CELEX: 62018CJ0032
Řízení o předběžné otázce
Sociální zabezpečení
Migrující pracovníci
Nařízení (ES) č. 987/2009
Článek 60
Rodinné dávky
Nárok na vyrovnávací doplatek mezi rodičovským příspěvkem poskytovaným v přednostně příslušném členském státě a rodičovským příspěvkem členského státu příslušného jako dalšího v pořadí

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 60 odst. 1 druhé věty nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 ze dne 16. září 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (ES) č. 883/2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (
Úř. věst. 2009, L 284, s. 1
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Tiroler Gebietskrankenkasse (zdravotní pojišťovna pro spolkovou zemi Tyrolsko, Rakousko) a Michaelem Moserem, jehož předmětem je jeho žádost o vyplacení rozdílu mezi německým rodičovským příspěvkem a rakouským rodičovským příspěvkem.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení (ES) č. 883/2004
Podle bodu 10 odůvodnění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (
Úř. věst. 2004, L 166, s. 1
; Zvl. vyd. 05/05, s. 72) platí, že „[z]ásada zacházení s některými skutečnostmi a událostmi, které nastaly na území jiného členského státu, jako by nastaly na území členského státu, jehož právní předpisy jsou použitelné, by […] neměla být v rozporu se zásadou sčítání získaných dob pojištění, zaměstnání, samostatné výdělečné činnosti nebo bydliště podle právních předpisů jiného členského státu s těmi dobami, které byly získány podle právních předpisů příslušného členského státu. Doby získané podle právních předpisů jiného členského státu by proto měly být brány v úvahu výhradně při uplatňování zásady sčítání dob“.
Článek 5 tohoto nařízení, nadepsaný „Rovné nakládání s dávkami, příjmy, skutečnostmi nebo událostmi“, stanoví:
„Nestanoví-li toto nařízení jinak a s ohledem na zvláštní prováděcí předpisy, použije se toto:
a)
jsou-li podle právních předpisů příslušného členského státu pobírání dávek sociálního zabezpečení a jiného příjmu přiznávány určité právní účinky, příslušná ustanovení těchto právních předpisů se použijí také na pobírání rovnocenných dávek získaných podle právních předpisů jiného členského státu a na příjem získaný v jiném členském státě;
b)
jsou-li podle právních předpisů příslušného členského státu právní účinky připisovány existenci některých skutečností nebo událostí, přihlíží tento členský stát k podobným skutečnostem nebo událostem, které nastaly v kterémkoli členském státě tak, jako by k nim došlo na jeho území.“
Článek 67 uvedeného nařízení stanoví:
„Osoba má nárok na rodinné dávky v souladu s právními předpisy příslušného členského státu, včetně dávek pro rodinné příslušníky, kteří bydlí v jiném členském státě, jako by bydleli v příslušném členském státě. […]“
Článek 68 téhož nařízení stanoví v případě souběhu následující pravidla přednosti:
„1.   Jsou-li během stejné doby poskytovány stejným rodinným příslušníkům rodinné dávky podle právních předpisů více než jednoho členského státu, použijí se tato pravidla přednosti:
a)
u dávek poskytovaných více než jedním členským státem z různých důvodů platí toto pořadí přednosti: na prvním místě jsou nároky přiznané z důvodu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti, na druhém místě jsou nároky přiznané z důvodu pobírání důchodu, a nakonec nároky přiznané z důvodu místa bydliště;
b)
u dávek poskytovaných více než jedním členským státem ze stejného důvodu je stanoveno pořadí přednosti na základě těchto pomocných kritérií:
i)
v případě nároků přiznaných z důvodu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti: místo bydliště dětí, za předpokladu, že taková činnost je vykonávána […]
