CELEX: 62020CJ0623
Apelācija
Valodu lietojums
Paziņojums par atklāto konkursu administratoru revīzijas jomā pieņemšanai darbā
Valodu zināšanas
Otrās konkursa valodas izvēles ierobežošana ar vācu, angļu un franču valodu
Saziņas valoda ar Eiropas Personāla atlases biroju (EPSO)
Regula Nr. 1
Civildienesta noteikumi
1.d panta 1. punkts
Atšķirīga attieksme valodas dēļ
Attaisnojums
Dienesta intereses
Prasība pieņemt darbā administratorus, kas “spēj nekavējoties sākt darbu”
Pārbaude tiesā
Prasītais pierādījumu līmenis

Apelācijas sūdzībā Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2020. gada 9. septembra spriedumu Itālija/Komisija (T‑437/16, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2020:410
), ar kuru tā atcēla paziņojumu par atklāto konkursu EPSO/AD/322/16, lai izveidotu rezerves sarakstus administratoriem revīzijas jomā (AD 5/AD 7) (
OV 2016, C 171 A, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “strīdīgais paziņojums par konkursu”).
Atbilstošās tiesību normas
Regula Nr. 1/58
Padomes Regulas Nr. 1 (1958. gada 15. aprīlis), ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas kopienā lietojamās valodas (
OV 1958, 17, 385. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2013. gada 13. maija Regulu (ES) Nr. 517/2013 (
OV 2013, L 158, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1/58”), 1. pantā ir noteikts:
“[Eiropas] Savienības iestāžu oficiālās valodas un darba valodas ir angļu, bulgāru, čehu, dāņu, franču, grieķu, holandiešu, horvātu, igauņu, itāļu, īru, latviešu, lietuviešu, maltiešu, poļu, portugāļu, rumāņu, slovāku, slovēņu, somu, spāņu, ungāru, vācu un zviedru valoda.”
Šīs regulas 2. pantā ir paredzēts:
“Dokumentus, ko dalībvalsts vai dalībvalsts jurisdikcijā esoša persona sūta Kopienas iestādēm, var sagatavot jebkurā no sūtītāja izraudzītajām oficiālajām valodām. Atbildi sagatavo tajā pašā valodā.”
Saskaņā ar minētās regulas 6. pantu:
“Kopienas iestādes savos reglamentos var noteikt, kuras valodas ir lietojamas īpašos gadījumos.”
Civildienesta noteikumi
Eiropas Savienības Civildienesta noteikumi (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) tika pieņemti ar Padomes Regulu (EEK, Euratom, EOTK) Nr. 259/68 (1968. gada 29. februāris), ar ko nosaka Eiropas Kopienu Civildienesta noteikumus un Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību, kā arī paredz īpašus Komisijas ierēdņiem uz laiku piemērojamus pasākumus (
OV 1968, L 56, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2013. gada 22. oktobra Regulu (ES, Euratom) Nr. 1023/2013 (
OV 2013, L 287, 15. lpp.
).
Civildienesta noteikumu I sadaļā “Vispārīgi noteikumi” ir ietverts 1.–10.c pants.
Civildienesta noteikumu 1.d pantā ir noteikts:
“1.   Piemērojot šos Civildienesta noteikumus, diskriminācija, jebkāda iemesla dēļ, piemēram, [..] valodas [..] dēļ, ir aizliegta.
[..]
6.   Ievērojot nediskriminācijas principu un proporcionalitātes [samērīguma] principu, jebkādam to piemērošanas ierobežojumam jāsniedz objektīvs un saprātīgs pamatojums un tā mērķim jābūt likumīgam darbinieku politikas vispārējās interesēs. [..]”
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 2. pantu:
“1.   Katra iestāde nosaka, kurš tajā īsteno pilnvaras, ko iecēlējinstitūcijai piešķir šie Civildienesta noteikumi.
2.   Tomēr viena vai vairākas iestādes var uzticēt kādai no tām vai iestāžu struktūrai atsevišķu vai visu to pilnvaru izpildi, ko piešķīrusi iecēlējinstitūcija [kas piešķirtas iecēlējinstitūcijai] un kas nav lēmumi attiecībā uz ierēdņu iecelšanu amatā, paaugstināšanu amatā vai pārcelšanu amatā.”
Civildienesta noteikumu III sadaļas nosaukums ir “Ierēdņu karjera”.
Šīs sadaļas 1. nodaļā “Iecelšana amatā” ir ietverts Civildienesta noteikumu 27.–34. pants, un minēto noteikumu 27. panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Iecelšana amatā ir virzīta uz to, lai iestāde saņemtu pakalpojumus, ko sniedz visspējīgākie, visefektīvākie un visgodprātīgākie ierēdņi, kas iecelti amatā, ņemot vērā pēc iespējas plašāku ģeogrāfisko teritoriju, un izraudzīti no Savienības dalībvalstu pilsoņiem. Neviens amats netiek rezervēts kādas dalībvalsts pilsoņiem.”
Atbilstoši Civildienesta noteikumu 28. pantam:
“Ierēdni var iecelt amatā tikai ar nosacījumu, ka:
[..]
d)
atbilstoši [neskarot] 29. panta 2. punktam[‑u][, kas attiecas uz citas tādas iecelšanas amatā procedūras pieņemšanu, kura nav konkursa procedūra augstākā līmeņa vadītāju iecelšanai amatā un izņēmuma gadījumos amatos, kam nepieciešama īpaša kvalifikācija,] viņš ir izturējis konkursu, kas balstās uz kvalifikāciju vai pārbaudēm, vai gan uz kvalifikāciju, gan pārbaudēm, kā paredzēts III pielikumā;
[..]
f)
viņš sniedz pierādījumu tam, ka viņam ir labas kādas Savienības valodas zināšanas un apmierinošas kādas citas Savienības valodas zināšanas apjomā, kādā tas vajadzīgs viņa pienākumu veikšanai.”
Civildienesta noteikumu III pielikuma nosaukums ir “Konkursi”. Tā 1. pantā ir paredzēts:
“1.   Paziņojumu par konkursiem sagatavo iecēlējinstitūcija pēc apspriešanās ar Apvienoto komiteju.
Tajā jānorāda:
a)
konkursa veids (attiecīgās iestādes slēgts konkurss, visu iestāžu slēgts konkurss, atklāts konkurss, kas vajadzības gadījumā kopīgs divām vai vairākām iestādēm);
b)
konkursa procedūra (balstoties uz kvalifikāciju vai pārbaudījumiem vai kvalifikāciju un pārbaudījumiem);
c)
ar ieņemamo amatu saistīto pienākumu un uzdevumu veids un piedāvātā funkciju grupa un pakāpe;
d)
ieņemamajiem amatiem nepieciešamie diplomi un citi dokumentāri pierādījumi par kvalifikāciju vai pieredzi [..];
e)
ja konkurss notiek, pamatojoties uz pārbaudījumiem, kādi tie būs un kā tos vērtēs;
f)
vajadzības gadījumā īpašā ieņemamo amatu veida dēļ nepieciešamās valodu zināšanas;
g)
vajadzības gadījumā vecuma ierobežojumi vai to pagarinājumi attiecībā uz Savienības darbiniekiem, kuri dienestā nostrādājuši vismaz vienu gadu;
h)
pieteikumu iesniegšanas termiņš;
[..].”
Saskaņā ar šī pielikuma 7. pantu:
“1.   Pēc apspriešanās ar Civildienesta noteikumu komiteju iestādes uztic Eiropas Personāla atlases birojam [(
EPSO
)] veikt nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu, ka Savienības ierēdņu atlases procedūrās [..] piemēro vienotus kritērijus. [..]”
Lēmums 2002/620/EK
EPSO
tika izveidots ar Eiropas Parlamenta, Padomes, Komisijas, Tiesas, Revīzijas palātas, Ekonomikas un sociālo lietu komitejas, Reģionu komitejas un Eiropas ombuda 2002. gada 25. jūlija Lēmumu 2002/620/EK (
OV 2002, L 197, 53. lpp.
).
Šā lēmuma 2. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir noteikts, ka
EPSO
tostarp īsteno atlases pilnvaras, kas piešķirtas saskaņā ar Civildienesta noteikumu III pielikumu to iestāžu iecēlējinstitūcijām, kas parakstījušas šo lēmumu.
Lēmuma 2002/620 4. panta pēdējā teikumā ir paredzēts, ka visas pārsūdzības attiecībā uz šajā lēmumā paredzētajām jomām vērš pret Komisiju.
Citi piemērojamie tiesību akti
Atklātos konkursus reglamentējošie vispārīgie noteikumi
2015. gada 27. februārī
EPSO
publicēja
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
dokumentu ar nosaukumu “Atklātos konkursus reglamentējošie vispārīgie noteikumi” (
OV 2015, C 70 A, 1. lpp.
), kura pirmajā lappusē ir precizēts, ka “šie vispārīgie noteikumi ietilpst paziņojumā par konkursu, un kopā ar paziņojumu tie ir saistošs konkursa procedūras satvars”.
Šo vispārīgo noteikumu 1.3. punktā “Piemērotība” attiecībā uz valodu zināšanām ir noteikts:
“[..]
ES iestādes iekšējā saziņā jau ilgi lieto galvenokārt angļu, franču un vācu valodu, un tās ir arī valodas, kas visbiežāk vajadzīgas ārējā saziņā un dokumentu apstrādē.
Otrās valodas izvēle ir noteikta dienesta interesēs, jo jaunajiem darbiniekiem jāspēj strādāt uzreiz un sazināties ikdienas darba vajadzībām. Citādi tiktu ievērojami traucēta iestāžu efektīva darbība.
Turklāt, lai tiktu nodrošināta vienlīdzīga attieksme pret visiem kandidātiem, tostarp pret tiem, kuru pirmā oficiālā valoda ir viena no minētajām trim valodām, ikvienam tiek prasīts kārtot pārbaudījumus otrajā valodā, kura ir viena no šīm trim valodām. Šādi novērtējot konkrētās prasmes, ES iestādes var izsvērt, vai kandidāti spēj nekavējoties sākt darbu vidē, kas visnotaļ atbilst reālajai situācijai, kādā tiem būs jāstrādā. Tas neskar iespēju vēlāk apgūt trešo darba valodu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 45. panta 2. punktu.”
Strīdīgais paziņojums par konkursu
Pārsūdzētā sprieduma 1.–13. punktā Vispārējā tiesa strīdīgā paziņojuma par konkursu saturu ir izklāstījusi šādi:
“1
2016. gada 12. maijā [
EPSO
]
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
publicēja [strīdīgo paziņojumu par konkursu]. [..]
2.
[Strīdīgā paziņojuma par konkursu] ievadā ir norādīts, ka šis paziņojums un atklātos konkursus reglamentējošie vispārīgie noteikumi [..] ir attiecīgās atlases procedūras pamatā esošais juridiski saistošais regulējums. Tomēr tajā ir precizēts, ka atklātajiem konkursiem piemērojamo vispārīgo noteikumu II pielikums [..] aplūkojamajā atlases procedūrā netiek piemērots, bet ir aizstāts ar noteikumiem, kas minēti [strīdīgā paziņojuma par konkursu] II pielikumā.
[..]
4.
[Strīdīgā paziņojuma par konkursu] daļā “Atbilstības nosacījumi”, kurā ir minēti nosacījumi, kādiem ieinteresētajām personām ir jāatbilst pieteikuma apstiprināšanas brīdī, kā viens no īpašajiem nosacījumiem ir prasīts “minimālais nepieciešamais [Eiropas vienotā valodu prasmes līmeņa noteikšanas sistēmas (
CEFR
)] līmenis C1 vienā no 24 oficiālajām [Savienības] valodām”, un šī valoda ir norādīta kā konkursa “1. valoda”, kā arī “minimālais nepieciešamais [
CEFR
] līmenis B2 angļu, franču vai vācu valodā”. Šai otrajai valodai, kas apzīmēta kā konkursa “2. valoda”, obligāti ir jābūt citai valodai nekā šī paša kandidāta izvēlētā 1. valoda.
5.
Tāpat ir precizēts, ka “pieteikuma veidlapa jāaizpilda angļu, franču vai vācu valodā”.
6.
Tajā pašā [strīdīgā paziņojuma par konkursu] daļā ir norādīts – “kā otrā valoda jāizvēlas angļu, franču vai vācu valoda”, “tās ir galvenās [Savienības] iestāžu darba valodas” un “dienesta interesēs jaunajiem darbā pieņemtajiem darbiniekiem ir nekavējoties jāspēj sākt strādāt un savā ikdienas darbā efektīvi sazināties vismaz vienā no tām”. Šajā ziņā, lai gūtu “sīkāku informāciju par valodām, kas nepieciešamas šim konkursam”, kandidāti ir aicināti skatīt [strīdīgā paziņojuma par konkursu] II pielikumu “Šīs atlases procedūras valodu režīma pamatojums”.
[..]
8.
[Strīdīgā paziņojuma par konkursu] II pielikuma ievaddaļa ir formulēta šādi:
“Šis konkurss ir specializēts konkurss, lai pieņemtu darbā administratorus revīzijas jomā. Prasības, kas izklāstītas šā paziņojuma par konkursu iedaļā “ATBILSTĪBAS NOSACĪJUMI”, atbilst [Savienības] iestāžu galvenajām prasībām attiecībā uz speciālistu prasmēm, pieredzi un zināšanām un vajadzību pēc tā, lai jaunie darbinieki spētu efektīvi strādāt, jo īpaši sadarboties ar citiem darbiniekiem.
Šā iemesla dēļ kandidātiem tiek prasīts izvēlēties otro konkursa valodu no ierobežota [Savienības] oficiālo valodu skaita. Šā ierobežojuma pamatā ir arī budžeta un darbības ierobežojumi, kā arī 1., 2. un 3. punktā turpmāk aprakstīto
EPSO
atlases metožu īpatnības. Valodas prasības šim konkursam pieņēmusi
EPSO
valde, ņemot vērā minētos faktorus un citas specifiskas prasības, kas saistītas ar attiecīgo [Savienības] iestāžu pienākumu īpatnībām vai konkrētajām vajadzībām.
Galvenais šā konkursa mērķis ir izveidot administratoru rezerves sarakstu pieņemšanai darbā Eiropas Komisijā, kā arī ierobežotu skaitu pieņemšanai darbā Eiropas Revīzijas palātā. Pēc pieņemšanas darbā ir būtiski, ka administratori nekavējoties spēj strādāt un sazināties ar saviem kolēģiem un vadītājiem. Ņemot vērā valodu lietojuma kritērijus [Savienības] atlases procedūrās, kuri izklāstīti turpmāk 2. punktā, [Savienības] iestādes uzskata, ka angļu, franču un vācu valoda ir piemērotākās otrās valodas izvēles iespējas šajā konkursā.
Ņemot vērā to, ka angļu, franču un vācu valoda ir valodas, kurās [Savienības] iestāžu darbinieki visbiežāk runā, tajās un no tām tulko un lieto administratīvajai saziņai, kandidātiem vismaz viena no šīm valodām ir jāpiedāvā kā viena no divām obligātajām valodām.
Turklāt labas angļu, franču vai vācu valodas zināšanas tiek uzskatītas par būtiskām, lai analizētu revidējamo struktūru situāciju, sniegtu prezentācijas, rīkotu diskusijas un rakstītu ziņojumus ar mērķi nodrošināt efektīvu sadarbību un informācijas apmaiņu ar tiem dienestiem, kuri tiek revidēti, un attiecīgajām iestādēm.
