CELEX: 62019CJ0084
Eelotsusetaotlus
Tarbijakaitse
Direktiiv 93/13/EMÜ
Artikli 1 lõige 2
Kohaldamisala
Riigisisene õigusnorm, millega nähakse ette tarbija muude kui intressiga seotud krediidikulude maksimumsumma
Artikli 3 lõige 1
Lepingutingimus, millega jäetakse laenuandja äritegevuse kulud tarbija kanda
Lepinguosaliste õiguste ja kohustuste oluline tasakaalustamatus
Artikli 4 lõige 2
Kohustus koostada lepingutingimused lihtsas ja arusaadavas keeles
Lepingutingimused, milles ei täpsustata teenuseid, mida nende alusel hüvitatakse
Direktiiv 2008/48/EÜ
Artikli 3 punkt g
Riigisisene õigusakt, millega kehtestatakse tarbija kanda jääda võiva muu kui intressiga seotud krediidikulu maksimumsumma arvutamise viis

Eelotsusetaotluses palutakse tõlgendada nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (
EÜT 1993, L 95, lk 29
; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiviga 2011/83/EL (
ELT 2011, L 304, lk 64
), (edaspidi „direktiiv 93/13“) artikli 1 lõiget 2, artikli 3 lõiget 1 ja artikli 4 lõiget 2, ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (
ELT 2008, L 133, lk 66
; parandused
ELT 2009, L 207, lk 14
;
ELT 2010, L 199, lk 40
ja
ELT 2011, L 234, lk 46
).
Taotlused on esitatud kolmes kohtuasjas, mille pooled on kolm krediidiasutust Profi Credit Polska, BW ja QL ning vastavalt kolm tarbijat QJ, DR ja CG; vaidluse all on summad, mille tasumist need krediidiasutused tarbijatelt tarbijakrediidilepingute alusel nõuavad.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 93/13
Direktiivi 93/13 kaheteistkümnes, kolmeteistkümnes, kuueteistkümnes ja kahekümnes põhjendus on sõnastatud järgmiselt:
„praegused siseriiklikud õigusaktid võimaldavad ette näha üksnes osalist ühtlustamist; käesolev direktiiv hõlmab eelkõige ainult neid lepingutingimusi, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud; liikmesriikidel peaks olema võimalus asutamislepingu sätteid arvesse võttes kindlustada tarbijatele kõrgem kaitstuse tase siseriiklike õigusnormide abil, mis on käesoleva direktiiviga ettenähtud õigusnormidest rangemad;
eeldatakse, et liikmesriikide [õigusnormid], millega vahetult või kaudselt määratakse kindlaks tarbijalepingute tingimused, ei sisalda ebaõiglasi tingimusi; seetõttu tundub, et käesoleva direktiiviga ei ole vaja reguleerida tingimusi, mis tulenevad kohustuslikest [õigusnormidest] või rahvusvahelistest konventsioonidest, millega liikmesriigid või ühendus on ühinenud; sõnastus „kohustuslikud [õigusnormid]“ artikli 1 lõikes 2 hõlmab ka lepinguosaliste suhtes seadusega ette nähtud korras kohaldatavaid eeskirju, kui ei ole kokku lepitud teisiti; [täpsustatud sõnastus]
[…]
müüja või teenuste osutaja saab täita heausksuse nõude juhul, kui ta kohtleb ausalt ja õiglaselt teist lepinguosalist, kelle õigustatud huvi ta peab arvesse võtma;
[…]
lepingud peaksid olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles ning tarbijale tuleks anda tegelik võimalus kõigi tingimustega põhjalikult tutvuda, kusjuures kahtluse korral tuleks kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust.“
Direktiivi artikkel 1 näeb ette:
„1.   Käesoleva direktiivi eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigus‑ ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes.
2.   Lepingutingimused, mis põhinevad kohustuslikel [õigusnormidel], ei kuulu käesoleva direktiivi reguleerimisalasse.“ [täpsustatud sõnastus]
Direktiivi artikli 3 lõike 1 kohaselt:
„Lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.“
Direktiivi artiklis 4 on sätestatud:
„1.   Ilma et see piiraks artikli 7 kohaldamist, võetakse lepingutingimuse hindamisel arvesse lepingu sõlmimise objektiks oleva kauba või teenuse laad ning viidatakse lepingu sõlmimisel kõigile sellega kaasnevatele asjaoludele ning kõigile teistele kõnealuse või muu lepingu tingimustele, millest see sõltub.
2.   Tingimuste õiglase või ebaõiglase iseloomu hindamine ei ole seotud lepingu põhiobjekti mõiste [ega hinna ja tasu sobivusega vastusooritusena pakutavate teenuste või kauba eest], kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles“. [täpsustatud sõnastus]
Direktiivi 93/13 artiklis 5 on ette nähtud:
„Lepingutes, mille kõik või teatavad tarbijale pakutavad tingimused esitatakse kirjalikult, peavad kõnealused tingimused olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust. Seda tõlgendamiseeskirja ei kohaldata artikli 7 lõikega 2 ettenähtud menetluste puhul.“
Direktiivi artikli 6 lõike 1 kohaselt:
„Liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on […] tarbijaga sõlminud, ei ole [siseriiklikes õigusaktides sätestatud tingimustel] tarbijale siduvad ning [et leping jääb muus osas pooltele siduvaks, kui see saab kehtida ka ilma ebaõiglaste tingimusteta].“ [täpsustatud sõnastus]
Direktiivi artikli 7 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid tagavad, et tarbijate ja konkurentide huvides oleksid olemas piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mis müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad.“
Sama direktiivi artiklis 8 on ette nähtud:
„Liikmesriigid võivad käesoleva direktiivi reguleerimisalas vastu võtta või säilitada asutamislepingule vastavad rangemad sätted, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase.“
Direktiivi 93/13 artikli 8a lõikes 1 on sätestatud:
„Kui liikmesriik võtab vastu sätted vastavalt artiklile 8, teavitab ta sellest ning kõikidest edasistest muudatustest komisjoni […]“.
Direktiiv 2008/48
Direktiivi 2008/48 põhjendused 7, 9 ja 20 on sõnastatud järgmiselt:
„(7)
Selleks et aidata kaasa hästitoimiva siseturu tekkele tarbijakrediidi valdkonnas, on vaja mitmes põhiküsimuses kujundada ühtlustatud ühenduse raamistik. Arvestades tarbijakrediidi turu pidevat arengut ning Euroopa kodanike üha suurenevat liikuvust, peaksid tulevikku suunatud ühenduse õigusaktid, mis suudavad kohanduda uute krediidivormidega ning tagavad liikmesriikidele piisava paindlikkuse nende rakendamisel, aitama luua tänapäevase tarbijakrediidi õigustiku.
