj zahtjev za pristup pozivajući se na nužnost raspolaganja tim dokumentima što je prije moguće kako bi donio odluku o ostvarivanju svojih prava pred Općim sudom. Dokument WK 54/2019 INIT dostavljen je tužitelju 13. svibnja 2019., odnosno nakon podnošenja ove tužbe. Tužitelj je u replici potvrdio primitak dokumenta WK 54/2019 INIT.
Valja istaknuti da dokument WK 54/2019 INIT kojim se nastoje potkrijepiti razlozi za uvrštenje tužiteljeva naziva na predmetne popise u biti predstavlja dopunu obrazloženja iz prvotnih akata, ali je tužitelju priopćen tek po isteku roka od mjesec dana i tri tjedna, što se ne može smatrati zanemarivim razdobljem. U tom pogledu, suprotno onomu što tvrdi Vijeće, rok koji je protekao između datuma donošenja prvotnih akata i datuma tužiteljeva zahtjeva za pristup ne može opravdati izostanak odgovora Vijeća u razumnom roku. Naime, Vijeće se ne može pozivati na vrijeme koje je proteklo prije nego što tužitelj zatraži pristup dokumentima koji se na njega odnose kako bi opravdalo rok u kojem je ono sâmo stvarno ispunilo zahtjev za pristup. Međutim, kao što je Vijeće na to podsjetilo na raspravi, u Vijeću postoje unutarnji rokovi potrebni za dobivanje odobrenja različitih tijela za slanje dokumenata. Točno je da ti unutarnji rokovi moraju biti u skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 73. i 89. ove presude kako bi se osobi ili subjektu pravodobno priopćili podneseni dokazi kojima se nastoje potkrijepiti mjere ograničavanja u pogledu njih kako bi se oni mogli pozivati na svoja prava pred sudom Unije.
Međutim, valja istaknuti da je tužitelj čekao dvadeset i jedan dan prije isteka roka za podnošenje ove tužbe kako bi 26. ožujka 2019. poslao prvi zahtjev za pristup spisu. Na taj je način tužitelj pridonio smanjenju vremena koje je Vijeću ostavljeno za obavještavanje tužitelja o dokumentu WK 54/2019 INIT prije isteka navedenog roka.
Slijedom toga, Vijeću se ne može u potpunosti pripisati činjenica da nije bilo u mogućnosti tužitelju priopćiti dokument WK 54/2019 INIT prije podnošenja tužbe.
U svakom slučaju, valja utvrditi da je tužitelj 13. svibnja 2019. imao pristup dokumentu WK 54/2019 INIT, to jest prije nego što je Vijeće podnijelo odgovor na tužbu. Stoga je mogao zauzeti stajalište o dokazima koji su se nalazili u navedenom dokumentu kako u okviru replike tako i na raspravi.
Stoga valja smatrati da je priopćenje dokumenta WK 54/2019 INIT 13. svibnja 2019. bilo dovoljno da tužitelju omogući ostvarivanje njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu.
Uzimajući u obzir prethodno navedeno, valja odbiti drugi prigovor i stoga šesti tužbeni razlog u cijelosti.
[
omissis
]

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (četvrto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Društvu Aman Dimashq JSC nalaže se snošenje troškova.

Gervasoni
Madise
Martín y Pérez de Nanclares
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 24. studenoga 2021.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.