Kandidātiem, aizpildot tiešsaistes pieteikumus, jāizmanto konkursa otrā valoda (angļu, franču vai vācu), un
EPSO
jāizmanto šīs valodas masveida saziņā ar kandidātiem, kuri ir iesnieguši derīgus pieteikumus, un dažos 3. punktā aprakstītajos testos.”
9.
[Strīdīgā paziņojuma par konkursu] II pielikuma 1. punktā “Valodu izvēles pamatojums katrai atlases procedūrai” ir noteikts:
“[Savienības] iestādes uzskata, ka lēmums par konkrētām valodām, kas izmantojamas katrā atsevišķā atlases procedūrā, un jo īpaši par jebkādiem valodu izvēles ierobežojumiem ir jāpieņem, pamatojoties uz turpmāk minētajiem apsvērumiem.
i)
Prasība jaunajiem darbiniekiem nekavējoties sākt darbu
Jaunajiem darbiniekiem jābūt spējīgiem nekavējoties sākt darbu un veikt pienākumus, kuru veikšanai tie ir pieņemti darbā. Tādēļ
EPSO
ir jānodrošina, ka veiksmīgajiem kandidātiem ir pietiekamas zināšanas tādā valodu kombinācijā, kas ļaus viņiem efektīvi veikt savus pienākumus, un jo īpaši, ka veiksmīgie kandidāti ikdienas darbā spēj efektīvi sazināties ar kolēģiem un vadītājiem.
Tādējādi var būt pamatoti dažus testus rīkot ierobežotā skaitā darba valodu, lai nodrošinātu, ka visi kandidāti spēj strādāt vismaz vienā no šīm valodām neatkarīgi no viņu pirmās oficiālās valodas. Citādi būtu liels risks, ka liela daļa veiksmīgu kandidātu samērīgā laikā nespētu uzņemties uzdevumus, kuru veikšanai viņus pieņem darbā. Turklāt tiktu ignorēts acīmredzamais apsvērums, ka kandidāti, kuri piesakās darbam ES civildienestā, vēlas pievienoties starptautiskai organizācijai, kurai jāizmanto darba valodas, lai spētu pareizi darboties un veikt uzdevumus, kas tai uzticēti saskaņā ar ES Līgumiem.
ii)
Atlases procedūras raksturs
Dažos gadījumos kandidātu valodu izvēles ierobežošanu var pamatot ar atlases procedūras īpatnībām.
Saskaņā ar Civildienesta noteikumu 27. pantu
EPSO
novērtē kandidātus atklātos konkursos, kurus
EPSO
izmanto, lai novērtētu kandidātu prasmes un labāk paredzētu, vai kandidāti spēs pildīt savus pienākumus.
Pārbaudījumi vērtēšanas centrā ir atlases metode, kas ietver kandidātu novērtēšanu standartizētā veidā, kuras pamatā ir dažādi scenāriji, ko novēro vairāki atlases komisijas locekļi. Vērtēšanā tiek izmantota kompetenču sistēma, kuru iepriekš sagatavojušas iecēlējinstitūcijas, un vienota punktu vērtēšanas metode, un kopīga lēmumu pieņemšana.
Šādi izvērtējot konkrētās prasmes, [Savienības] iestādes var novērtēt kandidātu spējas nekavējoties sākt strādāt vidē, kas tuvu atbilst reālajai situācijai, kādā tiem būs jāstrādā. No daudziem zinātniskiem pētījumiem izriet, ka vērtēšanas centri, simulējot īstenībai tuvas darba situācijas, ir labākais prognozētājs attiecībā uz darbu reālā situācijā. Tāpēc vērtēšanas centri tiek izmantoti visā pasaulē. Ņemot vērā karjeras ilgumu un mobilitātes līmeni [Savienības] iestādēs, šādam vērtēšanas veidam ir būtiska nozīme, jo īpaši atlasot pastāvīgos ierēdņus.
Lai nodrošinātu to, ka kandidātus var novērtēt vienlīdzīgi un ka kandidāti var tieši sazināties ar vērtētājiem un citiem kandidātiem, kuri piedalās pārbaudījumā, kandidātus novērtē grupā ar kopēju valodu. Ja vien vērtēšanas centra pārbaudījumi nenotiek konkursā ar vienu galveno valodu, ir obligāti nepieciešams, ka vērtēšanas centra pārbaudījumi tiek rīkoti ierobežotā skaitā valodu.
iii)
Budžeta un darbības ierobežojumi
Vairāku iemeslu dēļ
EPSO
valde uzskata, ka nebūtu praktiski rīkot viena konkursa vērtēšanas centra posmu visās [Savienības] oficiālajās valodās.
Pirmkārt, šāda pieeja ļoti būtiski ietekmētu resursus, padarot neiespējamu [Savienības] iestādēm apmierināt savas vajadzības pēc jauniem darbiniekiem pašreizējās budžeta shēmas ietvaros. Tā būtu arī nelietderīga Eiropas nodokļu maksātāju līdzekļu izmantošana.
Otrkārt, lai rīkotu pārbaudījumus vērtēšanas centros visās oficiālajās valodās,
EPSO
konkursos būtu jāstrādā ievērojamam skaitam mutisko tulku un jāizmanto piemērotas telpas ar tulkošanas kabīnēm.
Treškārt, lai aptvertu dažādās kandidātu izmantotās valodas, būtu nepieciešams krietni lielāks skaits atlases komisijas locekļu.”
10.
Saskaņā ar [strīdīgā paziņojuma par konkursu] II pielikuma 2. punktu “Valodu izvēles kritēriji katrai atlases procedūrai”:
“Ja kandidātiem ir jāizvēlas no ierobežota skaita [Savienības] oficiālo valodu,
EPSO
valdei, izskatot katru gadījumu atsevišķi, ir jānosaka valodas, kas izmantojamas individuālos atklātos konkursos, ņemot vērā turpmāk minēto:
i)
visus īpašos iekšējos noteikumus par valodu lietojumu attiecīgajā(‑ās) iestādē(‑ēs) vai struktūrās;
ii)
īpašās prasības saistībā ar pienākumu īpatnībām un attiecīgās iestādes konkrētajām vajadzībām;
iii)
attiecīgajā(‑ās) iestādē(‑ēs) visbiežāk lietotās valodas, ko nosaka, pamatojoties uz:
–
deklarētajām un apliecinātajām valodu zināšanām [
CEFR
] sistēmas B2 vai augstākā līmenī aktīvā nodarbinātībā iesaistītiem pastāvīgajiem [Savienības] ierēdņiem,
–
visplašāk lietotajām mērķvalodām, kurās tulko [Savienības] iestāžu iekšējai lietošanai paredzētos dokumentus,
–
visplašāk lietotajām avotvalodām, no kurām tulko [Savienības] iestādēs izstrādātos dokumentus, kas paredzēti ārējai lietošanai;
iv)
valodas, kuras izmanto administratīvai saziņai attiecīgajā(‑ās) iestādē(‑ēs).”
11.
Visbeidzot [strīdīgā paziņojuma par konkursu] II pielikuma 3. punktā “Komunikācijas valodas” ir norādīts:
“Šajā iedaļā aprakstīti vispārējie noteikumi attiecībā uz valodu izmantošanu saziņai starp
EPSO
un potenciālajiem kandidātiem. Katrā paziņojumā par konkursu var paredzēt citas, specifiskas prasības.
EPSO
ņem vērā kandidātu kā [Savienības] pilsoņu tiesības sazināties dzimtajā valodā.
EPSO
arī atzīst, ka kandidāti, kuri ir apstiprinājuši savus pieteikumus, ir potenciālie [Eiropas Savienības] civildienesta darbinieki, kuri izmanto tiesības un pienākumus, kas viņiem piešķirti Civildienesta noteikumos [..]. [Savienības] iestādes tāpēc uzskata, ka
EPSO
būtu pēc iespējas jāsazinās ar kandidātiem un jāsniedz kandidātiem informācija par viņu pieteikumiem visās [Savienības] oficiālajās valodās. Lai to panāktu, nemainīgie elementi
EPSO
tīmekļa vietnē, paziņojumi par konkursiem un vispārīgie noteikumi, kas reglamentē atklātos konkursus, tiks publicēti visās oficiālajās valodās.
Valodas, kas jāizmanto, aizpildot tiešsaistes pieteikumu veidlapas, ir norādītas katrā paziņojumā par konkursu. Norādījumi par pieteikumu izpildīšanu ir jāsniedz visās oficiālajās valodās. Šie noteikumi tiks piemēroti pārejas periodā, kas nepieciešams, lai sāktu izmantot sākotnējo tiešsaistes pieteikšanās procedūru visās oficiālajās valodās.
Lai ātri un efektīvi sazinātos, tiklīdz ir apstiprināts kandidāta sākotnējais pieteikums, masveida saziņa no
EPSO
ar lielu kandidātu skaitu notiks, izmantojot ierobežotu skaitu [Savienības] oficiālo valodu. Tā būs vai nu kandidāta pirmā, vai arī otrā valoda, kā izklāstīts attiecīgajā paziņojumā par konkursu.
Kandidāti var sazināties ar
EPSO
jebkurā no [Savienības] oficiālajām valodām, bet, lai
EPSO
spētu efektīvāk risināt viņu jautājumu, kandidāti tiek aicināti izvēlēties no ierobežota valodu skaita, kurās
EPSO
darbinieki spēj sniegt tūlītēju valodu nodrošinājumu bez nepieciešamības izmantot tulkošanu.
Dažus pārbaudījumus var arī rīkot ierobežotā skaitā [Savienības] oficiālo valodu, lai nodrošinātu, ka kandidātiem ir vajadzīgās valodu spējas, kas nepieciešamas, lai piedalītos atklāto konkursu vērtēšanas posmā. Dažādo pārbaudījumu valodas tiks norādītas katrā paziņojumā par konkursu.
[Savienības] iestādes uzskata, ka šāda kārtība nodrošina taisnīgu un piemērotu līdzsvaru starp dienesta interesēm un daudzvalodības principu, un nediskrimināciju valodas dēļ. Kandidātu pienākums izvēlēties otro valodu, kas nav viņu pirmā (parasti dzimtā vai tai līdzvērtīga) valoda, nodrošina kandidātu salīdzināmību uz vienlīdzīgiem pamatiem. [..]”
12.
[Strīdīgā paziņojuma par konkursu] daļas “Atlases procedūra” 1. punktā ir norādīts, ka “datorizētie daudzizvēļu testi”, proti, teksta loģiskās analīzes tests, matemātisko iemaņu tests un abstraktās domāšanas tests, kas veido attiecīgās atlases procedūras pirmo posmu, tiek organizēti valodā, kuru katrs kandidāts ir izvēlējies kā konkursa pirmo valodu.
13.
Turklāt saskaņā ar minētās daļas 3. punktu pēc tam, kad būs veikta “atlase pēc kvalifikācijas”, kas ir konkursa, uz kuru attiecas [strīdīgais paziņojums par konkursu], otrais posms, kandidāti, kuri būs saņēmuši vienu no augstākajiem kopējiem novērtējumiem, tiks uzaicināti piedalīties pārbaudījumos vērtēšanas centrā; šie pārbaudījumi notiek valodā, ko kandidāti ir izvēlējušies kā konkursa otro valodu, un tas ir konkursa pēdējais posms, kurš ietver vairākus testus kandidātu dažādu prasmju izvērtēšanai.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 5. augustā, Itālijas Republika cēla prasību atcelt strīdīgo paziņojumu par konkursu. Spānijas Karaliste iestājās lietā Itālijas Republikas prasījumu atbalstam.
Prasībā Itālijas Republika apstrīdēja divu ar strīdīgo paziņojumu par konkursu ieviestā valodu lietojuma aspektu likumību, saskaņā ar kuriem, pirmām kārtām, konkursa otrās valodas izvēlei un, otrām kārtām, saziņai starp kandidātiem un
EPSO
valodas izvēlei tiek piedāvāta tikai angļu, franču vai vācu valoda.
Pirmkārt, Vispārējā tiesa kopā izvērtēja trešo un septīto pamatu par šī valodu lietojuma pirmo aspektu.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 62. punktā norādīja, ka konkursa, uz kuru attiecas strīdīgais paziņojums par konkursu, 2. valodas izvēles ierobežošana ar angļu, franču un vācu valodu (turpmāk tekstā – “konkursa otrās valodas izvēles ierobežojums” vai “attiecīgais ierobežojums”) būtībā ir atšķirīga attieksme valodas dēļ, kas principā ir aizliegta saskaņā ar Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. punktu, un piebilda, ka šāda atšķirīga attieksme var būt attaisnota.
Tādēļ pārsūdzētā sprieduma 63.–199. punktā tā veica šāda attaisnojuma pārbaudi.
Veicot šo pārbaudi, pārsūdzētā sprieduma 80.–100. punktā tā pārbaudīja trīs iemeslus, kas strīdīgajā paziņojumā par konkursu norādīti, lai attaisnotu attiecīgo ierobežojumu.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 88. punktā nosprieda, ka ne budžeta un darbības ierobežojumi, ne pārbaudījumu vērtēšanas centrā īpatnības neļauj attaisnot konstatēto atšķirīgo attieksmi.
Šajā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 91. punktā konstatēja, ka ar iemeslu, ka jauniem darbiniekiem ir jāspēj nekavējoties sākt darbu, iespējams, varētu attaisnot ierobežojumu ar šīm trim konkrētajām valodām, savukārt ne budžeta un darbības ierobežojumi, ne atlases procedūras raksturs nav iemesli, ar ko varētu attaisnot šādu ierobežojumu.
Attiecībā uz pirmo no šiem trim iemesliem Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 93. un 94. punktā norādīja, ka strīdīgā paziņojuma par konkursu II pielikuma ievaddaļā un 1. punkta i) apakšpunktā izklāstītie apsvērumi – lai gan tajos ir norādīts, ka pastāv dienesta intereses, lai jaunie darbinieki varētu efektīvi pildīt savus pienākumus un sazināties, tiklīdz sāk pildīt amata pienākumus, – paši par sevi nav pietiekami, lai varētu konstatēt, ka, lai varētu pildīt attiecīgos amata pienākumus – proti, administratoru revīzijas jomā pienākumus – iestādēs, uz kurām attiecas strīdīgais paziņojums par konkursu, ir konkrēti vajadzīgas apmierinošas angļu, franču vai vācu valodas zināšanas, izslēdzot pārējās Savienības oficiālās valodas.
Otrām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 95.–98. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šo analīzi neatspēko to pienākumu apraksts, kas darbā pieņemtajiem veiksmīgajiem kandidātiem būs jāveic, kā tie aprakstīti strīdīgajā paziņojumā par konkursu, jo, pamatojoties tikai uz šo aprakstu, nav iespējams konstatēt, ka trīs valodas, ar kurām ir ierobežota attiecīgā konkursa otrās valodas izvēle, ļautu visiem šā konkursa veiksmīgajiem kandidātiem nekavējoties sākt darbu. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka neviens šā paziņojuma par konkursu elements neļauj pierādīt, ka šīs trīs valodas faktiski tiek lietotas tā I pielikumā uzskaitīto pienākumu pildīšanā vai prezentāciju sagatavošanā, diskusiju rīkošanā un ziņojumu rakstīšanā, uz ko ir atsauce paziņojuma II pielikuma ievaddaļā. Tāpat ne no minētā paziņojuma, ne no šo lietu materiāliem nekādi neizriet, ka visas trīs minētās valodas faktiski tiek lietotas administratoru, kas veic revīzijas pienākumus, saziņā ar struktūrām vai dienestiem, kuri tiek revidēti, kā arī ar kompetentajām iestādēm.