[…]
(9)
Täielikku ühtlustamist on vaja selleks, et tagada kõikidele ühenduse tarbijatele nende huvide võrdselt kõrgetasemeline kaitse ning luua tõeline siseturg. […]
[…]
(20)
Krediidi kogukulu tarbijale peaks sisaldama kõiki kulusid, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud, krediidivahendajate tasud ning kõik muud tasud, mida tarbijal tuleb seoses krediidilepinguga maksta, välja arvatud notaritasud. Krediidiandja tegelikke teadmisi kulude kohta tuleks hinnata objektiivselt, võttes arvesse ametialase hoolsuse nõudeid.“
Direktiivi artikkel 3 sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
„tarbija“ – füüsiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatud tehingutes tegutseb eesmärkidel, mis ei seondu tema kaubandus-, äri- või kutsetegevusega;
[…]
g)
„krediidi kogukulu tarbijale“ – kõik kulud, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud ja mis tahes muud tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada, välja arvatud notaritasud; krediidilepinguga seotud kõrvalteenuste kulud, eelkõige kindlustusmaksed, kuuluvad samuti nende hulka, kui krediidi saamiseks või krediidi saamiseks reklaamitavatel lepingutingimustel on lisaks kohustuslik teenuste osutamise lepingu sõlmimine;
h)
„tarbija poolt makstav kogusumma“ – krediidi kogusumma ja krediidi kogukulu summa tarbija jaoks;
[…]“.
Nimetatud direktiivi artikli 8 „Kohustus hinnata tarbija krediidivõimelisust“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et enne krediidilepingu sõlmimist hindab krediidiandja tarbija krediidivõimelisust vajaduse korral tarbijalt saadud piisava teabe alusel ja kasutades vajadusel asjakohaseid andmebaase. Liikmesriigid, kelle õigusaktid sätestavad krediidiandjale kohustuse hinnata tarbija krediidivõimelisust asjakohaseid andmebaase kasutades, võivad selle nõude säilitada.“
Sama direktiivi artiklis 10 „Krediidilepingus sisalduv kohustuslik teave“ on sätestatud:
„1.   Krediidileping koostatakse paberil või mõnel muul püsival andmekandjal.
Kõik lepingupooled saavad krediidilepingu koopia. Käesoleva artikli kohaldamine ei piira krediidilepingu sõlmimise õiguspärasust käsitlevate liikmesriikide õigusnormide kohaldamist, kui need on kooskõlas ühenduse õigusega.
2.   Krediidilepingus täpsustatakse selgelt ja kokkuvõtlikult järgmine:
[…]
d)
krediidi kogusumma ja tingimused krediidi kasutusse võtmiseks;
[…]
g)
krediidi kulukuse aastamäär ja tarbija poolt makstav kogusumma, mis on arvutatud krediidilepingu sõlmimise ajal; märgitakse kõik kõnealuse määra arvutamiseks kasutatud eeldused;
[…]
u)
vajaduse korral muud lepingutingimused;
[…]“.
Direktiivi 2008/48 artiklis 21 on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et:
[…]
b)
tarbija poolt krediidivahendajale makstav tasu selle teenuste eest, kui see eksisteerib, on tarbijale teatavaks tehtud ning tarbija ja krediidivahendaja vahel paberil või mõnel muul püsival andmekandjal enne krediidilepingu sõlmimist kokku lepitud;
[…]“.
Direktiivi artiklis 22 „Ühtlustamine ja käesoleva direktiivi sätete imperatiivsus“ on sätestatud:
„1.   Kuna käesolev direktiiv sisaldab ühtlustatud sätteid, ei või liikmesriigid oma siseriiklikus õiguses säilitada või vastu võtta käesolevas direktiivis sätestatust erinevaid sätteid.
[…]
3.   Liikmesriigid tagavad samuti, et nende poolt käesoleva direktiivi rakendamisel vastu võetud õigusnormidest ei saa mööda hiilida, kasutades selleks lepingute sõnastust, eelkõige lisades krediidi kasutusse võtmise või krediidilepingud, mis kuuluvad käesoleva direktiivi reguleerimisalasse, krediidilepingutesse, mille olemus või eesmärk võimaldab direktiivi kohaldamist vältida.
[…]“.
Poola õigus
Tsiviilseadustik
Tsiviilseadustiku (kodeks cywilny) põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtinud redaktsiooni (edaspidi „tsiviilseadustik“) artikli 385
lõike 1 kohaselt:
„Tarbijalepingu tingimused, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, ei ole tarbijale siduvad, kui need kujundavad tarbija õigusi ja kohustusi viisil, mis on vastuolus heade kommetega ja kahjustavad tõsiselt tarbija huve (keelatud lepingutingimused). See ei kehti tingimuste suhtes, mis määratlevad poolte põhikohustusi, eelkõige hinda või tasu, kui need on sõnastatud üheti mõistetavalt.“
Selle seadustiku artikli 720 lõikes 1 on sätestatud:
„Laenulepingu kohaselt kohustub laenuandja andma laenuvõtjale üle kindlaksmääratud koguse rahasumma või liigitunnustega asjade omandiõiguse ning laenusaaja kohustub tagastama sama koguse raha või sama liiki ja sama kvaliteediga asju.“
Tarbijakrediidiseadus
Direktiiv 2008/48 on Poola õiguskorda üle võetud 12. mai 2011. aasta tarbijakrediidiseadusega (ustawa o kredycie konsumenckim;
Dz. U
. nr 126, jrk nr 715) põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal kehtinud redaktsioonis (edaspidi „tarbijakrediidiseadus“).
Selle seaduse artikli 5 lõikes 1 on defineeritud järgmised mõisted:
„[…]
6)
krediidi kogukulu – kõik kulud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga kandma, eelkõige:
a)
intress, tasud, lepingutasud, maksud ja marginaalid, kui need on krediidiandjale teada, ja
b)
lisateenustega, eelkõige kindlustusega seotud kulud, kui need tuleb tasuda kas laenu saamiseks või selle saamiseks pakkumuses ära toodud tingimustel; v.a tarbija poolt tasumisele kuuluvad notaritasud;
6a)
muud kui intressiga seotud krediidikulud – kõik kulud, mis tarbija seoses krediidilepinguga kannab, v.a intress;
7)
krediidi kogusumma – kõigi nende rahaliste vahendite (v.a krediidikulu) maksimumsumma, mille krediidiandja teeb tarbijale kättesaadavaks krediidilepingu alusel, ja lepingute puhul, mille tingimustes ei ole maksimumsummat ära märgitud, kõigi nende rahaliste vahendite (v.a krediidikulu) kogusumma, mille krediidiandja teeb tarbijale kättesaadavaks krediidilepingu alusel;
8)
tarbija makstav kogusumma – krediidi kogukulu ja krediidi kogusumma omavahel liidetuna.
[…]“.
Selle seaduse artiklis 36a on sätestatud:
„1.   Muude kui intressiga seotud krediidikulude maksimaalne suurus arvutatakse järgmise valemi alusel:
MPKK ≤ (K × 25%) + (K × N/R × 30%)
milles lühendid tähendavad järgmist:
MPKK – muude kui intressiga seotud krediidikulude maksimaalne suurus;
K – krediidi kogusumma;
N – tagasimaksmise tähtaeg päevades;
R – päevade arv aastas.
2.   Muud kui intressiga seotud krediidikulud ei tohi krediidilepingu kogu kehtivusaja jooksul olla suuremad kui krediidi kogusumma.