[…]
2.   V případě souběhu nároků se rodinné dávky poskytují v souladu s právními předpisy, které mají v souladu s odstavcem 1 přednost. Nároky na rodinné dávky z důvodu kolidujících právních předpisů se pozastavují až do částky stanovené prvními právními předpisy a v nezbytných případech se poskytuje vyrovnávací doplatek ve výši, která tuto částku přesahuje. […]“
Nařízení č. 987/2009
Podle čl. 60 odst. 1 nařízení č. 987/2009 platí, že:
„Žádost o poskytnutí rodinných dávek se zasílá příslušné instituci. Pro účely článků 67 a 68 [nařízení č. 883/2004] se přihlíží k situaci celé rodiny, jako by se na všechny dotyčné osoby vztahovaly právní předpisy dotčeného členského státu a všechny dotyčné osoby v tomto členském státě měly bydliště, zejména pokud jde o nárok určité osoby na takové dávky. Pokud osoba mající nárok na dávky své právo neuplatní, přihlédne příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy jsou použitelné, k žádosti o rodinné dávky podané druhým rodičem či osobou za rodiče považovanou nebo osobou či institucí jednající jako opatrovník dítěte nebo dětí.“
Rakouské právo
Kinderbetreuungsgeldgesetz (zákon o rodičovském příspěvku) zavedl jako rodinou dávku rodičovský příspěvek. Poskytnutí tohoto příspěvku nepodléhalo výkonu výdělečné činnosti před narozením dítěte, kterým vzniká nárok na tento příspěvek.
Tento zákon zpočátku umožňoval rodičům, kteří byli příjemci této dávky, vybrat si ze tří možností a příspěvek byl vyplácen ve formě tří paušálních částek, které odpovídaly třem různým pokrývaným obdobím souvisejícím s věkem dítěte.
Po změně tohoto zákona byla zavedena čtvrtá možnost. Rodičovský příspěvek lze nyní poskytovat také jako dávku nahrazující příjem z výdělečné činnosti, dokud dítě nedosáhne 12 měsíců nebo nejvýše 14 měsíců. Výše vypláceného příspěvku závisí pro tuto možnost na výši předchozího příjmu z výdělečné činnosti.
Ustanovení § 6 odst. 3 tohoto zákona, ve znění použitelném na skutkové okolnosti sporu v původním řízení (dále jen „KBGG“), stanoví:
„Existuje-li nárok na srovnatelné rodinné dávky v zahraničí, pozastaví se nárok na rodičovský příspěvek až do výše zahraničních dávek. Jakmile se zahraniční rodinné dávky přestanou vyplácet, bude rozdíl mezi srovnatelnými zahraničními rodinnými dávkami a rodičovským příspěvkem započítán na rodičovský příspěvek.“
Ustanovení § 24 KBGG zní:
„(1)   Pro účely tohoto oddílu má rodič nárok na rodičovský příspěvek na své dítě […], pokud
1. jsou splněny podmínky pro přiznání nároku podle § 2 odst. 1 bodů 1, 2, 4 a 5,
2. tento rodič v posledních 6 měsících bezprostředně předcházejících narození dítěte, na které má být tento příspěvek čerpán, nepřetržitě vykonával výdělečnou činnost podle odst. 2 a zároveň v tomto období neobdržel žádné dávky z pojištění v nezaměstnanosti, přičemž přerušení v celkové délce maximálně 14 kalendářních dnů nemá na posouzení tohoto nároku vliv […].
[…]
(2)   Výdělečnou činností ve smyslu tohoto spolkového zákona se rozumí skutečný výkon výdělečné činnosti, která v Rakousku podléhá povinnému sociálnímu pojištění […]“
Ustanovení § 24a KBGG stanoví:
„(1)   Rodičovský příspěvek činí denně
1. pro ženu pobírající mateřskou dávku 80 % z mateřské dávky připadající podle rakouských právních předpisů na jeden kalendářní den, která náleží z důvodu narození dítěte, pro které je žádáno o rodičovský příspěvek, […]
[…]
3. pro otce […] 80 % z výpočtu fiktivní mateřské dávky připadající na jeden kalendářní den, která by z důvodu narození dítěte, pro které je žádáno o rodičovský příspěvek, náležela ženě na jeho místě.