Tādēļ pārsūdzētā sprieduma 100. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka ar iemeslu, ka jaunajiem darbiniekiem ir jāspēj nekavējoties sākt darbu – tā neskaidrā un vispārīgā formulējuma strīdīgajā konkursa paziņojumā dēļ, kā arī tādu norāžu trūkuma dēļ, kas to pamatotu, – nevar attaisnot konkursa 2. valodas izvēles ierobežojumu.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pēc tam pārbaudīja, vai Komisijas iesniegtie elementi šī pamatojuma atbalstam ļauj pierādīt, ka, ņemot vērā ieņemamo amatu funkcionālās īpatnības, attiecīgais ierobežojums objektīvi un saprātīgi bija attaisnots ar vajadzību, lai administratori spētu nekavējoties sākt darbu.
Lai veiktu šo pārbaudi, Vispārējā tiesa, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 106.–149. punktā izvērtēja informāciju, kas attiecas uz Komisijas iekšējo praksi valodu jautājumos, proti:
–
Komisijas priekšsēdētāja 2000. gada 29. novembra Paziņojumu SEC(2000) 2071/6 par šīs iestādes lēmumpieņemšanas procesa vienkāršošanu un Komisijas 2000. gada 29. novembra 1502. sanāksmes protokolu, kas sagatavots 2000. gada 6. decembrī [ar numuru PV(2002) 1502] un ar ko locekļu kolēģija apstiprina šo paziņojumu;
–
Komisijas Reglamentu (
OV 2000, L 308, 26. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 2010. gada 24. februāra Lēmumu 2010/138/ES, Euratom (
OV 2010, L 55, 60. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Reglaments”), un šī reglamenta piemērošanas noteikumus (C(2010) 1200, galīgā redakcija);
–
Komisijas Darba operatīvo procedūru rokasgrāmatas fragmentu ar nosaukumu “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras” un atsevišķus ar to saistītus dokumentus, un
–
Komisijas 2006. gada 20. decembra Paziņojuma SEC(2006) 1489, galīgā redakcija, par tulkošanu Komisijā pielikumu ar nosaukumu “Tulkošanas noteikumi pēc 2006. gada” (turpmāk tekstā – “Tulkošanas noteikumi pēc 2006. gada”).
It īpaši attiecībā uz Paziņojumu SEC(2000) 2071/6 ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa to pārbaudīja pārsūdzētā sprieduma 112.–117. punktā, minētā sprieduma 113. punktā konstatēdama, ka tā “mērķis būtībā ir novērtēt Komisijas locekļu kolēģijas dažādu veidu lēmumu pieņemšanas procedūras, kādas bija paredzētas tās Reglamentā redakcijā, kas bija spēkā minētā paziņojuma izdošanas brīdī, un piedāvāt šo procedūru vienkāršošanu. Šādā kontekstā un atsaucoties uz konkrētu procedūras veidu, proti, rakstisku procedūru, aplūkojamā paziņojuma 2.2. punktā ir norādīts, ka “dokumentus izplata trīs Komisijas darba valodās”, tās gan nenosaucot. Tomēr ar šo atsauci vien, kaut arī tajā ir ietverts formulējums “darba valodas”, nepietiek, lai pierādītu, ka angļu, franču un vācu valoda ir valodas, kuras faktiski tiek lietotas ikdienas darbā visos Komisijas dienestos”. Minētā sprieduma 114.–116. punktā norādījusi, ka šīs atsauces tvērumu turklāt ietekmē citas Paziņojuma SEC(2000) 2071/6 daļas, Vispārējā tiesa šī paša sprieduma 117. punktā secināja, ka šis paziņojums “neļauj izdarīt derīgus secinājumus par angļu, franču un vācu valodas faktisko lietojumu nedz Komisijas dienestu ikdienas darbā, nedz
a fortiori
[strīdīgajā paziņojumā par konkursu] minēto pienākumu izpildē”.
Pārsūdzētā sprieduma 118. punktā Vispārējā tiesa piebilda, ka šo konstatējumu nevar atspēkot pārējie dokumenti, saistībā ar kuriem Komisija ierosina analizēt Paziņojumu SEC(2000) 2071/6, proti, tās Reglaments, tā piemērošanas noteikumi, kā arī dokuments “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras”, pēc kārtas pārbaudot šos trīs dokumentus minētā sprieduma 119.–121. punktā.
Pārsūdzētā sprieduma 132. punktā Vispārējā tiesa šajā saistībā norādīja, ka, skatīti kopumā, šā sprieduma 34. punktā minētie dokumenti nav vērtējami kā vispārējā valodu lietojuma, kas paredzēts ar Regulu Nr. 1/58, piemērošanas noteikumi, kuri noteikti Komisijas Reglamentā, minētās regulas 6. panta izpratnē. Kā to esot precizējusi arī Komisija, minētie dokumenti vienīgi“atspoguļo šajā iestādē kopš ilga laika iedibinātu administratīvo praksi, kurā angļu, franču un vācu valodu lieto kā valodas, kurās jāsagatavo dokumenti, lai tos iesniegtu locekļu kolēģijas apstiprināšanai”. Turklāt, tostarp pārsūdzētā sprieduma 133. un 134. punktā konstatējusi, ka it īpaši dokumentu “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras”, kas ir fragments no Darba operatīvo procedūru rokasgrāmatas, nevar vērtēt kā Komisijas priekšsēdētāja lēmumu noteikt kolēģijai iesniegto dokumentu sagatavošanas valodas, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 135. punktā norādīja, ka Komisija ir atzinusi, ka nepastāv iekšējs lēmums, ar kuru būtu noteiktas darba valodas šajā iestādē.
Veikusi šos “ievada precizējumus”, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 136. punktā tādējādi konstatēja – ciktāl Komisijas iesniegto dokumentu vienīgais mērķis ir noteikt valodas, kas ir nepieciešamas tās dažādo lēmumpieņemšanas procedūru norisei, ar tiem kopumā nevar attaisnot aplūkojamā konkursa otrās valodas izvēles ierobežošanu ar angļu, franču un vācu valodu, ņemot vērā strīdīgajā paziņojumā par konkursu minēto amata funkcionālās īpatnības.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 137. punktā precizēja, ka no šiem dokumentiem neizriet, ka pastāvētu nepieciešamā saikne starp Komisijas lēmumpieņemšanas procedūrām, tostarp tām, ko īsteno tās locekļu kolēģija, un pienākumiem, kas būs jāpilda strīdīgā konkursa veiksmīgajiem kandidātiem. Proti, pat pieņemot, ka konkrētas iestādes locekļi savās apspriedēs izmanto tikai un vienīgi vienu vai dažas valodas, nevar bez papildu paskaidrojumiem pieņemt, ka darbā jaunpieņemtais ierēdnis, kurš nepārvalda nevienu no šīm valodām, nevarētu nekavējoties veikt lietderīgu darbu attiecīgajā iestādē.
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 138. punktā norādīja, ka no Komisijas iesniegtajiem dokumentiem tāpat neizriet, ka tās dienesti ikdienas darbā faktiski lieto visas trīs valodas, kuras ir atzītas par “procedūru valodām”. Turklāt Paziņojums SEC(2000) 2071/6 liekot saprast, ka šā dokumenta vajadzīgās versijas “procedūru” valodās, lai tos nodotu Komisijas locekļu kolēģijai, sagatavo nevis dienests, kurš ir faktiski atbildīgs par dokumenta sagatavošanu, bet gan tulkošanas ģenerāldirektorāts. Minētā sprieduma 139. punktā tā papildus norādīja, ka, ņemot vērā to, ka nevienam ierēdnim nav pienākuma apliecināt apmierinošas zināšanas visās trijās strīdīgajā paziņojumā par konkursu minētajās valodās, nešķiet iespējams, ka akta projekta sagatavošanā valodu versijās, kas vajadzīgas iesniegšanai kolēģijā, vienlaikus tiek iesaistīts atbilstošs skaits par šā projekta sagatavošanu atbildīgā dienesta ierēdņu. Turklāt pēc tam, kad Vispārējā tiesa minētā sprieduma 140.–143. punktā noraidīja Komisijas argumentus saistībā ar Paziņojumu SEC(2006) 1489, galīgā redakcija, 144.–148. punktā tā norādīja, ka šīs iestādes iesniegtie dokumenti nebūt nenorāda uz to, ka procedūrās, uz kurām tie attiecas, tiek lietotas vienīgi trīs “procedūru” valodas.
Ņemot vērā šo analīzi, pārsūdzētā sprieduma 149. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka ar attiecīgajiem dokumentiem nevar pierādīt, ka attiecīgais ierobežojums atbilst faktiskajām dienesta vajadzībām, un tādējādi pierādīt, ka, ņemot vērā to amatu funkcionālās īpatnības, uz kuriem attiecas šis paziņojums, pastāv dienesta intereses, lai jaunie darbinieki spētu nekavējoties sākt darbu.
Otrkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 150.–165. punktā izvērtēja informāciju par valodām, kuras izmanto par revīzijas veikšanu atbildīgie Komisijas darbinieki.
Pirmām kārtām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 152.–163. punktā analizēja pielikumu “[D]ati sulla diffusione dell’inglese, del francese e del tedesco utilizzate come lingue veicolari dal personale della Commissione in funzione nel settore dell’audit al 30.09.2016” (dati par to, kā Komisijas darbinieki revīzijas jomā izmanto angļu, franču un vācu valodu kā saziņas valodas, 2016. gada 30. septembris), un minētā sprieduma 157. punktā konstatēja, ka šie dati – ne paši par sevi, ne kopā ar dokumentiem, kuri izvērtēti minētā sprieduma 106.–149. punktā, – neļauj konstatēt, kas ir saziņas valoda(‑as), kuru(‑as) faktiski izmanto dažādo dienestu ikdienas darbā, vai pat valoda(‑as), kas būtu neaizstājama(‑as) revīzijas pienākumu veikšanā. Tādējādi Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šie dati neļauj konstatēt, kas ir valoda(‑as), kuras(‑u) apmierinošas zināšanas ļautu konkursa, uz ko attiecas strīdīgais paziņojums par konkursu, veiksmīgajiem kandidātiem nekavējoties sākt administratora darbu. Minētā sprieduma 158. punktā tā piebilda, ka šo pašu iemeslu dēļ Komisijas iesniegtajai papildu informācijai par tās darbinieku, kuri strādā revīzijas jomā un ietilpst AST funkciju grupā un līgumdarbinieku kategorijā, valodu zināšanām nav nozīmes tajā iesniegtās lietas atrisināšanā.
Turklāt, pārsūdzētā sprieduma 159. punktā atgādinājusi savu judikatūru, saskaņā ar kuru konkursa kandidātu otrās valodas izvēles ierobežošana ar nelielu oficiālo valodu skaitu nevar tikt uzskatīta par objektīvi attaisnotu un samērīgu, ja šo valodu vidū – papildus valodai, kuras zināšanas ir vēlamas vai pat nepieciešamas, – ir citas valodas, kuras nepiešķir nekādu īpašu priekšrocību iespējamiem konkursa veiksmīgajiem kandidātiem salīdzinājumā ar citu oficiālo valodu, minētā sprieduma 160. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka, pat ja vajadzētu uzskatīt, ka jau strādājošo darbinieku valodu zināšanas var liecināt, ka, lai nekavējoties varētu sākt darbu no iekšējās saziņas aspekta, jaunajam darbiniekam vajadzētu prast valodu, kurai ir īpaši augsts izplatības līmenis darbinieku vidū, ar attiecīgajiem datiem nevar attaisnot strīdīgajā paziņojumā par konkursu noteikto 2. valodas izvēles ierobežojumu.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 161. punktā norādīja, ka no to datu analīzes, kuri attiecas uz valodām, kas norādītas kā “1. valoda” un “2. valoda”, izriet, ka vienīgi apmierinošas angļu valodas zināšanas varētu uzskatīt par tādām, kuras piešķir priekšrocību aplūkojamā konkursa iespējamiem veiksmīgajiem kandidātiem. Turpretī šie dati neļaujot izskaidrot, kāpēc kandidāts, kuram ir, piemēram, padziļinātas itāļu valodas zināšanas un apmierinošas vācu valodas zināšanas, varētu nekavējoties sākt strādāt no iekšējās saziņas viedokļa, savukārt kandidāts, kuram ir padziļinātas itāļu valodas zināšanas un apmierinošas holandiešu valodas zināšanas, to nevarētu. Turklāt attiecībā uz datiem par “3. valodu” Vispārējā tiesa minētā sprieduma 162. punktā precizēja, ka, lai arī to saturs nekādi negroza šo vērtējumu, tie katrā ziņā nav jāņem vērā, jo no Komisijas iesniegtā pielikuma neizriet, ka tajā minētajiem darbiniekiem jau ir bijis jāpierāda spēja strādāt savā trešajā valodā.
Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 163. punktā secināja, ka dati, kuri attiecas uz to Komisijas darbinieku valodu zināšanām, kas veic revīzijas pienākumus, neļauj attaisnot attiecīgo ierobežojumu ar mērķi atlasīt veiksmīgos kandidātus, kuri spētu nekavējoties sākt darbu.
Otrām kārtām, attiecībā uz Komisijas iesniegto dokumentu, kurā ietverti tās Iekšējās revīzijas dienestā apkopotie dati, no kuriem, kā norāda šī iestāde, izriet, ka šī dienesta konsultācijas ar citiem tās dienestiem notiek vienīgi angļu un franču valodā, savukārt galīgie revīzijas ziņojumi tiek pieņemti tikai angļu valodā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 164. un 165. punktā uzskatīja – tā kā šajā dokumentā nav ietverta nekāda informācija, ar kuru varētu pierādīt vācu valodas kā darba vai saziņas valodas izmantošanu attiecīgajos dienestos, tas nav uzskatāms par nozīmīgu.
Treškārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 166.–187. punktā analizēja elementus, kas attiecas uz Revīzijas palātas darbību. Vispirms attiecībā uz Revīzijas palātas 2004. gada 25. maija Lēmumu 22‑2004 par noteikumiem attiecībā uz dokumentu tulkošanu tās locekļu, revīzijas grupu un Administratīvās komitejas sanāksmēm (turpmāk tekstā – “Lēmums 22‑2004”) Vispārējā tiesa minētā sprieduma 172. punktā konstatēja, ka tam šajā lietā nevar būt nozīmes, jo tajā nav nekādas informācijas par vācu valodas kā darba vai saziņas valodas lietojumu Revīzijas palātas dienestos.
Tad Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 175.–179. punktā analizēja Revīzijas palātas priekšsēdētāja 1983. gada 11. novembra paziņojumu, kā arī tā pielikumus, proti, 1982. gada 12. oktobra slēgtās sēdes protokolu un šī paša priekšsēdētāja tajā pašā dienā parakstītu paziņojumu locekļiem par Revīzijas palātas sēžu mutisko tulkošanu un tehnisko organizēšanu (turpmāk tekstā – “1983. gada 11. novembra paziņojums”), minētā sprieduma 177. punktā tostarp konstatēdama, ka šie dokumenti neļauj noteikt, kura(‑s) ir darba vai saziņas valoda(‑as), ko izmanto dienestos, kuros tiktu pieņemti darbā konkursa, uz kuru attiecas strīdīgais paziņojums par konkursu, veiksmīgie kandidāti.