3.   Tarbijakrediidilepingust tulenevad muud kui intressiga seotud krediidikulud ei kuulu maksmisele osas, mis ületab muude kui intressiga seotud krediidikulude maksimaalset suurust, mis on arvutatud lõikes 1 näidatud viisil, või krediidi kogusummat.“
Põhikohtuasjad, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
Kohtuasi C‑84/19
Profi Credit Polska nõustus 19. septembril 2016 andma tarbijale QJ vahendaja kaudu tarbijakrediiti. See leping puudutas summat 9000 Poola zlotti (PLN) (s.o ligikaudu 2090 eurot) ja tagasimaksmine pidi toimuma osade kaupa 36 kuu jooksul. Nimetatud leping nägi ette intressimäära 9,83% aastas, samuti ettevalmistustasu 129 Poola zlotti (ligikaudu 30 eurot), vahendustasu 7771 Poola zlotti (ligikaudu 1804 eurot) ja tasu 1100 Poola zlotti (ligikaudu 255 eurot) finantstoote „Sinu pakett – ekstrapakett“ eest.
Profi Credit Polska taotles eelotsusetaotluse esitanud kohtult Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Szczecini paremkalda ja läänepiirkonna rajoonikohus, Poola) QJ poolt välja antud lihtvekslil põhineva maksekäsu väljaandmist. Eelotsusetaotluse esitanud kohus tegi tagaseljaotsuse, mille QJ vaidlustas vastuväidetega teatavate lepingutingimuste ebaõigluse kohta.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tuvastas, et selles lepingus ei olnud määratletud mõisteid „ettevalmistustasu“ või „vahendustasu“ ega täpsustatud, millistele konkreetsetele teenustele need vastavad. Mis puudutab toodet „Sinu pakett – ekstrapakett“, siis see andis tarbijale õiguse ühekordselt edasi lükata kaks osamakset või vähendada nelja osamakse summat – edasilükkamise korral koos lepingu kestuse vastava pikendamisega, maksesumma vähendamise korral koos tarbija kohustusega tasuda osamaksed hiljem.
Alles eelotsusetaotluse esitanud kohtus toimunud menetluses täpsustas Profi Credit Polska, et „vahendustasu“ kujutas endast vastutasu laenu andmise eest ning et „ettevalmistustasu“ vastab kuludele, mida ettevõtja kandis lepingu sõlmimisel. Intress kujutab tema sõnul vastutasu laenuvahendite kasutamise eest.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul jäid QJiga sõlmitud lepingus ette nähtud muud kui intressiga seotud krediidikulud tarbijakrediidiseaduse artiklis 36a sätestatud ülempiiri raamesse. Kõigepealt kahtleb see kohus selles, kas nende erinevate summade krediidikuluna maksmist puudutavate lepingutingimuste võimaliku ebaõigluse kontroll on direktiivi 93/13 artikli 1 lõike 2 kohaselt selle direktiivi kohaldamisalast välja jäetud või mitte.
Seejärel, kui niisugused lepingutingimused kuuluksid direktiivi 93/13 kohaldamisalasse, tekib eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimus, kas nende ebaõigluse hindamine on võimalik selle direktiivi artikli 4 lõike 2 sõnastust arvestades. Täpsemalt leiab see kohus, et maksete suuruse küsimus võib kuuluda erandi alla, mis puudutab „lepingu põhiobjekti“ või „hinna ja tasu sobivust vastusooritusena pakutavate teenuste või kauba eest“ nimetatud sätte tähenduses.
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 ja tsiviilseadustiku artikli 385
lõike 1 sõnastuse vahel, millega esimesena nimetatud säte riigisisesesse õigusesse üle võeti, on olulisi erinevusi. Tsiviilseadustiku sellest artiklist tuleneb nimelt, et ebaõiglase laadi hindamine riigisisese kohtu poolt on välistatud vaid selles osas, mis puudutab poolte põhisoorituse hinna ja tasu sobivust.
Lõpuks, mis puudutab direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 kehtestatud läbipaistvuse nõuet, siis kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus selles, kas lepingut, millega nähakse ette intress, ettevalmistustasu ja vahendustasu, võib pidada koostatuks arusaadavalt, kui selles ei selgitata nende tasude vahelist erinevust ja teenuseid, millele need vastavad. Lisaks võib viis, kuidas tingimused on sõnastatud, jätta mulje, et teatavad maksed tulenevad seadusjärgsetest kohustustest. Ka võis mõiste „vahendustasu“ kasutamine viidata sellele, et tegemist on tasuga vahendajale, kelle suhet krediidisaajaga aga ei olnud täpsustatud.
Neil asjaoludel otsustas Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Szczecini paremkalda ja läänepiirkonna rajoonikohus, Poola) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [direktiivi 93/13] artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see välistab nimetatud direktiivi sätete kohaldamise muid kui intressiga seotud krediidikulusid käsitlevate lepingutingimuste ebaõigluse kontrollimisel, kui liikmesriigis kehtivate kohustuslike õigusnormidega on kehtestatud selliste kulude ülempiir ja on sätestatud, et laenulepingust tulenevad muud kui intressiga seotud krediidikulud ei kuulu tasumisele osas, mis ületab maksimaalseid muid kui intressiga seotud krediidikulusid, arvestatuna seaduses määratletud viisil, või krediidi kogusummat?
2.
Kas direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et seda, kas laenusaaja kantud ja koos laenuga lisaks intressile tagasi makstud muud kui intressiga seotud krediidikulud, mis on seotud lepingu sõlmimise ja laenu andmisega (teenustasudena, vahendustasudena või muul kujul), lepingutingimuste kujul – kui neid käsitlev lepingutingimus on väljendatud lihtsas ja arusaadavas keeles – on õiglased, ei hinnata selle sätte alusel?
3.
Kas direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et lepingutingimused, millega nähakse ette mitmesugused laenu andmisega seotud kulud, ei ole „väljendatud lihtsas ja arusaadavas keeles“, kui need ei selgita, milliste konkreetsete teenustega need kulud on seotud ega võimalda tarbijal neid kulusid eristada?“
Kohtuasi C‑222/19
BW ja DR sõlmisid 8. märtsil 2018 kaheaastase tähtajaga tarbijakrediidilepingu kogusummas 9225 Poola zlotti (ligikaudu 2148 eurot), mis tuli tagasi maksta 24 igakuise osamaksena. Leping oli tagatud DR poolt allkirjastatud blankoveksliga.
Nimetatud summa koosnes 4500 Poola zloti (ligikaudu 1048 eurot) suurusest põhisummast, lepingujärgsetest intressidest summas 900 Poola zlotti (ligikaudu 210 eurot), ettevalmistustasust 1125 Poola zlotti (ligikaudu 262 eurot) ja laenu haldustasust kogu selle kestuse jooksul summas 2700 Poola zlotti (ligikaudu 628 eurot). Lepingujärgne intress arvutati muutuva määra alusel, mis oli lepingu sõlmimise ajal 10% aastas. Krediidi kulukuse aastamääraks oli arvutatud 119,42%.