[…]
(2)   Rodičovský příspěvek podle odst. 1 v každém případě činí nejméně denní částku podle odst. 1 bodu 5, maximálně však 66 eur denně.
[…]“
Podle § 24b KBGG platí, že „[p]okud nárok na rodičovský příspěvek uplatní jen jeden rodič […], náleží příspěvek nejdéle do 12 měsíců věku dítěte. Pokud nárok na tuto dávku uplatní i druhý rodič, prodlužuje se doba trvání nároku […] o dobu, na kterou vznesl nárok druhý rodič, nejvýše však do 14 měsíců věku dítěte. Za uplatněné se považují pouze doby skutečného čerpání dávky“.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Manželé Moserovi žijí s oběma dcerami v Německu. Od roku 1992 je pan Moser zaměstnán v Německu, zatímco paní Moser je zaměstnána od 1. července 1996 v Rakousku.
Po narození první dcery dne 14. června 2011 byla paní Moser poskytnuta rodičovská dovolená do 31. ledna 2013. Po narození druhé dcery dne 29. srpna 2013 si se svým rakouským zaměstnavatelem sjednala další rodičovskou dovolenou do 28. května 2015.
Od konce období, na které se vztahuje ochrana mateřství, pobírala paní Moser německý rodičovský příspěvek, jakož i německý příspěvek pro rodiče, jejichž děti nejsou umístěny v zařízení péče o děti.
Zdravotní pojišťovna pro spolkovou zemi Tyrolsko kromě toho vyplatila paní Moser za období od 25. října 2013 do 31. května 2014 vyrovnávací dávku k rakouskému rodičovskému příspěvku ve variantě odvozené od příjmu.
Na základě žaloby podané paní Moser u Landesgericht Innsbruck (zemský soud v Innsbrucku, Rakousko), kterou se domáhala přiznání dodatečné vyrovnávací dávky za dobu delší, než bylo období, na které byla přiznána první vyrovnávací dávka, a to za období od 25. října 2013 do 28. června 2014, jakož i od 29. srpna do 28. října 2014, které soud, jemuž byla věc předložena, vyhověl, vyplatila zdravotní pojišťovna pro spolkovou zemi Tyrolsko paní Moser požadovanou dávku.
Pan Moser naproti tomu čerpal rodičovskou dovolenou v období od 29. června do 28. srpna 2014, během něhož pobíral německý rodičovský příspěvek.
Pan Moser rovněž podal u Landesgericht Innsbruck (zemský soud v Innsbrucku) žalobu, kterou se domáhal toho, aby mu byla vyplacena dodatečná vyrovnávací dávka představující rozdíl mezi částkou pobíraného německého rodičovského příspěvku a rakouského rodičovského příspěvku ve variantě odvozené od příjmu ve výši 66 eur za den, a to po dobu odpovídající jeho rodičovské dovolené od 29. června do 28. srpna 2014.
Rozsudkem ze dne 10. listopadu 2015 tento soud jeho žalobu zamítl.
Oberlandesgericht Innsbruck (vyšší zemský soud v Innsbrucku, Rakousko), k němuž podal pan Moser opravný prostředek, rozhodnutím ze dne 27. dubna 2017 uvedené žalobě částečně vyhověl a uložil zdravotní pojišťovně pro spolkovou zemi Tyrolsko zaplatit denní vyrovnávací dávku ve výši 29,86 eur, celkem tedy částku ve výši 1821,46 eur.
Tato pojišťovna podala proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek
Revision
k Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko), přičemž tvrdila, že pan Moser nesplnil podmínky stanovené rakouskými právními předpisy pro získání nároku na vyrovnávací příspěvek a že chyběl přeshraniční prvek ve smyslu nařízení č. 883/2004.
Pan Moser tvrdí, že povinnost vyplatit vyrovnávací dávku rakouskou institucí vyplývá z nepřetržitého pracovního poměru jeho manželky s rakouským zaměstnavatelem a že jakýkoli jiný výklad § 24 odst. 2 KBGG by byl v rozporu s unijním právem.