Visbeidzot pārsūdzētā sprieduma 181.–187. punktā Vispārējā tiesa analizēja Komisijas iesniegto tabulu “LINGUE PARLATE DAL PERSONALE DELLA CORTE DEI CONTI IN SERVIZIO AL 30.09.2016” (valodas, kādās runā Revīzijas palātas darbinieki 2016. gada 30. septembrī), un minētā sprieduma 185. punktā norādīja, ka arī šis dokuments neļauj konstatēt, kas ir valoda(‑as), kuras(‑u) apmierinošas zināšanas ļautu konkursa, uz ko attiecas strīdīgais paziņojums par konkursu, veiksmīgajiem kandidātiem nekavējoties sākt darbu, jo – tāpat kā Komisijas iesniegtie dati par savu personālu – šis dokuments vienīgi atklāj Revīzijas palātas dažādo kategoriju ierēdņu valodu zināšanas.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 187. un 188. punktā secināja, ka – tāpat kā Komisijas iesniegtie dati par savu dienestu iekšējo valodu lietojuma praksi – dati par Revīzijas palātas darbinieku valodu lietojumu neļauj konstatēt, ka attiecīgais ierobežojums ir attaisnots ar mērķi nodrošināt, ka darbā pieņemtie administratori nekavējoties var sākt darbu.
Ceturtkārt, pārsūdzētā sprieduma 189.–196. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja datus par angļu, franču un vācu valodas kā Eiropā runāto un apgūto svešvalodu izplatību un minētā sprieduma 195. un 196. punktā nosprieda, ka ar tiem – ne pašiem par sevi, ne kopā ar citiem lietas materiāliem, – nevar attaisnot attiecīgo ierobežojumu, jo ar šiem datiem varētu, iespējams, tikai pierādīt šā ierobežojuma samērīgumu, ja izrādītos, ka šis ierobežojums atbilst vajadzībai izraudzīties veiksmīgos kandidātus, kuri spēj nekavējoties sākt darbu, bet Komisija to nav pierādījusi.
Ņemot vērā visas Komisijas iesniegtās informācijas pārbaudi, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 197.–199. punktā secināja, ka tā nav pierādījusi, ka 2. valodas izvēles ierobežojums ir objektīvi attaisnots un samērīgs ar izvirzīto galveno mērķi, proti, pieņemt darbā administratorus, kuri nekavējoties spēj sākt darbu. Proti, nepietiekot aizstāvēt šādas ierobežošanas principu, atsaucoties uz Savienības oficiālo valodu lielo skaitu un nepieciešamību izvēlēties ierobežotu valodu skaitu vai pat vienu valodu kā iekšējās komunikācijas valodu(‑as) vai “saziņas valodu(‑as)”. Vēl atbilstoši Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. un 6. punktam ir nepieciešams objektīvi pamatot konkrētas vienas vai vairāku valodu izvēli, kuras rezultātā tiktu izslēgtas visas pārējās valodas.
Līdz ar to Vispārējā tiesa apmierināja trešo un septīto pamatu un atcēla strīdīgo paziņojumu par konkursu, ciktāl ar to konkursa 2. valodas izvēle ir ierobežota ar angļu, franču un vācu valodu.
Otrkārt, Vispārējā tiesa izvērtēja sesto pamatu par strīdīgā valodu lietojuma otro aspektu, kas attiecās uz LESD 18. panta un 24. panta ceturtās daļas, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 22. panta, Regulas Nr. 1/58 1. un 2. panta, kā arī Civildienesta noteikumu 1.d panta 1. un 6. punkta pārkāpumu. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 222. punktā apmierināja šo pamatu un atcēla strīdīgo paziņojumu par konkursu, ciktāl tajā saziņas starp kandidātiem un
EPSO
valodu izvēle ir ierobežota ar angļu, franču un vācu valodu.
Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 223. punktā apmierināja prasību un atcēla strīdīgo paziņojumu par konkursu kopumā. Turklāt minētā sprieduma 225.–230. punktā tā precizēja, ka šajos pašos punktos izklāstīto iemeslu dēļ šī atcelšana nevar ietekmēt pieņemšanu darbā, kas jau ir veikta, pamatojoties uz rezerves sarakstiem, kas izveidoti attiecīgās atlases procedūras noslēgumā.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
ja tiesvedības stadija to ļauj, noraidīt pirmajā instancē celto prasību kā nepamatotu;
–
piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā tiesvedībā un tiesvedībā pirmajā instancē un
–
piespriest Spānijas Karalistei savus tiesāšanās izdevumus segt pašai.
Itālijas Republikas un Spānijas Karalistes prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanas izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Komisija apelācijas sūdzības pamatošanai izvirza trīs pamatus.
Pirmais un otrais pamats attiecas uz konkursa 2. valodas izvēles ierobežojuma ar angļu, franču un vācu valodu likumību, savukārt trešais pamats attiecas uz to valodu ierobežojuma likumību, kuras var tikt izmantotas saziņā starp kandidātiem, uz kuriem attiecas strīdīgais paziņojums par konkursu, un
EPSO
.
Par pirmo pamatu
Pirmais pamats, kas ir iedalāms trīs daļās, attiecas uz tiesību kļūdām, interpretējot Civildienesta noteikumu 1.d panta 6. punktu un definējot Komisijas pienākumu norādīt pamatojumu, kā arī Vispārējas tiesas pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi.
Par pirmo daļu – tiesību kļūda attiecībā uz mērķi atlasīt kandidātus, kuri nekavējoties spēj sākt darbu, un Vispārējās tiesas pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde
–
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka, pārbaudot informāciju par Komisijas iekšējo valodu lietojuma praksi un valodām, kuras lieto šīs iestādes darbinieki, kuri pilda revīzijas pienākumus, Vispārējā tiesa, lai novērtētu, vai šī informācija liecina, ka ir attaisnots attiecīgais ierobežojums, bez jebkāda pamatojuma esot piemērojusi prettiesiskus kritērijus, proti: pārsūdzētā sprieduma 137. punktā – jaunpieņemtā ierēdņa spēju nekavējoties veikt “lietderīgu darbu” iestādē, kurā viņš pieņemts darbā, kā arī minētā sprieduma 159.–161. punktā – tādas “īpašas priekšrocības” neesamību, ko šādam ierēdnim sniedz noteiktas valodas, ar kurām izvēle ir ierobežota. Pamatoties uz šiem kritērijiem esot tas pats, kas noliegt dienesta intereses par to, lai jaunpieņemtie darbinieki nekavējoties spētu sākt darbu.
Runājot konkrētāk par pārsūdzētā sprieduma 137. punktā minēto kritēriju, Komisija apgalvo, pirmkārt, – tā kā dienesta interesēs ir tādu kandidātu pieņemšanu darbā, kas nekavējoties spēj sākt darbu, tam, ka šie kandidāti tomēr spēj veikt “lietderīgu darbu”, neesot nozīmes.
Proti, prasības, lai jaunpieņemtie darbinieki nekavējoties spētu sākt darbu, mērķis esot nodrošinātu pēctecību attiecībā uz darbiniekiem, kuri jau strādā attiecīgajā dienestā, un tas pārsniedzot spēju nekavējoties veikt vien lietderīgu darbu.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav definējusi, ko ietver šis jēdziens “lietderīgs darbs”, ne arī pamatojusi konstatējumu, ka šādu darbu būtu iespējams veikt, un tādējādi nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
Treškārt, esot “neiespējami”, ka jaunpieņemtais kandidāts, kurš nepārvalda kādu no trim valodām, ko saskaņā ar strīdīgo paziņojumu par konkursu var izvēlēties kā 2. valodu, varētu sniegt lietderīgu darbu iestādē, kuras politiskās vadības un virzības struktūra, proti, Komisijas locekļu kolēģija, savus iekšējos lēmumus pieņem tikai vienā no šīm trim valodām. Šajā ziņā Komisija būtībā apgalvo, ka Vispārējās tiesas atsauce uz 2016. gada 15. septembra sprieduma Itālija/Komisija (
T‑353/14 un T‑17/15
,
EU:T:2016:495
) 121. un 122. punktu ir kļūdaina, jo Pastāvīgo pārstāvju komiteja (
Coreper
), uz kuru ir izdarīta atsauce šajos punktos, ir struktūra, kas ir īpaši paredzēta LES 16. panta 7. punktā un kas ir nošķirama no citām iestādēm. Taču šī lieta attiecoties uz vienas un tās pašas iestādes locekļiem, kas vienlaikus ietver gan kolēģiju, gan dažādos šīs iestādes dienestus. Turklāt tā dienesta pienākumu specifika, kuros būs jāstrādā, neietekmējot to, ka galu galā visus tiesību akta projektus Komisijas locekļu kolēģijai iesniedz dienesti.
Ceturtkārt, Vispārējā tiesa esot pārsniegusi pārbaudes tiesā robežas, uzskatīdama, ka Komisijai bija jāsniedz plašāki paskaidrojumi, lai attaisnotu attiecīgo ierobežojumu, un turklāt neesot pamatojusi šādu vērtējumu.
Itālijas Republika un Spānijas Karaliste apstrīd šo argumentāciju.
–
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības iestādēm ir jābūt plašai rīcības brīvībai savu dienestu organizēšanā un it īpaši, nosakot vakantajiem amatiem prasītos spēju kritērijus un, ņemot vērā šos kritērijus un dienesta intereses, – konkursa organizēšanas nosacījumus un kārtību. Tādējādi iestādēm, tāpat kā
EPSO
, kad tas īsteno minēto iestāžu uzticētās pilnvaras, ir jāspēj, ņemot vērā savas vajadzības, noteikt spējas, kādas pieprasāmas no kandidātiem, kuri piedalās konkursos, lai organizētu savus dienestus lietderīgi un saprātīgi (spriedums, 2019. gada 26. marts, Komisija/Itālija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
88.
punkts).
Tomēr iestādēm, piemērojot Civildienesta noteikumus, ir jāraugās, lai tiktu ievērots to 1.d pants, kurā ir aizliegta jebkāda diskriminācija valodas dēļ. Lai arī minētā panta 6. punktā neapšaubāmi ir paredzēts, ka ir iespējami šī aizlieguma piemērošanas ierobežojumi, tas tā ir ar nosacījumu, ka tiek sniegts “objektīvs un saprātīgs pamatojums” un ka to “mērķim jābūt likumīgam darbinieku politikas vispārējās interesēs” (spriedums, 2019. gada 26. marts, Komisija/Itālija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
89.
punkts).
Tādējādi plašā rīcības brīvība, kas ir Savienības iestādēm, organizējot savus dienestus, tāpat kā arī
EPSO
šī sprieduma 68. punktā minētajos apstākļos, ir stingri norobežota ar Civildienesta noteikumu 1.d pantu, līdz ar to atšķirīga attieksme valodas dēļ, kas izriet no konkursa valodu lietojuma ierobežojuma ar noteiktu oficiālo valodu skaitu, ir pieļaujama tikai tad, ja šāds ierobežojums ir objektīvi attaisnots un samērīgs ar patiesajām dienesta interesēm. Turklāt jebkādiem nosacījumiem attiecībā uz konkrētām valodas zināšanām ir jābūt balstītiem uz skaidriem, objektīviem un paredzamiem kritērijiem, kas ļautu kandidātiem saprast šī nosacījuma iemeslus un Savienības tiesām pārbaudīt tā likumību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 26. marts, Komisija/Itālija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
90.
–
93.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Iestādei, kas atlases procedūras valodu lietojumu ir ierobežojusi ar noteiktu Savienības oficiālo valodu skaitu, ir jāpierāda, ka šāds ierobežojums patiešām ir piemērots, lai apmierinātu patiesās vajadzības, kas saistītas ar pienākumiem, kuri būs jāveic darbā pieņemtajām personām, ka tas ir samērīgs ar šīm vajadzībām un ka tas ir balstīts uz skaidriem, objektīviem un paredzamiem kritērijiem, savukārt Vispārējai tiesai ir jāveic
in concreto
pārbaude par šī ierobežojuma objektīvi attaisnoto un samērīgo raksturu, ņemot vērā minētās vajadzības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 26. marts, Komisija/Itālija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
93.
un
94.
punkts).
Veicot šo pārbaudi, Savienības tiesai ir ne tikai jāpārbauda izvirzīto pierādījumu faktiskā pareizība, to ticamība un konsekvence, bet arī tas, vai šie pierādījumi ir uzskatāmi par visu nozīmīgo informāciju, kas var tikt ņemta vērā, lai novērtētu sarežģītu situāciju, un vai ar tiem var pamatot izdarītos secinājumus (spriedums, 2019. gada 26. marts, Komisija/Itālija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
104.
punkts).
Ar šī pamata pirmo daļu Komisija būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pārbaudījusi strīdīgā konkursa otrās valodas izvēles ierobežojuma attaisnojumu, ņemot vērā mērķi, kas neatbilst strīdīgajā paziņojumā par konkursu norādītajam.
Jākonstatē, ka šis pārmetums ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma 137. un 159.–161. punkta izpratni, kuru saturs ir atgādināts šī sprieduma 37., 42. un 43. punktā.
Proti, no šiem pārsūdzētā sprieduma punktiem, lasot tos kontekstā, izriet, ka, tieši ņemot vērā “vajadzību pieņemt darbā administratorus, kuri spēj nekavējoties sākt darbu”, kas it īpaši minēta strīdīgā paziņojuma par konkursu II pielikuma 1. punkta i) apakšpunktā kā šāda ierobežojuma attaisnojums, Vispārējā tiesa ir izvērtējusi, vai Komisijas iesniegtie pierādījumi par tās iekšējo praksi valodu jomā un par valodām, ko izmanto šīs iestādes darbinieki, kuri pilda revīzijas pienākumus, var pierādīt šā ierobežojuma objektīvi attaisnoto un samērīgo raksturu.
Tādējādi, runājot, pirmkārt, par pārsūdzētā sprieduma 137. punktu, Vispārējā tiesa, uzskatot, ka “nevar bez papildu paskaidrojumiem pieņemt, ka darbā jaunpieņemtais ierēdnis, kurš nepārvalda nevienu no [valodām, ko var izvēlēties kā 2. valodu], nevarētu [nekavējoties veikt lietderīgu darbu] attiecīgajā iestādē”, nekādā veidā nav apšaubījusi dienesta intereses atlasīt administratorus, kuri nekavējoties spētu sākt darbu, bet, gluži pretēji, ir mēģinājusi noteikt, vai Komisijas iesniegtie pierādījumi par tās iekšējo valodu lietojuma praksi liecina, ka, lai apmierinātu šīs intereses, ņemot vērā to amatu funkcionālās īpatnības, uz kurām attiecas strīdīgais paziņojums par konkursu, un valodas, ko attiecīgie dienesti patiešām izmanto ikdienas darbā, bija nepieciešams, lai šajos konkursos 2. valodas izvēle būtu ierobežota ar angļu, franču un vācu valodu (attiecībā uz šajā 137. punktā minēto Vispārējās tiesas judikatūru skat. arī spriedumu, 2019. gada 26. marts, Komisija/Itālija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
106.
punkts).