Ettevalmistustasust ja haldustasust koosnevate muude kui intressiga seotud krediidikulude maksimaalne suurus, arvutatuna vastavalt tarbijakrediidiseaduse artiklis 36a ette nähtud valemile, oli 3825 Poola zlotti (ligikaudu 867 eurot). Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et seda summat ei olnud eraldi kokku lepitud ning et leping koostati varem ettevalmistatud lepinguvormi alusel.
DR sai laenusumma kätte ja tegi tagasimakseid summas 1913,10 Poola zlotti (ligikaudu 445 eurot), mis arvestati maha laenu tagasimaksmisel tasumisele kuuluvatest summadest põhisumma ja lepingujärgse viivisena. Kui DR enam makseid ei tasunud, ütles BW lepingu üles ja esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule Sąd Rejonowy w Opatowie’le (Opatówi rajoonikohtu I tsiviilkolleegium, Poola) DR poolt varem allkirjastatud blankoveksli alusel maksekäsu avalduse.
Selles kohtus toimunud menetluses täpsustas BW, et ettevalmistustasu koosnes muu hulgas finantsvahendajale makstavast tasust, mis moodustab 12% krediidi kogusummast, nende infosüsteemide kasutamise kuludest, mille eesmärk on kontrollida krediidisaaja krediidivõimelisust, laenude andmise eest vastutavate töötajate töötasudest ning dokumentide kontrollimise kuludest, sealhulgas deklareeritud tulude kontrollimise kulud. Summa moodustas kokku 25% kogu laenusummast tarbijakrediidiseaduse artikli 5 punkti 7 tähenduses.
Mis puudutab laenu haldamise kulusid, mis on 30% laenusummast iga aasta eest, siis need koosnevad igakuiseid makseid haldava personali töötasudest, kontorite ülalpidamise, kommunikatsiooniliinide hoolduse, raamatupidamise, üksikute kontode haldamise, võla haldamise infosüsteemide, maksete meeldetuletussõnumite, kontorimaterjalide ja andmebaaside kasutamisega seotud kuludest.
Mis puudutab käesoleval juhul kulusid, mis on seotud DRi tarbijakrediidilepingu sõlmimise ja haldamisega, siis keeldus BW esitamast täpseid summasid põhjendusega, et selleks tehtavad kulutused oleksid niivõrd suured, et ületaksid väidetavalt võlgnetavad summad, ning lisaks võib see rikkuda pangasaladust ja isikuandmete kaitse eeskirju.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et tarbijakrediidiseaduse artiklis 36a sätestatud arvutusmeetodi kohaselt võib „krediidi kogukulu, mis ei hõlma intressi“ ulatuda summani, mis moodustab 25–100% krediidi kogusummast sõltuvalt tagasimakse tähtajast: 55% ühe aasta kohta, 85% kahe aasta kohta ja 100% enama kui kahe aasta puhul.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas selline riigisisene säte on direktiiviga 93/13 vastavuses. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib muu hulgas, et riigisisese seadusandja kehtestatud ülempiiri väljaarvutamisel on võetud arvesse mitte üksnes krediidilepingu sõlmimise või käsitlemisega seotud kulusid, vaid ka laenuandja üldise äritegevuse kulusid. Seega võimaldab see kohustuslik ülempiir krediidiandja üldise äritegevusega seotud kulude ülekandmist tarbijale.
Neil asjaoludel otsustas Sąd Rejonowy w Opatowie (Opatówi rajoonikohtu I tsiviilkolleegium, Poola) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiivi 93/13] sätteid, eriti selle artikli 3 lõiget 1 ning tarbijakaitset ja lepingulist tasakaalu käsitlevaid liidu õiguse põhimõtteid tuleb tõlgendada nii, et kõnealuste sätete ja põhimõtetega on see, kui liikmesriigi õiguskorras kehtestatakse „muude kui intressiga seotud maksimaalsete krediidikulude“ institutsioon ning kulude väljaarvutamiseks ette nähtud matemaatiline valem, mis on ette nähtud [tarbijakrediidiseaduse] artikli 5 punktis 6a koostoimes artikliga 36a, vastuolus seetõttu, et need õiguslikud mehhanismid võimaldavad hõlmata tarbija kantud, krediidilepinguga seotud kulude (krediidi kogukulu) hulka ka ettevõtja äritegevuse kulud?“
Kohtuasi C‑252/19
QL ja CG sõlmisid 31. augustil 2016 kolmeaastase tähtajaga tarbijakrediidilepingu kogusummas 10764 Poola zlotti (ligikaudu 2474 eurot), sealhulgas intress määraga 9,81% aastas, mille tagasimaksmine pidi toimuma 36 igakuise osamaksena. Krediidi kulukuse aastamäär oli 77,77%. Krediidi tagasimaksmise tagatisena oli CG allkirjastanud blankoveksli.
Kogusumma 10764 Poola zlotti (ligikaudu 2474 eurot) koosnes QLi poolt CG käsutusse antud kapitalist 5000 Poola zlotti (ligikaudu 1149 eurot), ettevalmistustasust 129 Poola zlotti (ligikaudu 29 eurot), tootega „Sinu pakett“ seotud kuludest summas 3939 Poola zlotti (ligikaudu 905 eurot) ja intressist 796 Poola zlotti (ligikaudu 182 eurot). Järelikult oli muu kui intressiga seotud krediidi kogukulu 4968 Poola zlotti (ligikaudu 1142 eurot). Viimane arvutati tarbijakrediidiseaduse artiklis 36a ette nähtud matemaatilise valemi alusel ja selle üle ei ole eraldi läbi räägitud.
CG tegi tagasimakseid üksnes 5783 Poola zloti (ligikaudu 1347 eurot) ulatuses. QL esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule Sąd Rejonowy w Opatowie – I Wydział Cywilny (Opatówi rajoonikohtu I tsiviilkolleegium, Poola) taotluse algatada tema kasuks väljastatud veksli alusel maksekäsu menetlus.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus kahtleb, kas riigisisene säte nagu tarbijakrediidiseaduse artikkel 36a on direktiiviga 2008/48 kooskõlas. Need kahtlused on eeskätt seotud sellega, kuidas Poola seadusandja seda piirmäära arvutab, võttes arvesse mitte ainult konkreetse tarbijakrediidilepingu sõlmimise või haldamisega seotud kulud, vaid ka laenuandja äritegevuse kulud üldiselt.
Arvestades direktiiviga 2008/48 läbi viidud täielikku ühtlustamist tarbijakrediidi teatavais valdkondades, ei või liikmesriigid lisada uusi kululiike, mis ei ole kooskõlas selle direktiiviga ühtlustatud valdkondadega. Poola seadusandja lubas aga „muu kui intressiga seotud lepingu kogukulu“ maksimumsumma arvutamise meetodiga krediidiandjatel panna tarbijatele nimetatud direktiivi artikli 3 punktis g ettenähtust suuremaid rahalisi kohustusi. Seega on need õigusnormid sellised, mis kahjustavad tarbijakaitset, vastupidi riigisisese seadusandja kavatsustele.