Předkládající soud uvádí, že pan Moser splňuje podmínky vyžadované rakouskou právní úpravou pro získání nároku na příspěvek týkající se referenčního období dvou měsíců minimální rodičovské dovolené, jakož i nepřetržitého výkonu výdělečné činnosti po dobu nejméně 6 měsíců před narozením dítěte. Upřesňuje, že jak vyplývá z jeho vlastní judikatury, omezení zavedené § 24 odst. 1 bodem 2 KBGG ve spojení s odstavcem 2 tohoto článku, podle kterého je nárok na získání rodičovského příspěvku podmíněn skutečným výkonem výdělečné činnosti, která v Rakousku podléhá povinnému sociálnímu pojištění, bylo shledáno odporujícím unijnímu právu.
V důsledku toho se předkládající soud domnívá, že se projednávaný spor týká pouze otázky, zda unijní právo, které stanoví v čl. 60 odst. 1 druhé větě nařízení č. 987/2009 povinnost přihlédnout k situaci celé rodiny, přiznává otci nárok na rozdíl, o který je vyšší rakouský rodičovský příspěvek ve variantě odvozené od příjmu, pokud je Rakousko v souladu s čl. 68 odst. 1 písm. b) nařízení č. 883/2004 příslušné jako další v pořadí jakožto členský stát zaměstnání matky, třebaže tato již čerpala vyrovnávací příspěvek k rodičovskému příspěvku v jeho variantě odvozené od příjmu.
S odkazem na judikaturu Soudního dvora předkládající soud připomíná, že omezující podmínky týkající se poskytnutí nebo výše rodinných dávek, které brání pracovníkovi ve výkonu jeho práva na volný pohyb nebo ho od výkonu tohoto práva odrazují, jsou v rozporu s unijním právem a neuplatní se (rozsudek ze dne 10. října 1996, Hoever a Zachow,
C‑245/94 a C‑312/94
,
EU:C:1996:379
, body
až
, jakož i ze dne 15. prosince 2011, Bergström,
C‑257/10
,
EU:C:2011:839
, body
a
). Na základě fikce uvedené v čl. 60 odst. 1 druhé větě nařízení č. 987/2009 Soudní dvůr rozhodl, že není důležité zjišťovat, který z rodičů je na základě vnitrostátního práva považován za osobu oprávněnou k pobírání těchto dávek (rozsudek ze dne 22. října 2015, Trapkowski,
C‑378/14
,
EU:C:2015:720
, bod
).
Předkládající soud nicméně uvádí, že věci, ve kterých byly vydány tyto rozsudky, se týkaly paušálních dávek a že projednávaná věc se týká rodinné dávky odvozené od příjmu. Podle jeho názoru v projednávaném případě ostatně neexistuje žádné ohrožení nebo omezení volného pohybu otce kvůli odmítnutí výplaty vyrovnávacího rodičovského příspěvku v Rakousku.
V případě, že podle unijního práva má otec nárok na rozdíl, o který je vyšší rakouský rodičovský příspěvek ve variantě odvozené od příjmu, předkládající soud se táže, zda se tento příspěvek musí vypočítat podle příjmu skutečně dosaženého v členském státě zaměstnání nebo zda je třeba vzít v úvahu příjem dosažený za hypotetickou srovnatelnou výdělečnou činnost v členském státě, který je příslušný jako další v pořadí. Bez ohledu na rozsudek Soudního dvora ze dne 15. prosince 2011, Bergström (
C‑257/10
,
EU:C:2011:839
, bod
), se tento soud domnívá, že rovné nakládání s dávkami, skutečnostmi nebo událostmi, jak je stanoveno v článku 5 nařízení č. 883/2004, mluví ve prospěch výkladu, podle kterého musí být základem pro výpočet příjmy skutečně dosažené v Německu.