Turklāt, šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa nav nedz neizpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, nedz pārsniegusi pārbaudes tiesā robežas.
Proti, saskaņā ar šā sprieduma 70. un 71. punktā atgādināto judikatūru Vispārējā tiesa – pamatoti un nepārsniedzot pārbaudes tiesā robežas – pārbaudīja, vai 2. valodas izvēles ierobežojums ir objektīvi attaisnots ar nepieciešamību pieņemt darbā administratorus, kuri nekavējoties spētu sākt darbu, un vai pieprasītais valodu zināšanu līmenis ir samērīgs ar patiesajām dienesta vajadzībām.
Attiecībā uz Komisijas argumentāciju par savām lēmumpieņemšanas procedūrām un uz pārmetumu Vispārējai tiesai, ka tā esot kļūdaini atsaukusies uz 2016. gada 15. septembra spriedumu Itālija/Komisija (
T‑353/14 un T‑17/15
,
EU:T:2016:495
), kā arī to, ka, konstatējusi, ka strīdīgajā paziņojumā par konkursu norādītajiem pienākumiem ir īpašs raksturs, tā esot noraidījusi attaisnojumu, kas izriet no mērķa atlasīt administratorus, kuri nekavējoties spētu sākt darbu, vispirms ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi visus Komisijas iesniegtos dokumentus un tā rezultātā secinājusi, ka no tiem neizriet, ka pastāvētu nepieciešamā saikne starp Komisijas lēmumpieņemšanas procedūrām un revīzijas pienākumiem, kurus nāktos pildīt attiecīgā konkursa veiksmīgajiem kandidātiem. Komisija neapstrīd šo secinājumu, bet tikai apgalvo, ka “nebūtu iespējams” lietot citu valodu, kas nav viena no attiecīgajām trim valodām.
Turpinājumā, lai gan 2016. gada 15. septembra sprieduma Itālija/Komisija (
T‑353/14 un T‑17/15
,
EU:T:2016:495
) 121. punkts, uz kuru ir atsauce pārsūdzētā sprieduma 137. punktā, attiecas uz Komisijas argumentāciju par
Coreper
lietotajām valodām, ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa šī paša sprieduma 122. punktā arī ir vispārīgi uzskatījusi, ka, runājot par argumentiem, kas attiecas uz vienas vai vairāku valodu kā Savienības iestādes “apspriežu valodu” izmantošanu, bez papildu paskaidrojumiem nevar pieņemt, ka jaunpieņemts ierēdnis, kurš nepārvalda nevienu no šīm valodām, nespētu nekavējoties veikt lietderīgu darbu attiecīgajā iestādē. No tā izriet, ka Komisijai katrā ziņā nav pamata apgalvot, ka Vispārējā tiesa nav ievērojusi pati savu judikatūru.
Visbeidzot, attiecībā uz to pienākumu īpašo raksturu, uz kuriem attiecas strīdīgais paziņojums par konkursu, ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 137. punktā ir konstatējusi, ka attaisnojums – mērķis atlasīt administratorus, kuri nekavējoties spētu sākt darbu, nebija juridiski pietiekami pamatots.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa atbilstoši šī sprieduma 70. un 71. punktā atgādinātajam ir vienīgi veikusi pārbaudi, kas vajadzīga, lai noteiktu valodu zināšanas, kuras Komisija objektīvi var prasīt dienesta interesēs, ņemot vērā strīdīgajā paziņojumā par konkursu minētos īpašos pienākumus.
Otrkārt, attiecībā uz Komisijas iebildumiem, kas vērsti pret pārsūdzētā sprieduma 159.–161. punktu, ir jānorāda, ka saskaņā ar šī sprieduma 70. punktā atgādināto judikatūru Komisijai bija jāpierāda, ka konkursa 2. valodas izvēles ierobežojums bija piemērots, lai apmierinātu patiesās vajadzības saistībā ar pienākumiem, kurus darbā pieņemtās personas tiks aicinātas pildīt.
Tieši to Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 159.–161. punktā ir pārbaudījusi un konstatējusi, ka Komisijas iesniegtie dati par šīs iestādes darbinieku valodu zināšanām labākajā gadījumā liek secināt, ka, kaut arī angļu valodas zināšanas strīdīgā konkursa veiksmīgajiem kandidātiem var sniegt priekšrocību iekšējā saziņā un tādējādi no šīs saziņas aspekta ļaut tiem nekavējoties sākt darbu, tomēr šāds secinājums neattiecas uz vācu un franču valodas zināšanām.
Tādēļ Vispārējā tiesa varēja pamatoti secināt, ka Komisija nav pierādījusi, ka vienas no šīm divām pārējām valodām apmierinošas zināšanas sniedz priekšrocību, lai sasniegtu mērķi atlasīt administratorus, kuri nekavējoties spētu sākt darbu.
Tā kā neviens no iebildumiem nav pamatots, pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otro daļu – tiesību kļūda, nosakot pierādīšanas pienākumu un Komisijas pienākumu norādīt pamatojumu paziņojumā par konkursu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārāk šauri nosakot gan pienākumu strīdīgajā paziņojumā par konkursu pamatot attaisnojumu attiecīgajam ierobežojumam, gan pienākumu pierādīt šī attaisnojuma pamatotību.
Tādējādi, pirmkārt, Vispārējās tiesas Komisijai noteiktais norādītā attaisnojuma pamatotības pierādīšanas pienākums krietni pārsniedzot judikatūrā prasīto precizitātes pakāpi, ciktāl pārsūdzētā sprieduma 113. punkta pēdējā teikumā, 138. punkta pirmajā teikumā un 157. punktā tā ir nospriedusi, ka Komisijai nav izdevies pierādīt, ka strīdīgajā paziņojumā par konkursu 2. valodas izvēlei piedāvātās trīs valodas patiešām bija tās trīs valodas, ko ikdienā lieto “visi šīs iestādes dienesti”.
Otrkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 144. punktā esot prasījusi pierādīt šo triju valodu “ekskluzīvo izmantošanu” Komisijas lēmumpieņemšanas procedūrās, lai gan šajā paziņojumā bija precizēts, ka Savienības iestādes izmanto ne tikai minētās valodas, bet tās izmanto galvenokārt. Tādējādi Vispārējai tiesai esot bijis jāpārbauda, vai iestāde šīs trīs valodas faktiski izmantoja visvairāk, nevis to, vai tās bija vienīgās izmantotās valodas. Turklāt Vispārējā tiesa esot pieļāvusi šo pašu kļūdu minētā sprieduma 159.–161. punktā, pievienojot vērtēšanas kritēriju, saskaņā ar kuru ir jāizvērtē, vai attiecīgās trīs valodas piešķir “īpašu priekšrocību” strīdīgā konkursa kandidātiem.
Treškārt, pretēji tam, ko pārsūdzētā sprieduma 147. punkta pēdējā teikumā apgalvo Vispārējā tiesa, Komisijai neesot jāidentificē tā no trim valodām, kura var tikt izmantota, un katras no šīm valodām relatīvajam svarīgumam neesot nozīmes.
Ceturtkārt, Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 193. punktā tā ir noraidījusi visus tās iesniegtos statistikas datus, pamatojoties uz to, ka nevar prezumēt, ka tie pareizi atspoguļo attiecīgā konkursa potenciālo kandidātu valodu zināšanas.
Šī iestāde uzskata, ka Tiesas judikatūrā prasītais pierādījumu līmenis esot saistīts ar to oficiālo valodu identificēšanu, kuru zināšanas ir visplašāk izplatītas Savienībā. Līdz ar to konkursa 2. valodas izvēles ierobežojums esot pamatots ar objektīviem pierādījumiem par valodu izplatību, kas ļaujot saprātīgi secināt, ka šie dati atspoguļo to personu valodu zināšanas, kuras vēlas piedalīties Savienības konkursos. Šādos apstākļos Komisijai neesot jāpierāda, ka šāda atbilstība ir pareizi konstatēta.
Turklāt arī pārsūdzētā sprieduma 197. punkta pirmajā teikumā ietvertajā secinājumā, ciktāl tas ir balstīts uz to pašu kļūdaino premisu, esot pieļauta tiesību kļūda.
Visbeidzot, piektkārt, Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 139. punktā Vispārējā tiesa ir veikusi pilnīgi hipotētiskus vērtējumus, būtiski samazinot Paziņojuma SEC(2000) 2071/6 tvērumu.
Itālijas Republika un Spānijas Karaliste apstrīd šo argumentāciju.
–
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka jebkādam nosacījumam attiecībā uz konkrētām valodas zināšanām – kā izriet no šā sprieduma 69. punkta – ir jābūt balstītam uz skaidriem, objektīviem un paredzamiem kritērijiem, kas ļautu kandidātiem saprast šī nosacījuma iemeslus un Savienības tiesām – pārbaudīt tā likumību.
Savienības iestādes vai struktūras lēmuma pamatojums ir ļoti svarīgs, jo tas dod ieinteresētajai personai iespēju, zinot visus apstākļus, izlemt, vai tā vēlas celt prasību par šo lēmumu, savukārt attiecīgajai tiesai – iespēju veikt pārbaudi, un tātad tas ir viens no Pamattiesību hartas 47. pantā garantētās pārbaudes tiesā iedarbīguma nosacījumiem (spriedums, 2021. gada 15. jūlijs, Komisija/Landesbank Baden‑Württemberg un CRU,
C‑584/20 P un C‑621/20 P
,
EU:C:2021:601
,
103.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz 2. valodas izvēles ierobežojumu paziņojumā par konkursu Tiesa nosprieda, ka Vispārējai tiesai ir jāizvērtē jautājums, vai šajā paziņojumā, atklātajos konkursos piemērojamajos vispārīgajos noteikumos vai arī Komisijas iesniegtajos pierādījumos bija “konkrētas norādes”, kas ļauj objektīvi pierādīt, ka pastāv dienesta intereses, ar ko attaisnojams šāds ierobežojums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 26. marts, Komisija/Itālija,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
,
95.
punkts).
Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā pamatoti ir veikusi šo pārbaudi un – tostarp pēc minētā sprieduma 93.–99. punktā veiktās pārbaudes, kuras saturs tika izklāstīts šī sprieduma 28. un 29. punktā, – tā 100. punktā ir konstatējusi, ka pat tad, ja strīdīgajā paziņojumā par konkursu norādīto iemeslu – kas saistīts ar nepieciešamību, lai jaunpieņemtās personas nekavējoties varētu sākt strādāt, – saprastu no šajā paziņojumā ietverto pienākumu apraksta aspekta, ņemot vērā tā neskaidro un vispārīgo formulējumu un to, ka minētajā paziņojumā nav skaidru norāžu, ar ko to varētu pamatot, ar šo iemeslu konkursa 2. valodas izvēles ierobežojumu ar angļu, franču un vācu valodu nevar attaisnot.
Turklāt Komisija apelācijas sūdzībā ir uzsvērusi, ka neapstrīd pārsūdzētā sprieduma 86.–100. punktu.
Otrkārt, ciktāl Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā tai ir noteikusi nesamērīgu pierādīšanas pienākumu, no šī sprieduma 70. un 71. punkta izriet, ka, pirmām kārtām, Komisijai šajā lietā bija jāpierāda, ka strīdīgajā paziņojumā par konkursu veiktais konkursa 2. valodas izvēles ierobežojums atbilst faktiskajām vajadzībām, kas saistītas ar pienākumiem, kas darbā pieņemtajām personām būs jāpilda, ka tas ir samērīgs ar šīm vajadzībām un ir balstīts uz skaidriem, objektīviem un paredzamiem kritērijiem un, otrām kārtām, Vispārējai tiesai bija
in concreto
jāpārbauda, vai šis ierobežojums ir objektīvi pamatots un samērīgs, ņemot vērā minētās vajadzības, pārbaudot ne tikai Komisijas izvirzīto pierādījumu materiālo pareizību, to ticamību un konsekvenci, bet arī to, vai šie pierādījumi veido visus nozīmīgos datus, kas jāņem vērā, izvērtējot, vai šis ierobežojums ir attaisnots un vai ar šiem datiem var pamatot no šā vērtējuma izdarītos secinājumus.
Tieši to ir darījusi Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 106.–199. punktā izvērtējot pierādījumus, ko Komisija iesniegusi, lai pamatotu iemeslu, kas saistīts ar nepieciešamību, lai darbā jaunpieņemtās personas nekavējoties varētu sākt darbu.
Pirmkārt, attiecībā uz iebildumiem, kas vērsti pret pārsūdzētā sprieduma 113. punkta pēdējo teikumu, 138. punkta pirmo teikumu un 157. punktu, kuru saturs ir izklāstīts šī sprieduma 33., 38. un 41. punktā, ir jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, Vispārējā tiesa tajos nekādi nav prasījusi, lai tā – ar nolūku konstatēt, ka attiecīgais ierobežojums ir attaisnojams, – pierādītu, ka angļu, franču un vācu valodu ikdienas darbā izmanto visi Komisijas dienesti.
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 113. punktā Vispārējā tiesa ir vienīgi pārbaudījusi Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru Paziņojumā SEC(2000) 2071/6, it īpaši tā 2.2. punktā, šīs iestādes “darba valodu” skaits ir ierobežots ar trim valodām, un secināja, ka, ņemot vērā it īpaši šī punkta kontekstu, kas saistīts ar Komisijas locekļu kolēģijas lēmuma pieņemšanu rakstveida procedūrā, ar atsauci tajā uz “trim Komisijas darba valodām” vien nepietiek, lai pierādītu šī argumenta pamatotību.
Ar šādu pašu loģiku pārsūdzētā sprieduma 136.–138. punktā Vispārējā tiesa attiecībā uz visiem Komisijas izvirzītajiem pierādījumiem par tās iekšējo praksi valodu jomā konstatēja, ka, tā kā to vienīgais mērķis ir noteikt valodas, kas vajadzīgas Komisijas dažādo lēmumpieņemšanas procedūru norisei, un tā kā no tiem neizriet nedz tas, ka pastāv nepieciešamā saikne starp šīm procedūrām un pienākumiem, kurus strīdīgo konkursu veiksmīgie kandidāti varētu veikt, nedz arī tas, ka visas trīs valodas, kas ir kvalificētas kā “procedūru valodas”, tās dienesti patiešām izmanto ikdienas darbā, ar šiem pierādījumiem nevar attaisnot attiecīgo ierobežojumu, ņemot vērā amatu, uz kuriem attiecas strīdīgais paziņojums par konkursu, funkcionālās īpatnības.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 157. punktā tā norādīja, ka Komisijas sniegtie dati par šīs iestādes darbinieku, kuri pilda revīzijas pienākumus, valodu zināšanām – nedz paši par sevi, nedz kopā ar informāciju par Komisijas iekšējo praksi valodu jomā – neļauj noteikt, kāda(‑s) ir saziņas valoda(‑s), ko šie dienesti (kuri snieguši šos datus) faktiski lieto savā darbā ikdienā, vai pat valoda(‑s), kas ir neaizstājama(‑s), lai pildītu strīdīgajā paziņojumā par konkursu norādītos pienākumus, un ka līdz ar to šie dati neļauj konstatēt, kāda(‑s) ir valoda(‑s), kuras(‑u) apmierinošas zināšanas ļautu šā administratoru konkursa veiksmīgajiem kandidātiem nekavējoties sākt darbu.