Neil asjaoludel otsustas Sąd Rejonowy w Opatowie – I Wydział Cywilny (Opatówi rajoonikohtu I tsiviilkolleegium, Poola) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiivi 2008/48] sätteid ja eriti selle artikli 3 punkti g ja artikli 22 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kõnealuste sätetega on vastuolus see, kui liikmesriigi õiguskorras kehtestatakse „muude kui intressiga seotud maksimaalsete krediidikulude“ institutsioon ning [tarbijakrediidiseaduse] artikli 5 punktis 6a koostoimes artikliga 36a sätestatud kulude väljaarvutamiseks ette nähtud matemaatiline valem, mis võimaldab krediidilepinguga seotud tarbija kantud kulude (krediidi kogukulu) hulka arvata ka ettevõtja äritegevuse kulud?“
Euroopa Kohtu presidendi 14. mai 2019. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑222/19 ja C‑252/19 ühiseks kirjalikuks menetlemiseks ja kohtuotsuse tegemiseks.
Euroopa Kohtu presidendi 10. detsembri 2019. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑84/19, C‑222/19 ja C‑252/19 kohtuotsuse tegemiseks.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Kohtuasjas C‑252/19 esitatud küsimus
Oma küsimusega kohtuasjas C‑252/19, mida tuleb analüüsida esimesena, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti g ja artiklit 22 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus tarbijakrediiti käsitlevad riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse muu kui intressiga seotud tarbija krediidikulu maksimumsumma arvutamise viis, kui selline arvutusviis võimaldab ettevõtjal jätta tarbija kanda osa oma äritegevuse üldkuludest.
Esmalt olgu märgitud, et vastavalt direktiivi 2008/48 artiklile 1 on selle direktiivi eesmärk ühtlustada tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus‑ ja haldusnormide teatavaid aspekte.
Järgmiseks tuleneb selle direktiivi artikli 22 lõikest 1, et kuna direktiiv sisaldab ühtlustatud sätteid, ei või liikmesriigid oma riigisiseses õiguses säilitada või vastu võtta nimetatud direktiivis sätestatust erinevaid sätteid.
Lõpuks on liidu seadusandja ulatusliku tarbijakaitse tagamiseks selle direktiivi artikli 3 punktis g määratlenud mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ laialt, hõlmavana kõiki kulusid, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud ja mis tahes muud tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada, välja arvatud notaritasu (26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty,
C‑779/18
,
EU:C:2020:236
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samas tuleb tõdeda, et see määratlus ei sisalda ühtegi piirangut, mis puudutaks krediidilepingu raames tarbijalt nõutava tasu liike või põhjendust (vt selle kohta 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty,
C‑779/18
,
EU:C:2020:236
, punktid
ja
). Seega ei ole selle sätte sõnastusest võimalik järeldada, et krediidiandja äritegevusega seotud kulude nagu infrastruktuuri‑ või personalikulude tarbija kanda jätmine oleks välistatud.
Järelikult, nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 118 märkis, ei ole direktiivi 2008/48 eesmärk ühtlustada kulude jaotust krediidilepingu raames, mistõttu liikmesriikidele jääb pädevus näha ette nende tasude reguleerimise mehhanismid, tingimusel et need kulud ei ole vastuolus nimetatud direktiiviga ühtlustatud eeskirjadega.
Sellega seoses on Euroopa Kohus juba selgitanud, et liikmesriigi pädeva kohtu ülesanne on kontrollida, et riigisisese õigusnormiga ei kohustataks esitama muud teavet kui see, mis on nimetatud direktiivi 2008/48 artikli 10 lõikes 2, s.o sättes, mis ühtlustab täielikult teabe, mille esitamine krediidilepingus on kohustuslik (vt selle kohta 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty,
C‑779/18
,
EU:C:2020:236
, punktid
ja
).
Eeltoodust tuleneb, et direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti g ja artiklit 22 tuleb tõlgendada nii, et tarbijakrediiti käsitlevad riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse tarbija muu kui intressiga seotud krediidikulu maksimumsumma arvutamise viis, ei ole direktiivi nimetatud sätetega vastuolus ka siis, kui see arvutamise viis võimaldab ettevõtjal jätta tarbija kanda osa oma äritegevuse üldkuludest, ent seda eeldusel, et need õigusnormid ei lähe maksimumsummat käsitlevate sätete osas vastuollu direktiiviga ühtlustatud eeskirjadega.
Kohtuasjas C‑84/19 esitatud esimene küsimus
Kohtuasjas C‑84/19 esitatud esimese küsimusega, mida tuleb analüüsida teisena, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle direktiivi kohaldamisalasse ei kuulu lepingutingimus, milles on ette nähtud muu kui intressiga seotud krediidikulu vastavalt riigisiseste tarbijakrediiti käsitlevate õigusnormidega kehtestatud ülempiirile, kui need õigusnormid näevad ette, et muud kui intressiga seotud krediidikulud ei kuulu tasumisele osas, mis ületab seda ülempiiri või krediidi kogusummat.
Kohtuasi, milles tehti 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz inwestycyjny Zamknięty (
C‑779/18
,
EU:C:2020:236
), puudutas eelkõige tarbijakrediidiseaduse artiklit 36a. Selle otsuse punktis 50 märkis Euroopa Kohus esmalt, et direktiivi 93/13 artikli 1 lõige 2, mis käsitleb kohustuslikel õigus‑ või haldusnormidel põhinevaid lepingutingimusi, kehtestab selle direktiivi reguleerimisalast erandi, mille suhtes on Euroopa Kohtu praktikas seatud kaks tingimust. Esiteks peab lepingutingimus põhinema õigus‑ või haldusnormil ning teiseks peab asjaomane norm olema kohustuslik.
Edasi tuleneb eelmises punktis viidatud kohtuotsuse punktist 55, et ehkki Euroopa Kohus on oma praktikas selgitanud direktiivi 93/13 artikli 1 lõike 2 tõlgendamise kriteeriumeid, tuleb siiski liikmesriigi pädeval kohtul endal kohaldada riigisiseseid sätteid talle lahendada antud kohtuasjas ja teha neist kriteeriumidest konkreetsed järeldused.
Lõpuks leidis Euroopa Kohus sama kohtuotsuse punktis 57 – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus käesolevas kohtuasjas –, et niisugune liikmesriigi õigusnorm nagu tarbijakrediidiseaduse artikkel 36a ei tundu iseenesest määravat kindlaks lepingu poolte õigusi ja kohustusi, vaid piirdub sellega, et piirab nende vabadust määrata muu kui intressiga seotud krediidikulu kõrgemaks teatud piirmäärast ja see ei takista kuidagi liikmesriigi kohtul vajaduse korral kontrollimast, kas niisugune kindlaksmääramine, isegi allapoole seadusjärgset ülempiiri, võib olla ebaõiglane.