Za těchto podmínek se Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 60 odst. 1 druhá věta nařízení č. 987/2009 vykládán v tom smyslu, že členský stát příslušný jako další v pořadí (Rakouská republika) má rodiči s bydlištěm a zaměstnáním v členském státě, který je přednostně příslušný (Spolková republika Německo) podle čl. 68 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení č. 883/2004, jako rodinnou dávku vyplatit rozdíl mezi rodičovským příspěvkem [Elterngeld], poskytovaným v přednostně příslušném členském státě, a rodičovským příspěvkem [Betreuungsgeld] ve variantě odvozené od příjmu, stanoveným v druhém členském státě, jestliže oba rodiče se společnými dětmi bydlí v přednostně příslušném členském státě a v členském státě, který je příslušný jako další v pořadí, vykonává výdělečnou činnosti jakožto příhraniční pracovník pouze druhý rodič?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku, je třeba rodičovský příspěvek ve variantě odvozené od příjmu vypočítat podle příjmu skutečně dosaženého ve státě zaměstnání (Spolková republika Německo), nebo podle příjmu, kterého by mohlo být hypoteticky dosaženo ze srovnatelné výdělečné činnosti v členském státě, který je příslušný jako další v pořadí (Rakouská republika)?“
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 60 odst. 1 druhá věta nařízení č. 987/2009 vykládán v tom smyslu, že povinnost stanovená v tomto ustanovení přihlédnout pro účely stanovení rozsahu nároku na rodinné dávky určité osoby k situaci „celé rodiny, jako by se na všechny dotyčné osoby vztahovaly právní předpisy dotčeného členského státu“, platí jak v případě, kdy se dávky poskytují v souladu s právními předpisy, které mají podle čl. 68 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení č. 883/2004 přednost, tak v případě, kdy je dávky třeba vyplatit podle jednoho nebo několika jiných právních předpisů.
Je třeba připomenout, že čl. 60 odst. 1 nařízení č. 987/2009 stanoví, že žádost o poskytnutí rodinných dávek se zasílá příslušné instituci a že pro účely článků 67 a 68 nařízení č. 883/2004 se přihlíží k situaci celé rodiny, jako by se na všechny dotyčné osoby vztahovaly právní předpisy dotčeného členského státu a všechny dotyčné osoby v tomto členském státě měly bydliště, zejména pokud jde o nárok určité osoby na takové dávky.
Jak vyplývá ze samotného znění tohoto článku 60, musí být smysl a dosah tohoto článku vzhledem k odkazu na články 67 a 68 nařízení č. 883/2004, které uvedený článek provádí, posuzován ve vztahu k ustanovením těchto posledně uvedených článků.
Článek 67 nařízení č. 883/2004 stanoví zásadu, že osoba může žádat o rodinné dávky pro své rodinné příslušníky s bydlištěm v jiném členském státě, než je stát, který je příslušný k výplatě těchto dávek, jako by tito měli bydliště v tomto posledně uvedeném členském státě (rozsudek ze dne 22. října 2015, Trapkowski,
C‑378/14
,
EU:C:2015:720
, bod
).
Soudní dvůr upřesnil, pokud jde o článek 73 nařízení Rady (ES) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění nařízení Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (
Úř. věst. 1997, L 28, s. 1
; Zvl. vyd. 05/03, s. 3), jehož nástupcem je článek 67 nařízení č. 883/2004 a jehož obsah je v podstatě totožný s posledně uvedeným článkem, že tento článek má usnadnit migrujícím pracovníkům získávání rodinných přídavků ve státech, ve kterých jsou zaměstnáni, pokud se jejich rodina nepřemístila s nimi, a zejména zabránit tomu, aby členský stát mohl učinit poskytnutí nebo výši rodinných dávek závislými na bydlišti rodinných příslušníků pracovníka v členském státě, který dávky poskytuje (rozsudek ze dne 14. října 2010, Schwemmer,
C‑16/09
,
EU:C:2010:605
, bod
a citovaná judikatura).