Tādējādi no pārsūdzētā sprieduma 113., 138. un 157. punkta, lasot tos kontekstā, izriet, ka Vispārējā tiesa ir tikai, un pamatoti, pārbaudījusi, vai informācija, ko Komisija ir iesniegusi, lai [ierobežojumu] attaisnotu ar nepieciešamību nodrošināt, ka jaunpieņemtie darbinieki varētu nekavējoties sākt darbu, ļauj pierādīt, ka angļu, franču un vācu valoda ir tās, kuras, pildot savus regulāros uzdevumus, lieto to dienestu personāls, kuriem attiecīgā konkursa kandidātus principā ir paredzēts piesaistīt, un tādēļ vismaz vienas no šīm trim valodām apmierinošas zināšanas ir gan vajadzīgas, gan pietiekamas, lai šie kandidāti varētu nekavējoties sākt darbu.
Otrkārt, šie paši apsvērumi attiecas uz iebildumu, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 144. punktā ietverto Vispārējās tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru – katrā ziņā un pat neatkarīgi no saiknes starp Komisijas lēmumpieņemšanas procedūrām un strīdīgajā paziņojumā par konkursu minētajiem īpašajiem pienākumiem – tās sniegtā informācija par tās iekšējo praksi valodu jomā nebūt nenorāda uz to, ka tiek lietotas tikai trīs “procedūru” valodas. Proti, 144. punktā Vispārējā tiesa tikai pilnības labad ir norādījusi, ka ar attiecīgo informāciju nevar pamatot secinājumu, ka šajās procedūrās tiek lietotas tikai šīs trīs valodas. Turklāt tā dienesta personālam, kuram paredzēts piesaistīt konkursa kandidātus, iespēja pildīt regulāros uzdevumus citās valodās, nevis tajās, ar kurām ierobežota konkursa 2. valodas izvēle, attiecīgā gadījumā var radīt šaubas par to, ka šiem kandidātiem ir jāpārvalda viena no šīm pēdējām minētajām valodām, lai tie varētu nekavējoties sākt darbu.
Turklāt Komisijas iebildums, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 159.–161. punktā esot prasījusi, lai vienas no valodām, kuras var izvēlēties kā strīdīgā konkursa 2. valodu, apmierinošas zināšanas veiksmīgajiem kandidātiem sniegtu īpašu priekšrocību, ir balstīts uz šo pārsūdzētā sprieduma punktu kļūdainu izpratni.
Proti, pārsūdzētā sprieduma 161. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijas iesniegtie dati par šīs iestādes darbinieku, kuri pilda revīzijas pienākumus, valodu zināšanām labākajā gadījumā liek secināt, ka, lai gan angļu valodas zināšanas strīdīgā konkursa veiksmīgajiem kandidātiem var sniegt priekšrocību iekšējā saziņā un tādējādi ļaut tiem nekavējoties sākt darbu no saziņas aspekta, tomēr šāds secinājums neattiecas uz vācu un franču valodas zināšanām.
Līdz ar to Vispārējā tiesa pamatoti varēja secināt, ka Komisijai nav izdevies pierādīt, ka, lai nodrošinātu, ka tiek sasniegts mērķis atlasīt administratorus, kuri nekavējoties spēj sākt darbu, neaizstājamas būtu tieši apmierinošas vācu vai franču valodas zināšanas, nevis kombinācija, kas ietver kādu citu Savienības oficiālo valodu.
Treškārt, no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka pārsūdzētā sprieduma 147. punkta pēdējā teikumā tā ir uzskatījusi, ka Komisijas ģenerālsekretāra piezīmes, kuras ir iesniegusi Komisija un kurās saskaņā ar dokumentu ar nosaukumu “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras” piešķir pastāvīgas atkāpes noteiktās jomās, atļaujot iesniegt akta projektus vienā “procedūru” valodā, neļauj izdarīt noderīgus secinājumus, jo tajās nav identificēta tā no šīm valodām, kura konkrēti var tikt lietota.
Ceturtkārt, attiecībā uz Komisijas iebildumu, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 193. un 197. punktu, ir jākonstatē, ka tas ir balstīts uz pārsūdzētā sprieduma kļūdainu izpratni. Vispirms, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, Vispārējā tiesa 193. punktā nekādi nav pilnībā atteikusies ņemt vērā statistikas datus par 2012. gadā visbiežāk apgūtajām valodām vidējās izglītības sākumposmā, pamatojoties uz to, ka Komisija neesot pierādījusi, ka šie dati pareizi atspoguļo potenciālo strīdīgā konkursa kandidātu valodu zināšanas, bet tikai norādīja, ka šo datu pierādījuma vērtību mazina tas, ka tie attiecas uz visiem Savienības pilsoņiem, tostarp nepilngadīgām personām.
Turpinājumā – Komisija neapstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu pārsūdzētā sprieduma 194. punktā, saskaņā ar kuru vienīgais fakts, ko minētie dati varētu pierādīt, ir tas, ka potenciālo kandidātu skaits, kuru situāciju ietekmē attiecīgais ierobežojums, ir mazāks nekā būtu tad, ja šī izvēle būtu ierobežota ar citām valodām.
Visbeidzot un galvenokārt, kā to būtībā pārsūdzētā sprieduma 195. punktā ir norādījusi Vispārējā tiesa, ar šiem pašiem datiem nevar pierādīt, ka konkursa 2. valodas izvēles ierobežojums ir piemērots un nepieciešams, lai sasniegtu mērķi atlasīt veiksmīgus kandidātus, kuri spēj nekavējoties sākt darbu. Līdz ar to, tā kā Vispārējā tiesa tostarp minētā sprieduma 149. un 188. punktā ir secinājusi, ka Komisija nav sniegusi šādu pierādījumu, statistikas dati par visvairāk apgūtajām valodām neļāva pierādīt, ka šis ierobežojums ir objektīvi attaisnots, ņemot vērā šo mērķi.
Piektkārt, apstrīdot pārsūdzētā sprieduma 139. punktā minēto vērtējumu, kas izklāstīts šā sprieduma 38. punktā un ko Komisija uzskata par hipotētisku, un apgalvojot, ka Vispārējā tiesa ir būtiski samazinājusi Paziņojuma SEC(2000) 2071/6 tvērumu, Komisija nevis atsaucas uz tiesību kļūdu, bet gan lūdz, lai Tiesa Vispārējās tiesas vērtējumu par šo pierādījumu aizstāj ar savu vērtējumu.
No LESD 256. panta 1. punkta un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas izriet, ka apelācijas sūdzības var iesniegt tikai par tiesību jautājumiem un ka tādējādi vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un izvērtēt atbilstošos faktus, kā arī pierādījumus. Faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot gadījumus, kad tie tikuši sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas būtu pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (rīkojums, 2022. gada 27. janvāris, FT u.c./Komisija,
C‑518/21 P
, nav publicēts,
EU:C:2022:70
,
12.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par trešo daļu – Vispārējās tiesas prasība iesniegt juridiski saistošu tiesību aktu, lai attaisnotu otrās valodas izvēles ierobežojumu strīdīgajā paziņojumā par konkursu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 132.–135. punktā Vispārējā tiesa ir samazinājusi Komisijas iesniegto pierādījumu par savu iekšējo praksi valodu jomā tvērumu, pamatojoties uz kļūdainu vērtēšanas kritēriju, proti, saistoša tiesību akta esamību, kurā būtu definētas attiecīgās iestādes darba valodas. Taču ne no Civildienesta noteikumu 1.d panta 6. punkta, ne no Tiesas judikatūras neizrietot, ka tikai ar šādiem aktiem var attaisnot konkursa otrās valodas izvēles ierobežojumu.
Turklāt gan Komisijas ģenerālsekretāra piezīme par Paziņojuma SEC(2000) 2071/6 īstenošanu, gan “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras”, kas ietvertas Darba operatīvo procedūru rokasgrāmatā, esot “iekšējie noteikumi” strīdīgā paziņojuma par konkursu II pielikuma 2. punkta izpratnē, jo tie ir saistoši iestādei.
Itālijas Republika un Spānijas Karaliste apstrīd šo argumentāciju.
–
Tiesas vērtējums
Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 71.–73. punktā, pirmā pamata trešā daļa, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa esot samazinājusi to pierādījumu tvērumu, kas attiecas uz Komisijas iekšējo praksi valodu jomā, uzskatīdama, ka tikai ar saistošu tiesību aktu var attaisnot tādu valodu ierobežojumu, kāds ir noteikts strīdīgajā paziņojumā par konkursu, ir balstīta uz pārsūdzētā sprieduma 132.–135. punkta – kuru saturs ir atgādināts šī sprieduma 35. punktā – kļūdainu izpratni.
No šiem punktiem, lasot tos kopsakarā ar pārsūdzētā sprieduma 136.–149. punktu, kas izklāstīti šī sprieduma 36.–39. punktā, izriet, ka Vispārējā tiesa tikai kā ievada precizējumus pamatoti ir konstatējusi, ka šī informācija nevar tikt uzskatīta par vispārējā valodu lietojuma noteikumu piemērošanas noteikumiem Regulas Nr. 1/58 6. panta izpratnē, pēc tam padziļināti pārbaudījusi, vai ar šo informāciju var attaisnot attiecīgo ierobežojumu, ņemot vērā to amatu funkcionālās īpatnības, uz kuriem attiecas strīdīgais paziņojums par konkursu. Tādējādi Vispārējās tiesas secinājums, ka tas tā nav,– ko Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā sprieduma 135. punktā un ko turklāt Komisija nav apstrīdējusi – ir saistīts nevis ar to, ka nav pieņemts iekšējs lēmums, kurā būtu noteiktas darba valodas Komisijā, bet gan ar faktu, ka šīs informācijas vienīgais mērķis ir noteikt valodas, kas vajadzīgas dažādu Komisijas lēmumpieņemšanas procedūru norisei.
Tādējādi pirmā pamata trešā daļa nevar tikt atbalstīta.
No šiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzības pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu
Otrais pamats ietver septiņas daļas, ar kurām Komisija atsaucas uz Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu sagrozīšanu un tiesību kļūdu.
Ievadā ir jāatgādina, ka apelācijas sūdzībā minētie iebildumi par konstatētajiem faktiem un šo faktu vērtējumu pārsūdzētajā nolēmumā ir pieņemami, ja tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir izdarījusi konstatējumu, kura materiālā neatbilstība izriet no lietas materiāliem, vai ka tā ir sagrozījusi tai iesniegtos pierādījumus (spriedums, 2007. gada 18. janvāris, PKK un KNK/Padome,
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
,
35.
punkts).
Šajā ziņā, ja tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, tad, piemērojot LESD 256. pantu, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu, kā arī Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktu, apelācijas sūdzības iesniedzējam ir konkrēti jānorāda, kurus pierādījumus šī tiesa ir sagrozījusi, un jānorāda analīzes kļūdas vērtējumā, kuru dēļ, viņaprāt, Vispārējā tiesa to ir izdarījusi. Turklāt sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem tādējādi, lai nebūtu jāveic jauna faktu un pierādījumu izvērtēšana (spriedums, 2021. gada 28. janvāris, Qualcomm un Qualcomm Europe/Komisija,
C‑466/19 P
,
EU:C:2021:76
,
43.
punkts).
Turklāt, lai gan pierādījumu sagrozīšana var izpausties kā dokumenta interpretācija, kas ir pretrunā tā saturam, tai ir acīmredzami jāizriet no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem, un tās priekšnoteikums ir tāds, ka Vispārējā tiesa ir acīmredzami pārsniegusi šo pierādījumu saprātīga vērtējuma robežas. Šajā ziņā nepietiek norādīt, ka dokumentu varēja interpretēt citādi, nekā to darījusi Vispārējā tiesa (spriedums, 2021. gada 28. janvāris, Qualcomm un Qualcomm Europe/Komisija,
C‑466/19 P
,
EU:C:2021:76
,
44.
punkts).
Otrā pamata septiņas daļas ir jāanalizē, ņemot vērā šos principus.
Par pirmo daļu – Paziņojuma SEC(2000) 2071/6 un tā apstiprināšanas, ko veikusi Komisijas locekļu kolēģija, sagrozīšana
–
Lietas dalībnieku argumenti
Pārsūdzētā sprieduma 112.–117. un 138. punktā Vispārējā tiesa esot sagrozījusi Paziņojuma SEC(2000) 2071/6 jēgu un tvērumu. Pirmkārt, attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 113. punktu Komisija uzsver, ka šajā paziņojumā – kurš noteikti nav tikai iestādes lēmumpieņemšanas procedūru vērtējums – ir skaidri noteikts, ka ir tikai trīs darba valodas, kā tas izriet no šī paziņojuma 2.2. punkta.
Otrkārt, šajā 2.2. punktā ietvertā atsauce uz apstākli, ka dokuments var tikt apstiprināts autentiskajā valodā, pretēji tam, ko Vispārējā tiesa esot uzskatījusi pārsūdzētā sprieduma 115. punktā, nemaina pienākumu to apstiprināt arī vienā no trim darba valodām.
Treškārt, tulkošanas dienesta iesaistīšanai nevar piešķirt tādu nozīmi, kādu Vispārējā tiesa tai piešķīrusi pārsūdzētā sprieduma 116. un 138. punktā. Šīs iesaistīšanās mērķis esot vienīgi nodrošināt efektīvāku resursu pārvaldību dažādajos dienestos un neko nemainot attiecībā uz to, ka tostarp dienestā – kas ir tā akta projekta autors, kurš ir jāiesniedz Komisijas locekļu kolēģijai –, ņemot vērā tā aktīvo dalību lēmumpieņemšanas procedūrā un pienākumu ievērot minētā paziņojuma 4. punktā norādīto valodu lietojumu, ir jābūt ierēdņiem, kuri pārvalda trīs darba valodas.
Itālijas Republika un Spānijas Karaliste atsaucas uz šīs daļas nepieņemamību, jo Komisija esot tikai lūgusi Tiesu no jauna izvērtēt savus Vispārējā tiesā iesniegtos pierādījumus, nepierādot, ka Vispārējā tiesa tos ir sagrozījusi.
–
Tiesas vērtējums
Jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 112.–117. un 138. punktā, kuru saturs ir izklāstīts šī sprieduma 33. un 38. punktā, veiktajā vērtējumā par Paziņojumu SEC(2000) 2071/6 šo paziņojumu nekādi nav sagrozījusi.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka no Paziņojuma SEC(2000) 2071/6 1.2. punkta izriet, ka šā paziņojuma mērķis ir identificēt veidus un līdzekļus, lai lēmumpieņemšanas procedūras padarītu efektīvākas un pārskatāmākas. Lai to izdarītu, šī paziņojuma 2. un 3. punktā ir uzskaitītas spēkā esošās procedūras un tā 4. punktā ir piedāvāti to vienkāršošanas līdzekļi, kā arī 5. punktā – citi veicamie pasākumi. It īpaši šī paziņojuma 2.2. punkts tostarp norāda, ka rakstveida procedūrā “dokumentus izplata trīs Komisijas darba valodās”, savukārt pilnvarojuma procedūrā pieņemamā lēmuma teksts tiek “iesniegts vienā darba valodā un/vai redakcijās, kas ir autentiskas”.