Need kaalutlused on aga ülekantavad kohtuasjale C‑84/19, mis puudutab samu riigisiseseid õigusnorme, ning on käesolevale eelotsuse küsimusele vastamisel asjakohased. Seega asjaolu, et tarbijakrediidiseaduse artikli 36a kohaselt ei kuulu tasumisele muud kui intressiga seotud krediidikulud osas, mis ületab seaduses ette nähtud ülempiiri või krediidi kogusummat, ei välista seda lepingutingimust direktiivi 93/13 kohaldamisalast.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb direktiivi 93/13 artikli 1 lõiget 2 tõlgendada nii, et selle direktiivi kohaldamisalast ei ole välja jäetud lepingutingimus, milles on kindlaks määratud muu kui intressiga seotud krediidikulu vastavalt riigisiseste tarbijakrediiti käsitlevate õigusnormidega kehtestatud ülempiirile, kui need õigusnormid näevad ette, et muud kui intressiga seotud krediidikulud ei kuulu tasumisele osas, mis ületab seda ülempiiri või krediidi kogusummat.
Kohtuasjas C‑84/19 esitatud teine ja kolmas küsimus
Kohtuasjas C‑84/19 esitatud teise ja kolmanda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et tarbijakrediidilepingu tingimused, millega pannakse tarbijale kohustus maksta muid tasusid kui lepingujärgsed intressid, kuuluvad selles sättes ette nähtud erandi alla, kui nende tingimustega pole määratletud ei tasude laadi ega teenuseid, mida nende alusel hüvitatakse.
Sellega seoses tuleb silmas pidada, et selle direktiivi artikli 4 lõikest 2 tuleneb, et lepingutingimuste ebaõiglase laadi hindamine ei ole seotud lepingu põhiobjekti mõiste ega hinna ja tasu sobivusega vastusooritusena pakutavate teenuste või kauba eest, kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.
Ent kuivõrd direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 on kehtestatud erand direktiiviga rakendatud tarbijakaitsesüsteemi raames ette nähtud ebaõiglaste lepingutingimuste sisulise kontrolli mehhanismist, otsustas Euroopa Kohus, et seda sätet tuleb tõlgendada kitsalt (23. aprilli 2015. aasta kohtuotsus Van Hove,
C‑96/14
,
EU:C:2015:262
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab esiteks mõistet „lepingu põhiobjekt“ direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 tähenduses, siis on Euroopa Kohus juba selgitanud, et sellega on soovitud üksnes kehtestada niisuguste eraldi läbi rääkimata tingimuste sisulise kontrolli kord ja ulatus, mis määravad kindlaks müüja või teenuse osutaja ja tarbija vahelise lepingu järgsed põhisooritused, ja mis lepingut iseloomustavad. Seevastu tingimused, mis on lepingulise suhte põhiolemust määratlevate tingimustega võrreldes kõrvalist laadi, ei saa kuuluda nimetatud mõiste alla (vt selle kohta 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, punkt
).
Sellega seoses tuleb juhtida tähelepanu asjaolule, et krediidilepinguga kohustub laenuandja peamiselt andma laenuvõtja käsutusse teatava rahasumma ja laenuvõtja omalt poolt kohustub peamiselt selle summa – enamasti koos intressiga – ettenähtud maksegraafiku kohaselt tagastama. Sellise lepingu põhisooritused on seega seotud teatava rahasummaga, mis peab olema määratletud lepingus ette nähtud laenu andmise ja tagasimaksmise vääringus (20. septembri 2017. aasta kohtuotsus Andriciuc jt,
C‑186/16
,
EU:C:2017:703
, punkt
).
Kuid mõistete „põhiobjekt“ ja „hind“ direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 tähenduses täpset ulatust ei saa määratleda väljendi kaudu „krediidi kogukulu tarbijale“ direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti g tähenduses (26. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Matei,
C‑143/13
,
EU:C:2015:127
, punkt
). Seega asjaolu, et tarbijakrediidi kogukulu hulka arvatakse erinevat liiki kulud või „lepingutasu“, ei ole määrav selle tuvastamisel, kas need kulud kuuluvad krediidilepingu põhiteenuste hulka.
Käesoleval juhul puudutavad lepingutingimused, mille suhtes ei ole kohtuasjas C‑84/19 eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul eraldi läbi räägitud, tarbija poolt tasumisele kuuluvaid makseid, välja arvatud laenu tagasimaksed põhisumma ja intressi osas. Tegemist on nimelt eeskätt tingimustega, mis puudutavad lisateenust „Sinu pakett – ekstrapakett“, ning vahendustasu ja ettevalmistustasu.
Selles kohtuasjas peab eelotsusetaotluse esitanud kohus hindama, võttes arvesse põhikohtuasjas kõne all oleva laenulepingu laadi, tingimusi ja üldist ülesehitust ning selle lepingu faktilist ja õiguslikku konteksti, kas kõnealused tingimused on seotud teenustega, mis on lepingu oluline osa, ja konkreetsemalt võlgniku kohustusega maksta tagasi krediidiandja poolt tema käsutusse antud summa.
Eelkõige võib põhiobjektiga seonduvaiks kvalifitseerida selgeid ja arusaadavaid lepingutingimusi, kuna sama läbipaistvuse nõue, mis on sätestatud direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2, sisaldub ka direktiivi artiklis 5, milles on ette nähtud, et kirjalikud lepingutingimused peavad olema „alati“ koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Läbipaistvuse nõue, nii, nagu see on esitatud esimeses nendest sätetest, on sama ulatusega kui teisena mainitud sättes (vt selle kohta 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, punkt
, ning 3. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
, punkt
).
Sellega seoses, kuna direktiiviga rakendatud kaitsesüsteem lähtub eeldusest, et tarbija on suhetes müüja või teenuse osutajaga nõrgemal positsioonil ja seda eeskätt informeerituse osas, tuleb seda läbipaistvuse nõuet mõista laialt, see tähendab, et kõnealune lepingutingimus ei pea mitte üksnes olema tarbijale grammatiliselt arusaadav, vaid tarbijal peab täpsete ja arusaadavate kriteeriumide põhjal olema võimalik hinnata, millised majanduslikud tagajärjed talle sellest lepingutingimusest tulenevad (vt selle kohta 3. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
, punkt
).
Seega selleks, et käesoleval juhul hinnata, kas kulud, mida kõnealused lepingutingimused käsitlevad, on seotud lepingu põhiobjektiga või mitte, tuleb kohtuasjas C‑84/19 eelotsusetaotluse esitanud kohtul kindlaks teha, kas – võttes arvesse kõiki talle teadaolevaid asjakohaseid faktilisi asjaolusid, sealhulgas reklaammaterjali ja teavet, mida krediidiandja andis laenulepingu läbirääkimise käigus, ja üldisemalt kõiki QJi poolt allkirjastatud tarbijakrediidilepingu tingimusi kui tervikut – võib keskmine tarbija, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas, mitte üksnes mõista kirjete „ettevalmistustasu“, „vahendustasu“ ja finantstoote „Sinu pakett – ekstrapakett“ all esitatud summasid, vaid ka hinnata tema jaoks potentsiaalselt olulisi majanduslikke tagajärgi (vt analoogia alusel 23. aprilli 2015. aasta kohtuotsus Van Hove,
C‑96/14
,
EU:C:2015:262
, punkt
).