Článek 67 nařízení č. 883/2004 se tedy použije na pracovníka, který stejně jako paní Moser ve věci v původním řízení pracuje v jednom členském státě, ale žije s rodinou v jiném členském státě, než je stát, jehož právní předpisy se na ni vztahují (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2002, Maaheimo,
C‑333/00
,
EU:C:2002:641
, bod
).
Je-li tomu tak, má manžel pracovníka rovněž právo dovolávat se tohoto článku (rozsudek ze dne 7. listopadu 2002, Maaheimo,
C‑333/00
,
EU:C:2002:641
, bod
), a to v souladu s fikcí stanovenou v článku 67 nařízení č. 883/2004, podle které se přihlíží k situaci celé rodiny, jako by se na všechny dotyčné osoby vztahovaly právní předpisy dotčeného členského státu a všechny dotyčné osoby v tomto členském státě měly bydliště.
V případě, že přiznání rodinné dávky podléhá podmínce, aby dotyčná osoba pracovala na vnitrostátním území příslušného členského státu, jako je podmínka stanovená v § 24 odst. 1 bodě 2 KBGG ve věci v původním řízení, jenž váže přiznání příspěvku na dosažení dob pojištění na rakouském území, musí být tato podmínka považována za splněnou, pokud dotyčná osoba pracovala na území jiného členského státu.
Je však třeba upřesnit, že zásada rovného nakládání zavedená článkem 67 nařízení č. 883/2004 není absolutní, a to v tom smyslu, že pokud existuje několik nároků podle různých právních předpisů, použijí se pravidla k vyloučení souběhu stanovená článkem 68 nařízení č. 883/2004 (viz, pokud jde o článek 73 nařízení č. 1408/71, rozsudek ze dne 14. října 2010, Schwemmer,
C‑16/09
,
EU:C:2010:605
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
Podle čl. 68 odst. 1 písm. b) nařízení č. 883/2004 platí, že jsou-li během stejné doby poskytovány stejným rodinným příslušníkům rodinné dávky podle právních předpisů více než jednoho členského státu, a to ze stejného důvodu, mají přednost nároky přiznané z důvodu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti právními předpisy členského státu místa bydliště dětí. Odstavec 2 uvedeného článku stanoví, že v případě souběhu nároků se rodinné dávky poskytují v souladu s právními předpisy, které tak mají přednost; nároky na rodinné dávky z důvodu jiných právních předpisů se pozastavují až do částky stanovené prvními právními předpisy a v nezbytných případech se poskytuje vyrovnávací doplatek ve výši, která tuto částku přesahuje.
Soudní dvůr konstatoval, že účelem takového pravidla k vyloučení souběhu je zaručit příjemci dávek vyplácených několika členskými státy celkovou výši dávek, která bude rovna nejpříznivější částce, jež mu náleží podle právních předpisů jednoho z těchto států (rozsudek ze dne 30. dubna 2014, Wagener,
C‑250/13
,
EU:C:2014:278
, bod
a citovaná judikatura).
Ve věci v původním řízení předkládající soud uvedl, že Spolková republika Německo byla v souladu s pravidlem přednosti stanoveným v bodě 41 tohoto rozsudku uznána jako členský stát, jehož právní předpisy mají přednost, takže rodinné dávky z důvodu jiných právních předpisů, tj. právních předpisů Rakouské republiky, se pozastavují a v nezbytných případech se poskytuje vyrovnávací doplatek.
Pokud jde o čl. 60 odst. 1 nařízení č. 987/2009, je třeba konstatovat, že rodiče dítěte, pro které jsou rodinné dávky požadovány, spadají pod pojem „dotyčné osoby“, a proto jsou oprávněni požádat o poskytnutí těchto dávek. Soudní dvůr již upřesnil, že fikce uvedená ve druhé větě tohoto článku vede k tomu, že nárok na rodinné dávky bude přiznán osobě, která nemá bydliště na území členského státu příslušného k vyplacení těchto dávek, pokud jsou splněny všechny další podmínky pro poskytnutí uvedených dávek stanovené vnitrostátním právem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. října 2015, Trapkowski,
C‑378/14
,
EU:C:2015:720
, body
a
).