Līdz ar to Vispārējā tiesa acīmredzami nav sagrozījusi Paziņojumu SEC(2000) 2071/6, pārsūdzētā sprieduma 113. punktā konstatējot, ka tā mērķis “būtībā ir novērtēt Komisijas locekļu kolēģijas dažādu veidu lēmumu pieņemšanas procedūras [..] un piedāvāt šo procedūru vienkāršošanu” un ka “šādā kontekstā un atsaucoties uz konkrētu procedūras veidu, proti, rakstisku procedūru”, paziņojuma 2.2. punktā – kura attiecīgais fragments turklāt ir precīzi reproducēts – ir atsauce uz “darba valodām”. Turklāt Vispārējā tiesa, uzskatīdama, ka ar šo atsauci vien nepietiek, lai pierādītu, ka angļu, franču un vācu valodu visi Komisijas dienesti faktiski lieto savā ikdienas darbā, nekādi nav pārsniegusi šī 2.2. punkta saprātīga vērtējuma robežas.
Tas pats attiecas uz Vispārējās tiesas konstatējumu pārsūdzētā sprieduma 115. punktā, kurā ir vienīgi precīzi atspoguļots Paziņojuma SEC(2000) 2071/6 2.2. punkts par valodu lietojumu, kas piemērojams pilnvarojuma procedūrā, un uz šī sprieduma 114. punktā sniegto vērtējumu, ka ar šo valodu lietojumu tiek ietekmēts minētās atsauces tvērums. Turklāt šo konstatējumu neatspēko šī paziņojuma 4. punkts, uz kuru atsaucas Komisija un kurā tostarp ir norādīts, ka ar piedāvātajiem pasākumiem tiks vienkāršotas arī valodu prasības lēmumu jomā, norādot, ka tad, ja tiesību akts tiek pieņemts rakstveida procedūrā, “priekšlikums ir pieejams vismaz Komisijas darba valodās”, savukārt attiecībā uz lēmumiem, kas pieņemti pilnvarojuma vai deleģēšanas procedūrās, “dokuments ir jāizstrādā tikai tās puses vai pušu valodā(‑ās), kurām lēmums ir adresēts”.
Turklāt Vispārējā tiesa nav arī sagrozījusi Paziņojuma SEC(2000) 2071/6 5.2. punktu “Valodu lietojuma vienkāršošana”, pārsūdzētā sprieduma 116. punktā norādīdama, ka tajā “ir atklāta Komisijas Tulkošanas ģenerāldirektorāta (ĢD) loma”, ciktāl tajā ir precizēts, ka ““viens no galvenajiem kavējuma iemesliem rakstveida procedūru un pilnvarojuma procedūru uzsākšanā vai pabeigšanā ir tulkojumu, tostarp juristu lingvistu pārskatītu tekstu, iegūšana”, un tādēļ esot kļuvis nepieciešams laikus nodot attiecīgos dokumentus [šai direkcijai]”, un minētā sprieduma 114. punktā uzskatīdama, ka šis 5.2. punkts arī var ietekmēt atsauces uz Komisijas “darba valodām” tvērumu.
Tādējādi Vispārējā tiesa, nesagrozot Paziņojumu SEC(2000) 2071/6, pārsūdzētā sprieduma 117. punktā varēja uzskatīt, ka šī paziņojuma 2.2. punkts neļauj izdarīt derīgus secinājumus par angļu, franču un vācu valodas faktisku lietošanu Komisijas dienestu ikdienas darbā, nedz
a fortiori
– strīdīgajā paziņojumā par konkursu norādīto pienākumu izpildē.
Tāpat Vispārējā tiesa nekādi nav sagrozījusi minētā paziņojuma 5.2. punktu, pārsūdzētā sprieduma 138. punktā uzskatot, ka tas ļauj noprast, ka šā dokumenta redakcijas procedūru valodās, kas nepieciešamas to iesniegšanai Komisijas locekļu kolēģijai, sagatavo Tulkošanas ģenerāldirektorāts, nevis dienests, kurš ir faktiski atbildīgs par dokumenta sagatavošanu, un atbildīgajam dienestam ir vienīgi jāpārbauda tulkotais teksts.
Tā kā nav notikusi nekāda sagrozīšana, nozīme, kādu Vispārējā tiesa ir piešķīrusi vienam vai otram no minētajā paziņojumā skaidri paredzētajiem gadījumiem, ietilpst pierādījumu vērtējumā, kas apelācijas stadijā pēc savas būtības nav Tiesas kompetencē.
Līdz ar to otrā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa nevar tikt atbalstīta.
Par otro daļu – Komisijas Reglamenta, kā arī tā piemērošanas noteikumu sagrozīšana
–
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 119.–126. punktā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi saikni starp Komisijas Reglamentu, šī reglamenta piemērošanas noteikumiem, Paziņojumu SEC(2000) 2071/6, kā arī dokumentu ar nosaukumu “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras”.
Vispārējā tiesa Komisijas Reglamenta piemērošanas noteikumus esot izlasījusi selektīvi un nav ņēmusi vērā, ka šīs iestādes priekšsēdētājs var noteikt valodas, kurās dokumentiem ir jābūt pieejamiem, ņemot vērā kolēģijas locekļu minimālās vajadzības vai ar tiesību akta pieņemšanu saistītās vajadzības.
Komisijas priekšsēdētājs šīs tiesības esot izmantojis, pieņemot Paziņojumu SEC(2000) 2071/6.
Tādēļ, pat ja šajā paziņojumā nav precīzi minētas trīs darba valodas, kas ir jālieto kolēģijas locekļiem, tas apstiprinot iekšējo praksi attiecībā uz angļu, franču vai vācu valodas lietošanu Komisijas lēmumpieņemšanas procedūrās.
Itālijas Republika un Spānijas Karaliste atsaucas uz šīs otrā pamata daļas nepieņemamību, jo Komisija esot vienīgi lūgusi Tiesu no jauna izvērtēt Vispārējā tiesā iesniegtos pierādījumus, nepierādot, ka Vispārējā tiesa tos ir sagrozījusi.
–
Tiesas vērtējums
Jākonstatē, ka Komisija neapstrīd, ka Vispārējā tiesa – pirms dokumenta “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras” satura analīzes – pārsūdzētā sprieduma 119.–126. punktā pilnīgi precīzi ir atgādinājusi atbilstošās Komisijas Reglamenta un tā piemērošanas noteikumu normas.
Tādējādi tā pārmet Vispārējai tiesai, ka pēdējā minētā tās ir tikai atgādinājusi, lai gan tai esot bijis jāuzskata, ka šie dokumenti apstiprina angļu, franču un vācu valodas kā darba valodu lietošanu.
Tomēr ir jākonstatē, ka Komisija ne tikai apstrīd minēto dokumentu vērtējumu, nepierādot, kādā veidā Vispārējā tiesa tos būtu sagrozījusi, bet arī tās argumentācija ir balstīta uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni.
Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, Vispārējā tiesa nav vienīgi izklāstījusi šo dokumentu atbilstošo noteikumu saturu. Tieši pretēji, tā pilnībā izvērtēja šos dokumentus kopā ar citu informāciju par Komisijas iekšējo praksi valodu jomā, tostarp Paziņojumu SEC(2000) 2071/6, un pārsūdzētā sprieduma 132. punktā konstatēja, pirmām kārtām, ka šie dokumenti kopumā “vienīgi atspoguļo šajā iestādē kopš ilga laika iedibinātu administratīvo praksi, kurā angļu, franču un vācu valodu lieto kā valodas, kurās jāsagatavo dokumenti, lai tos iesniegtu locekļu kolēģijas apstiprināšanai”, un, otrām kārtām, minētā sprieduma 137. un 138. punktā konstatēja, ka ne no šiem dokumentiem, ne no citiem lietas materiāliem neizriet, ka “pastāvētu nepieciešamā saikne starp Komisijas lēmumpieņemšanas procedūrām, tostarp tām, kuras norisinās tās locekļu kolēģijā, un pienākumiem, kas būs jāveic strīdīgā konkursa veiksmīgajiem kandidātiem”, vai ka “tās dienesti ikdienas darbā faktiski lieto visas trīs [attiecīgās] valodas”. Šā iemesla dēļ Vispārējā tiesa minētā sprieduma 149. punktā secināja, ka ar minētajiem dokumentiem nevar pierādīt, ka attiecīgais ierobežojums atbilst faktiskajām dienesta vajadzībām, un līdz ar to pierādīt, ka, ņemot vērā to amatu funkcionālās īpatnības, uz kuriem attiecas šis paziņojums, pastāv dienesta intereses, lai jaunpieņemtie darbinieki spētu nekavējoties sākt darbu.
Tādējādi Komisija patiesībā tikai apgalvo, ka tās minētie dokumenti var tikt interpretēti atšķirīgi no Vispārējās tiesas sniegtās interpretācijas, bet tas, kā atgādināts šī sprieduma 128. punktā, nav pierādījums par šo dokumentu sagrozīšanu.
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības otrā pamata otrā daļa nevar tikt atbalstīta.
Par trešo daļu – Darba operatīvo procedūru rokasgrāmatā ietvertās nodaļas “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras” sagrozīšana
–
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 145.–149. punktā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi dokumenta “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras” jēgu un tvērumu.
Komisija it īpaši apgalvo, ka, novērtējot šo dokumentu, Vispārējā tiesa acīmredzami nav ņēmusi vērā divus aspektus. Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā, pirmām kārtām, ka atkāpju režīma pastāvēšana drīzāk apstiprina, nevis atspēko trīs procedūras valodu noteikumu, un, otrām kārtām, ka minētais dokuments nepārprotami apstiprina, ka tieši iestādes dienestiem ir jāievēro tajā noteiktās valodu prasības.
Itālijas Republika un Spānijas Karaliste atsaucas uz šīs otrā pamata daļas nepieņemamību, jo Komisija esot vienīgi lūgusi Tiesu no jauna izvērtēt savus Vispārējā tiesā iesniegtos pierādījumus, un nav pierādījusi, ka Vispārējā tiesa tos ir sagrozījusi.
–
Tiesas vērtējums
Jākonstatē, ka ar šo iebildumu Komisija patiesībā lūdz Tiesu Vispārējās tiesas vērtējumu aizstāt ar savu dokumenta “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras” vērtējumu, bet tā nepierāda, ka Vispārējā tiesa ir acīmredzami pārsniegusi šī dokumenta saprātīga vērtējuma robežas.
Tādēļ šī argumentācija – kā tas ir atgādināts šī sprieduma 128. punktā – nav pierādījums tam, ka ir sagrozīts dokuments “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras”.
Šādos apstākļos otrā pamata trešā daļa ir nepieņemama.
Par ceturto daļu – Paziņojuma SEC(2000) 2071/6, Komisijas Reglamenta un tā piemērošanas noteikumu, kā arī nodaļas “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras” visaptveroša novērtējuma neesamība
–
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 132. punktā Paziņojumu SEC(2000) 2071/6, Komisijas Reglamentu un tā piemērošanas noteikumus, kā arī dokumentu “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras” kvalificējot par administratīvās prakses atspulgu, Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, ka šajos dokumentos ir ietverts saistošs noteikums par to, kā Komisija pieņem aktus.
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 132.–137. un 139. punktā esot sagrozījusi šos dokumentus, noliedzot, ka tie ir strīdīgā paziņojuma par konkursu II pielikuma 2. punktā minētie iekšējie noteikumi, kuri tai bija jāņem vērā, lai novērtētu sniegtā pamatojuma par attiecīgā ierobežojuma objektīvo un samērīgo raksturu tiesiskumu.
Itālijas Republika un Spānijas Karaliste atsaucas uz šīs otrā pamata daļas nepieņemamību, jo Komisija esot vienīgi lūgusi Tiesu no jauna izvērtēt savus Vispārējā tiesā iesniegtos pierādījumus, bet nav pierādījusi, ka Vispārējā tiesa tos ir sagrozījusi.
–
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka pārsūdzētā sprieduma 136. un 137. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka šī sprieduma 107. un 108. punktā minēto dokumentu vienīgais mērķis bija noteikt valodas, kas vajadzīgas dažādu šīs iestādes lēmumpieņemšanas procedūru norisei, bet tie neļauj konstatēt nepieciešamo saikni starp šīm procedūrām un pienākumiem, kurus strīdīgā konkursa veiksmīgie kandidāti varētu pildīt.
Komisija uzskata, ka, ņemot vērā valodu lietojuma noteikumu saistošo spēku šajā iestādē, Vispārējā tiesa nevarēja, nesagrozot šos dokumentus, secināt šādas saiknes neesamību.
Pirmām kārtām, no šī sprieduma 122. punkta izriet, ka – pretēji tam, kā, šķiet, uzskata Komisija,– Vispārējā tiesa nav nonākusi pie šāda secinājuma, pamatojoties uz to, ka dažādajām lēmumpieņemšanas procedūrām piemērojamajam valodu lietojumam šajā iestādē nav saistoša spēka.
Otrām kārtām, Komisija nav pierādījusi, ka Vispārējā tiesa, nonākot pie minētā secinājuma, būtu acīmredzami pārsniegusi minēto dokumentu saprātīga vērtējuma robežas, kurus tā – pretēji tam, ko, šķiet, apgalvo Komisija,– ir izvērtējusi gan individuāli, gan kopumā.
No šiem apsvērumiem izriet, ka otrā pamata ceturtā daļa nevar tikt atbalstīta.
Par piekto daļu – Paziņojuma SEC(2006) 1489, galīgā redakcija, sagrozīšana
–
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 140.–143. punktā ir sagrozījusi Paziņojumu SEC(2006) 1489, galīgā redakcija, un it īpaši tā pielikumu “Tulkošanas noteikumi pēc 2006. gada”.
It īpaši Komisija pārmet Vispārējai tiesai, ka tā – minētā sprieduma 141. punktā norādot, ka šie tulkošanas noteikumi attiecas uz dokumentiem, kas sagatavoti angļu, franču un vācu valodā kā mērķvalodā, nevis kā oriģinālvalodā, – nav ņēmusi vērā faktu, ka šīs trīs valodas ir iekšējai lietošanai paredzēto dokumentu tulkošanas valodas un ka lielākā daļa šādai izmantošanai paredzēto dokumentu ir jātulko tikai šajās valodās. Tādējādi iestādes dienestiem bija jāstrādā, pamatojoties uz dokumenta tulkojumu vienā no minētajām valodām.
Apstāklim, ka noteikti dokumenti tiek tulkoti visās oficiālajās valodās, šajā ziņā neesot nozīmes, jo šāds tulkojums attiecoties tikai uz dokumentiem, kas paredzēti ārējai lietošanai.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 142. punktā veiktais argumenta par “pelēkajiem” tulkojumiem vērtējums esot papildu sagrozīšana, jo Vispārējā tiesa esot koncentrējusies uz ļoti ierobežotu attiecīgā dokumenta punkta saturu, neņemot vērā plašāku tvērumu, kas izriet no pārējā šī dokumenta.
Itālijas Republika un Spānijas Karaliste atsaucas uz šīs otrā pamata daļas nepieņemamību, jo Komisija esot vienīgi lūgusi Tiesu veikt jaunu savu Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu vērtējumu, nepierādot, ka Vispārējā tiesa tos ir sagrozījusi.