On tõsi, et müüja või teenuste osutaja ei ole kohustatud täpsustama iga sellise teenuse laadi, mida osutatakse vastusooritusena tasu eest, mille maksmise kohustus on pandud tarbijale lepingutingimustega nagu „vahendustasu“ või „ettevalmistustasu“. Läbipaistvuskohustuse täitmiseks on siiski oluline, et tegelikult osutatud teenuste laadi saaks mõistlikult mõista või tuletada lepingust kui tervikust. Lisaks peab tarbija saama kontrollida, et ei oleks kattuvust erinevate tasude vahel või nendega hõlmatud teenuste vahel (3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, punkt
).
Kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt kohtuasjas C‑84/19 läbi viidud kontrolli käigus ei ilmne vastupidist, võis QJ käesoleval juhul õiguspäraselt küsida nii teenuste kohta, mille hüvitamiseks need kulud on mõeldud, kui ka nende võimaliku kattuvuse kohta. Esiteks sisaldas leping nimelt kahte tingimust, milles olid ette nähtud halduskulud – pealkirjastatud vastavalt „ettevalmistustasu“ ja „vahendustasu“ –, mis viitab sellele, et mõlema puhul on tegemist krediidi võimaldamise eest tasumisele kuuluvate summadega.
Teiseks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas kulukirje „vahendustasu“ võib vastavalt selle tavapärasele tähendusele Poola õiguses viidata sellele, et tegemist on tasuga niisugusele krediidivahendajale, nagu see, kes vahendas QJi poolt allkirjastatud lepingu sõlmimist, ja kas sellises olukorras ei olnud tarbijal – vastuolus lisaks direktiivi 2008/48 artikli 21 punktis b sätestatule – võimalik hinnata, kas ta maksab tasu temaga lepingu sõlminud ettevõtja või vahendaja teenuse eest.
Sellistel asjaoludel ei ole tagatud, et tarbija saab täielikult aru oma maksekohustustest ja neid tasusid ette nägevate tingimuste majanduslikest tagajärgedest.
Teiseks, mis puudutab „hinna ja tasu sobivus[e] vastusooritusena pakutavate teenuste või kauba eest“ kontrollimist, siis tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et niisuguse kategooria tingimused, mille puhul ei saa hinnata nende võimalikku ebaõiglast laadi, on piiratud ulatusega, sest see kategooria puudutab ainult ette nähtud hinna või tasu sobivust vastusooritusena pakutavate teenuste või kauba eest, ja see erand on seletatav asjaoluga, et ei ole olemas mingit skaalat või õiguslikke kriteeriume, mis võimaldaksid kehtestada sobivuse kontrolli raamistiku või anda selleks juhiseid (vt selle kohta 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
, punkt
, ja 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, punkt
).
Seda kitsast tõlgendust silmas pidades on Euroopa Kohus täpsustanud, et lepingutingimused vastusoorituse kohta, mida tarbija võlgneb laenuandjale, või tingimused, mis mõjutavad tarbija poolt laenuandjale makstavat tegelikku hinda, ei kuulu põhimõtteliselt kõnealusesse teise tingimuste kategooriasse, välja arvatud osas, milles need käsitlevad küsimust, kas vastusoorituse summa või lepingus ette nähtud hind on sobiv vastusooritusena laenuandja poolt osutatud teenuse eest (26. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Matei,
C‑143/13
,
EU:C:2015:127
, punkt
, ja 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus CIB,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, punkt
).
Mis puudutab kohtuasjas C‑84/19 kõne all olevate lepingutingimuste „sobivuse“ hindamist, see tähendab nõutud maksete ja neile vastava soorituse vahelist suhet, siis nähtub eelotsusetaotlusest, et nendes tingimustes ei olnud täpsustatud, millise teenusega on seotud kulud, mida nimetati „ettevalmistustasuks“ ja „vahendustasuks“.
Lisaks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tsiviilseadustiku artikli 385
lõike 1 sõnastus, millega võeti Poola õigusesse üle direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 sätestatud hinna ja tasu sobivuse kontrollimise erand, puudutab üksnes lepingu põhiobjektiga seotud tingimusi.
Ent nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 62 sisuliselt märkis – kuivõrd tsiviilseadustiku artikli 385
lõige 1, millega võeti direktiivi 93/13 artikli 4 lõige 2 Poola õigusesse üle, annab selles liidu õigusnormis kehtestatud erandile kitsama ulatuse, tagades tarbijale kõrgema kaitse – mida peab siiski kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, võimaldab see säte ulatuslikumat kontrolli selle üle, kas nimetatud direktiivi kohaldamisalasse kuuluvad lepingutingimused võivad olla ebaõiglased.
Direktiivi 93/13 artikkel 8 näeb ette, et „[l]iikmesriigid võivad käesoleva direktiivi reguleerimisalas vastu võtta või säilitada asutamislepingule vastavad rangemad sätted, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase“. See peegeldab nimetatud direktiivi kaheteistkümnendas põhjenduses väljendatud mõtet, et direktiiviga ühtlustatakse ebaõiglasi lepingutingimusi käsitlevad riigisisesed õigusnormid vaid osaliselt ja minimaalselt.
Samas on Euroopa Kohus oma praktikas selgitanud, et riigisisene õigusnorm, mis kehtestab direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 2 sätestatud erandi kitsama ulatuse, vastab nimetatud direktiivi eesmärgile, mis on tarbijate kaitse (vt analoogia alusel 2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus Condominio di Milano, via Meda,
C‑329/19
,
EU:C:2020:263
, punkt
).
Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb kohtuasjas C‑84/19 esitatud teisele ja kolmandale küsimusele vastata nii, et direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et tarbijakrediidilepingu tingimused, millega pannakse tarbijale kohustus kanda muid kulusid kui põhisumma tagasimakse ja intress, ei kuulu selles sättes ette nähtud erandi alla, kui nende tingimustega pole määratletud ei tasude laadi ega teenuseid, mida nendega hüvitatakse, ja kui need on sõnastatud viisil, mis tekitab tarbija jaoks segadust temal lasuvate kohustuste ja nende tingimuste majanduslike tagajärgede osas, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
Kohtuasjas C‑222/19 esitatud küsimus
Oma küsimusega, millele tuleb vastata viimasena, soovib kohtuasjas C‑222/19 eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, millega kehtestatakse tarbijalt nõutavale krediidi kogukulule ülempiir, milles võivad sisalduda krediidiandja üldise äritegevusega seotud kulud.
Kõigepealt nähtub direktiivi 93/13 artikli 1 lõikest 1, et direktiivi eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigus‑ ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes. Samas tuleneb ka selle direktiivi artikli 1 lõikest 2, koosmõjus selle direktiivi kolmeteistkümnenda põhjendusega, ning artikli 3 lõikest 1, et nimetatud direktiivi eesmärk ei ole kehtestada kontrolli riigisiseste sätete võimaliku tarbijat kahjustava ebaõiglase laadi üle, vaid üksnes niisuguste tarbijalepingutes sisalduvate lepingutingimuste üle, mille üle ei ole eraldi läbi räägitud (vt selle kohta 3. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Aqua Med,
C‑266/18
,
EU:C:2019:282
, punkt
).