–
Tiesas vērtējums
Pārsūdzētā sprieduma 140.–143. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, ka vērtējumu, ko tā veikusi saistībā ar Paziņojumu SEC(2000) 2071/6, Komisijas Reglamentu un tā piemērošanas noteikumiem, kā arī dokumentu “Valodu prasības atkarībā no pieņemšanas procedūras”, nevar atspēkot ar argumentiem, kurus Komisija balsta uz Paziņojumu SEC(2006) 1489, galīgā redakcija, un it īpaši tā pielikumu “Tulkošanas noteikumi pēc 2006. gada”, proti, ka no tiem izrietot, ka iekšējai lietošanai paredzētajiem dokumentiem papildus iespējamajai autentiskajai valodai ir prasīts tulkojums tikai angļu, franču un vācu valodā, un ka turklāt Komisijas dienestiem būtu jāsagatavo tulkojumi, izmantojot savu darbinieku valodu zināšanas, tā saucamie “pelēkie” tulkojumi.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa, pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 141. punktā norādīja, ka Paziņojuma SEC(2006) 1489, galīgā redakcija, saturs nevis atspēko, bet, gluži pretēji, apstiprina minētā sprieduma 137. un 138. punktā izklāstīto vērtējumu. Proti, “Tulkošanas noteikumos pēc 2006. gada”, kas izklāstīti šī paziņojuma pielikumā, angļu, franču un vācu valoda ir minētas vienīgi kā mērķvalodas, kurās ir jābūt tulkotām noteiktām dokumentu kategorijām, taču avotvaloda nav definēta. Turklāt attiecībā uz lielāko daļu šajā pielikumā minēto dokumentu kategoriju ir paredzēta tulkošana visās oficiālajās valodās un tulkošana tikai angļu, franču un vācu valodā faktiski ir izņēmums.
Pārsūdzētā sprieduma 142. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka, otrām kārtām, arguments par “pelēko” tulkojumu veikšanu neesot pamatots ne ar kādu informāciju par šī tulkojuma veida precīzo proporciju salīdzinājumā ar Komisijā veikto tulkojumu kopējo apjomu. Lai gan Paziņojuma SEC(2006) 1489, galīgā redakcija, 2.2. punktā esot atzīts, ka ir “ārkārtīgi grūti aprēķināt šo tulkojumu skaitu uzticamu rādītāju trūkuma dēļ”, tomēr tā 3.1. punktā esot ietverts vērtējums attiecībā uz 2007. gadu, saskaņā ar kuru Tulkošanas ģenerāldirektorāta iesniegto tulkojumu apjoms esot 1700000 lappušu, savukārt “pelēko” tulkojumu apjoms sasniedzot 100000 lappušu. Tomēr, ņemot vērā, ka šis pēdējais skaitlis attiecas uz visiem pārējiem Komisijas dienestiem, nevis uz šo ģenerāldirektorātu, esot pilnīgi skaidrs, ka “pelēkie” tulkojumi ir vien ļoti neliela daļa salīdzinājumā ar apjomu, ko sagatavo minētais ģenerāldirektorāts atsevišķi. Visbeidzot un it īpaši – neviens elements lietas materiālos neļaujot pierādīt to, ka trīs iepriekš minētās valodas būtu tās, kurās būtu veikti šie “pelēkie” tulkojumi.
Jākonstatē, ka Komisija nav pierādījusi, ka Paziņojuma SEC(2006) 1489, galīgā redakcija, un tā pielikuma “Tulkošanas noteikumi pēc 2006. gada” vērtējums, ko Vispārējā tiesa ir izklāstījusi šajos pārsūdzētā sprieduma punktos, būtu acīmredzami kļūdains, bet gan faktiski aprobežojas ar norādi, ka šie dokumenti var tikt interpretēti citādi, nekā to darījusi Vispārējā tiesa.
Šādos apstākļos otrā pamata piektā daļa nevar tikt atbalstīta.
Par sesto daļu – datu par valodām, kuras izmanto Komisijas darbinieki, kuri pilda revīzijas pienākumus, sagrozīšana un pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde
–
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata: tā kā ir kļūdaini – kā tā norādījusi pirmajā pamatā – definēti kritēriji pierādījumu izvērtēšanai, ko Vispārējā tiesa ir izmantojusi pārsūdzētā sprieduma 157.–161. punktā, tā minētā sprieduma 157.–163. punktā esot sagrozījusi datus par valodām, kuras lieto Komisijas darbinieki, kuri pilda revīzijas pienākumus, uzskatot, ka tie neļāva konstatēt, ka kādas no trim attiecīgajām valodām zināšanas ļautu strīdīgā konkursa kandidātiem nekavējoties sākt darbu. Šajā ziņā tā atgādina, ka tā iesniedza statistikas datus par otro un trešo valodu, kuras pārvalda administratori, kas pilda revīzijas pienākumus, lai aprakstītu darba lingvistisko vidi, kurā strīdīgā konkursa veiksmīgajiem kandidātiem būs jāpilda savi pienākumi.
Līdz ar to Vispārējā tiesa nevarēja noliegt šo datu nozīmi, vienlīdz pareizi izprotot to būtību, jo tie pierādot, ka strīdīgajā paziņojumā par konkursu norādīto to triju valodu kombinācija, kuras var izvēlēties kā 2. valodu, ļautu efektīvi sadarboties personālam, nodrošinot, ka veiksmīgie kandidāti nekavējoties varētu sākt darbu.
Turklāt Vispārējā tiesa nebija tiesīga izmantot tikai kvantitatīvu kritēriju šo datu analīzē, lai secinātu, ka tikai angļu valodas zināšanas sniegtu priekšrocības Komisijas dienesta, uz kuru attiecas strīdīgais paziņojums par konkursu, lingvistiskajā vidē.
Pretēji tam, ko Vispārējā tiesa ir uzskatījusi pārsūdzētā sprieduma 162. punktā, datiem par trešo valodu, ko pārvalda attiecīgo dienestu darbinieki, esot nozīme, lai sniegtu visprecīzāko priekšstatu par šo lingvistisko vidi.
Itālijas Republika un Spānijas Karaliste izvirza iebildi par šīs otrā pamata daļas nepieņemamību, jo Komisija vienīgi lūdzot Tiesu apstiprināt savu Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu vērtējumu, bet nepierādot, ka Vispārējā tiesa jebkādā veidā ir sagrozījusi šos pierādījumus.
–
Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka pārsūdzētā sprieduma 157. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisijas iesniegtie dati neļauj noteikt, kura ir tā saziņas valoda vai valodas, ko savā ikdienas darbā faktiski lieto dažādie dienesti, no kuriem šie dati ir iegūti. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 158. punktā tā šo konstatējumu attiecināja arī uz datiem par revīzijas jomā strādājošo darbinieku valodu zināšanām, kā arī datiem par AST funkciju grupu un līgumdarbinieku kategoriju.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 159.–161. punktā Vispārējā tiesa uzsvēra, ka no Komisijas iesniegtajiem datiem izriet, ka atšķirībā no angļu valodas zināšanām vācu un franču valodas zināšanas nerada īpašas priekšrocības salīdzinājumā ar citu Savienības oficiālo valodu zināšanām, raugoties no nepieciešamības atlasīt administratorus, kuri nekavējoties spētu sākt darbu, aspekta.
Kā izriet no šā sprieduma 82.–84., 105. un 108.–110. punkta, Vispārējā tiesa pamatoti varēja balstīt attiecīgā ierobežojuma attaisnojuma pārbaudi uz šādu prasību.
It īpaši saskaņā ar šī sprieduma 108. un 109. punktu ir jāuzsver, ka Komisija ir kļūdaini izpratusi pārsūdzēto spriedumu, pārmetot Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 159. un 161. punktā tā ir balstījusies uz jēdzienu “priekšrocība”. Proti, tā vietā, lai tikai veiktu Komisijas iesniegto datu kvantitatīvo vērtējumu, Vispārējā tiesa tajos pamatoti norādīja, ka vācu un franču valodas zināšanas nav pamatotas vairāk nekā kādas citas Savienības valodas zināšanas.
Turklāt attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 162. punktā minētajiem datiem par trešās valodas zināšanām, ko paziņojuši administratori, kuri pilda strīdīgajā paziņojumā par konkursu paredzētos pienākumus, ir jānorāda, ka šie dati ir minēti, “lai arī to saturs nekādi negroza [pārsūdzētā sprieduma] 161. punktā izklāstīto vērtējumu”.
Tā kā pārsūdzētā sprieduma 162. punktā norādītais pamatojums ir norādīts pilnības labad, attiecībā uz šo punktu izteiktie iebildumi par šo datu sagrozīšanu, kā arī pretrunīgu pamatojumu nav iedarbīgi.
No iepriekš minētā izriet, ka otrā pamata sestā daļa ir jānoraida.
Par septīto daļu – Lēmuma 22‑2004, 1983. gada 11. novembra paziņojuma, kā arī datu par Revīzijas palātas personāla valodu zināšanām sagrozīšana
–
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzsver, ka Lēmums 22‑2004 un 1983. gada 11. novembra paziņojums ir jālasa kopā, lai novērtētu, vai ir vajadzīgs, lai strīdīgā konkursa kandidātiem būtu vienas no tām trim valodām apmierinošas zināšanas, ko var izvēlēties kā otro valodu atbilstoši strīdīgajam paziņojumam par konkursu.
Izlasījusi šos dokumentus katru atsevišķi, Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka tiem nav nozīmes, lai identificētu Revīzijas palātā izmantotās saziņas valodas.
Komisija uzskata, ka statistikas dati par Revīzijas palātas darbinieku lietotajām valodām ļauj konstatēt, ka angļu, franču un vācu valoda šajā iestādē visbiežāk tiek lietotas kā saziņas valodas. Līdz ar to Vispārējā tiesa, tikai sagrozot šos datus, esot varējusi uzskatīt, ka tie neļauj attaisnot attiecīgo ierobežojumu, ņemot vērā mērķi atlasīt administratorus, kas nekavējoties spēj sākt darbu.
Itālijas Republika un Spānijas Karaliste izvirza iebildi par šīs otrā pamata daļas nepieņemamību, jo Komisija vienīgi lūdzot Tiesu apstiprināt savu Vispārējā tiesā iesniegto pierādījumu vērtējumu, bet nepierādot, ka Vispārējā tiesa jebkādā veidā ir sagrozījusi šos pierādījumus.
–
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 173., 174. un 177. punktā būtībā uzskatīja, ka, tā kā Lēmumā 22‑2004 un 1983. gada 11. novembra paziņojumā ir tikai noteikta mutiskās un rakstiskās tulkošanas kārtība, kas tostarp piemērojama Revīzijas palātas sanāksmēs, šie dokumenti neļauj izdarīt noderīgus secinājumus par darba vai saziņas valodām, ko lieto visi šīs iestādes dienesti.
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 173. punktā Vispārējā tiesa atgādināja Lēmuma 22‑2004 mērķi, kurš, kā izriet no tā nosaukuma, ir paredzēt “noteikumus par dokumentu tulkošanu [Revīzijas palātas], revīzijas grupu un Administratīvās komitejas sanāksmēm”.
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 177. punktā konstatēja, ka 1983. gada 11. novembra paziņojums attiecās uz tulkošanas kārtību Revīzijas palātas locekļu sanāksmēs.
Komisija neapstrīd, ka Vispārējā tiesa ir pareizi identificējusi Lēmuma 22‑2004 un 1983. gada 11. novembra paziņojuma mērķus, bet tai pārmet, ka tā ir kļūdaini izvērtējusi šos dokumentus, tomēr nepierādot to sagrozīšanu.
Otrkārt, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 178. un 179. punktā Vispārējā tiesa uzsvēra, ka 1983. gada 11. novembra paziņojuma mērķis skaidri atšķiras no Lēmuma 22‑2004 mērķa un ka līdz ar to nevar piekrist Komisijas argumentam, ar kuru tā būtībā tiecas pierādīt, ka ar šo paziņojumu vācu valoda esot pievienota abām “dokumentu valodām/starpniekvalodām”, kuras saskaņā ar šo vēlāko lēmumu ir angļu un franču valoda. Turklāt, pat pieņemot, ka minētais paziņojums atspoguļo praksi, kas joprojām ir aktuāla attiecībā uz mutisko tulkošanu Revīzijas palātas locekļu sanāksmēs, tomēr, kā izriet no paša šī paziņojuma teksta, šādas faktiskās situācijas pamatā ir Revīzijas palātas locekļu savstarpēja vienošanās, kā arī katra no šiem locekļiem “labā griba”, proti, faktori, kas jebkurā brīdī var mainīties.
Līdz ar to nevar pārmest, ka pārsūdzētais spriedums ir balstīts uz Lēmuma 22‑2004 atsevišķu lasījumu. Turklāt Komisija nav pierādījusi, ka pārsūdzētā sprieduma 179. punktā Vispārējā tiesa būtu acīmredzami pārsniegusi šī lēmuma vai 1983. gada 11. novembra paziņojuma saprātīga vērtējuma robežas.
Treškārt, šā sprieduma 184.–186. punktā izklāstīto iemeslu dēļ Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā ir sagrozījusi Komisijas iesniegtos datus attiecībā uz Revīzijas palātas personāla valodu zināšanām, pārsūdzētā sprieduma 187. punktā konstatējot, ka ar šiem datiem nevar attaisnot attiecīgo ierobežojumu, ņemot vērā mērķi atlasīt veiksmīgus kandidātus, kuri nekavējoties spētu sākt darbu.
Tā kā septītā daļa nevar tikt atbalstīta, apelācijas sūdzības otrais pamats ir jānoraida kopumā.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo: tā kā Vispārējā tiesa ir apmierinājusi prasību pirmajā instancē, pamatojoties, pirmām kārtām, uz kļūdainu juridisko vērtējumu par attiecīgā ierobežojuma attaisnojumu un, otrām kārtām, sagrozot šīs iestādes iesniegtos pierādījumus, pārsūdzētā sprieduma pamatojumā attiecībā uz strīdīgā paziņojuma par konkursu otro daļu esot pieļauta tiesību kļūda.
Itālijas Republika un Spānijas Karaliste apgalvo, ka šis pamats ir nepieņemams, jo tas nav pamatots autonomi, bet tikai atkārto argumentāciju par apgalvoto tiesību kļūdu saistībā ar attiecīgo ierobežojumu.
Tiesas vērtējums
No apelācijas sūdzības pirmā un otrā pamata vērtējuma izriet, ka Komisija nav pierādījusi apgalvoto tiesību kļūdu esamību un pierādījumu sagrozīšanu.
Tā kā trešais pamats ir balstīts uz šiem pašiem apgalvojumiem, tas ir jānoraida kā nepamatots.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, tā kā neviens pamats nav apmierināts, apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Itālijas Republika ir prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Reglamenta 184. panta 4. punktā ir paredzēts, ka, ja persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, pati nav iesniegusi apelācijas sūdzību, Tiesa tai var piespriest savus tiesāšanās izdevumus segt pašai, ja šī persona piedalījusies Tiesā notiekošās tiesvedības rakstveida vai mutvārdu daļā. Šajā lietā, tā kā Spānijas Karaliste, kas bija persona, kura iestājusies lietā pirmajā instancē, bet nav iesniegusi apelācijas sūdzību, piedalījās Tiesā notiekošās tiesvedības rakstveida un mutvārdu daļā un lūdza piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, jānolemj, ka Spānijas Karaliste savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Itālijas Republikas tiesāšanās izdevumus.

3)
Spānijas Karaliste savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.