Neil asjaoludel tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtule kohtuasjas C‑222/19 tarviliku vastuse andmiseks eelotsuse küsimus ümber sõnastada nii, et sellega palutakse sisuliselt selgitada, kas direktiivi 93/13 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et lepingutingimust, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud ja millega kohustatakse tarbijat maksma muid kui intressiga seotud krediidikulusid, mis sisaldavad krediidiandja äritegevusega seotud kulusid alla seaduses ette nähtud ülempiiri, võib pidada ebaõiglaseks selle sätte tähenduses.
Ei tohi unustada, et direktiivi 93/13 artikli 3 lõike 1 kohaselt loetakse läbirääkimata lepingutingimus ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.
Selles osas tuleb täpsustada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on Euroopa Kohtul pädevus selles valdkonnas tõlgendada direktiivi 93/13 artikli 3 lõikes 1 ja direktiivi lisas kasutatud mõistet „ebaõiglane lepingutingimus“ ning selgitada, milliseid kriteeriume liikmesriigi kohus võib või peab arvesse võtma lepingutingimuse direktiivi sätetele vastavuse hindamisel, kusjuures see kohus peab otsustama neid kriteeriume arvesse võttes konkreetse lepingutingimuse kvalifitseerimise üle asjaomase juhtumi asjaolusid arvestades. Sellest nähtub, et Euroopa Kohus peab piirduma eelotsusetaotluse esitanud kohtule selliste juhtnööride andmisega, millega viimane peab arvestama asjaomase tingimuse ebaõiglase laadi hindamisel (14. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Aziz,
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab kontrollimist, kas niisugused lepingutingimused, milles nähakse ette, et tarbija peab maksma muid tasusid peale intressi, põhjustavad olulist tasakaalustamatust, siis ei saa see piirduda kvantitatiivse majandusliku hinnanguga, mis põhineb ühelt poolt lepingu esemeks oleva tehingu kogusumma ja teiselt poolt selle tingimusega tarbijale pandud kulude võrdlemisel. Nimelt on Euroopa Kohus juba selgitanud, et oluline tasakaalustamatus võib tuleneda ka üksnes asjaolust, et õiguslikku olukorda, millesse kohaldatavad liikmesriigi õiguse sätted tarbija kui lepingu poole asetavad, on piisavalt rängalt riivatud kas sellega, et on piiratud tarbijale nende sätete alusel nimetatud lepingust tulenevate õiguste sisu või siis nende õiguste kasutamise takistamisega või siis sellega, et tarbija kanda on jäetud täiendav kohustus, mis ei ole ette nähtud riigisisestes sätetes (3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, punkt
).
Mis puudutab küsimust, millistel asjaoludel selline tasakaalustamatus tekib „vastuolus heausksuse tingimusega“, siis direktiivi 93/13 kuueteistkümnendat põhjendust silmas pidades on Euroopa Kohus oma praktikas selgitanud, et liikmesriigi kohtud peavad kontrollima, kas ettevõtja, kes kohtleb tarbijat ausalt ja õiglaselt, võis mõistlikult eeldada, et tarbija nõustub sellise tingimusega läbirääkimiste tulemusena (7. novembri 2019. aasta kohtuotsus Profi Credit Polska,
C‑419/18 ja C‑483/18
,
EU:C:2019:930
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleneb eelotsusetaotlusest, et riigisisese õiguse kohaselt sisalduvad ettevõtja äritegevusega seotud kulud juba krediidi võimaldamise kuludes.
Seega võib tarbija jaoks muu kui intressiga seotud krediidikulu, mille suhtes kehtib riigisiseste õigusnormide kohaselt ülemmäär, siiski tuua kaasa olulise tasakaalustamatuse Euroopa Kohtu praktika tähenduses – isegi kui see määratakse kindlaks sellest ülempiirist allapoole –, kui vastusooritusena osutatavad teenused ei kuulu krediidilepingu sõlmimise või haldamise raames osutatud teenuste hulka või kui tarbijalt laenu andmise ja haldamise kulude katteks makstavad summad on laenusummaga võrreldes selgelt ebaproportsionaalsed. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab sellega seoses ühtlasi arvesse võtma teiste lepingutingimuste mõju, et määrata kindlaks, kas need tingimused tekitavad olulise tasakaalustamatuse laenuvõtja kahjuks.
Neil asjaoludel, arvestades direktiivi 93/13 artiklist 5 tulenevat läbipaistvuse nõuet, ei saa asuda seisukohale, et müüja või teenuste osutaja, kes käitub tarbija suhtes läbipaistvalt, võiks mõistlikult eeldada, et tarbija läbirääkimiste tulemusena nõustuks sellise tingimusega.
Eeltoodust tuleneb, et direktiivi 93/13 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et muid kui intressiga seotud krediidikulusid puudutav lepingutingimus, millega määratakse see kulu allapoole seaduses ette nähtud ülempiiri ja millega kantakse tarbijale üle krediidiandja äritegevuse kulud, võib esile kutsuda lepingupoolte lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat, kui sellega jäetakse tarbija kanda osutatud teenuste ja laenusummaga võrreldes ebaproportsionaalsed kulud, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasjade poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ, artikli 3 punkti g ja artiklit 22 tuleb tõlgendada nii, et tarbijakrediiti käsitlevad riigisisesed õigusnormid, millega kehtestatakse tarbija muu kui intressiga seotud krediidikulu maksimumsumma arvutamise viis, ei ole direktiivi nimetatud sätetega vastuolus ka siis, kui see arvutamise viis võimaldab ettevõtjal jätta tarbija kanda osa oma äritegevuse üldkuludest, ent seda eeldusel, et need õigusnormid ei lähe maksimumsummat käsitlevate sätete osas vastuollu direktiiviga ühtlustatud eeskirjadega.

2.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2011. aasta direktiiviga 2011/83/EL, artikli 1 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle direktiivi kohaldamisalast ei ole välja jäetud lepingutingimus, milles on kindlaks määratud muu kui intressiga seotud krediidikulu vastavalt riigisiseste tarbijakrediiti käsitlevate õigusnormidega kehtestatud ülempiirile, kui need õigusnormid näevad ette, et muud kui intressiga seotud krediidikulud ei kuulu tasumisele osas, mis ületab seda ülempiiri või krediidi kogusummat.

3.
Direktiivi 93/13, mida on muudetud direktiiviga 2011/83, artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et tarbijakrediidilepingu tingimused, millega pannakse tarbijale kohustus kanda muid kulusid kui põhisumma tagasimakse ja intress, ei kuulu selles sättes ette nähtud erandi alla, kui nende tingimustega pole määratletud ei tasude laadi ega teenuseid, mida nendega hüvitatakse, ja kui need on sõnastatud viisil, mis tekitab tarbija jaoks segadust temal lasuvate kohustuste ja nende tingimuste majanduslike tagajärgede osas, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

4.
Direktiivi 93/13, mida on muudetud direktiiviga 2011/83, artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et muid kui intressiga seotud krediidikulusid puudutav lepingutingimus, millega määratakse see kulu allapoole seaduses ette nähtud ülempiiri ja millega kantakse tarbijale üle krediidiandja äritegevuse kulud, võib esile kutsuda lepingupoolte lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat, kui sellega jäetakse tarbija kanda osutatud teenuste ja laenusummaga võrreldes ebaproportsionaalsed kulud, mille kontrollimine on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: poola.