Vzhledem k tomu, že výraz „právní předpisy dotčeného […] státu“ uvedený v článku 60 nařízení č. 987/2009 neobsahuje žádné omezení, pokud jde o dotčený členský stát, musí být tento článek vykládán v tom smyslu, že se použije jak v případě, kdy je dávka poskytována podle právních předpisů, které mají přednost, tak v případě, kdy je poskytována ve formě vyrovnávacího doplatku podle právních předpisů členského státu, který je příslušný jako další v pořadí.
Jakýkoli jiný výklad článku 60 nařízení č. 987/2009, který by omezil použití fikce pouze na členský stát, jehož právní předpisy mají přednost, by byl v rozporu nejen se zásadou rovnocennosti, jak je stanovena v článku 67 nařízení č. 883/2004, jehož provedení má zajistit čl. 60 odst. 1 nařízení č. 987/2009, ale také s pravidlem k vyloučení souběhu stanoveným v článku 68 nařízení č. 883/2004, jelikož účelem tohoto výkladu je zaručit příjemci dávek vyplácených několika členskými státy celkovou výši dávek, která bude rovna nejpříznivější částce, jež mu náleží podle právních předpisů jednoho z těchto států.
V tomto ohledu je třeba dodat, že uplatnění článku 60 nařízení č. 987/2009 a vyplacení vyrovnávacího doplatku, které z něj vyplývá, nepodléhá požadavku přeshraničního prvku na straně dotyčného příjemce.
Z výše uvedeného vyplývá, že čl. 60 odst. 1 druhá věta nařízení č. 987/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že povinnost stanovená v tomto ustanovení přihlédnout pro účely stanovení rozsahu nároku na rodinné dávky určité osoby k situaci „celé rodiny, jako by se na všechny dotyčné osoby vztahovaly právní předpisy dotčeného členského státu“, platí jak v případě, kdy se dávky poskytují v souladu s právními předpisy, které mají podle čl. 68 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení č. 883/2004 přednost, tak v případě, kdy je dávky třeba vyplatit podle jednoho nebo několika jiných právních předpisů.
K druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 68 nařízení č. 883/2004 vykládán v tom smyslu, že je třeba výši vyrovnávacího doplatku vypočítat podle příjmu skutečně dosaženého ve státě zaměstnání, nebo podle ekvivalentního příjmu dosahovaného ze srovnatelné výdělečné činnosti v členském státě, který je příslušný jako další v pořadí.
V rámci této otázky předkládající soud poukázal na rozsudek Soudního dvora ze dne 15. prosince 2011, Bergström (
C‑257/10
,
EU:C:2011:839
, bod
), a navrhuje, že z důvodu rovného nakládání s dávkami, skutečnostmi nebo událostmi, jak je stanoveno v článku 5 nařízení č. 883/2004, by mohly být základem pro výpočet vyrovnávacího doplatku příjmy skutečně dosažené v Německu.
Je třeba konstatovat, že se projednávaná věc liší od věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 15. prosince 2011, Bergström, C‑257/10 (
C‑257/10
,
EU:C:2011:839
), v tom smyslu, že výklad uvedený v tomto rozsudku, který spočívá ve výpočtu výše rodičovského příspěvku na základě referenčního příjmu nesouvisejícího se skutečně dosaženými příjmy, není možné přenést na situaci dotčenou ve věci v původním řízení, ve které pan Moser může uplatňovat nárok na rodinnou dávku podle článků 67 a 68 nařízení č. 883/2004.
V souladu s judikaturou uvedenou v bodě 42 tohoto rozsudku je totiž účelem tohoto článku 68 zaručit příjemci dávek vyplácených několika členskými státy celkovou výši dávek, která bude rovna nejpříznivější částce, jež mu náleží podle právních předpisů jednoho z těchto států.
Za těchto podmínek, odhlédneme-li od praktických obtíží, s nimiž se příslušné orgány mohou při výpočtu dávek na základě referenčních příjmů žadatelů setkat, výklad spočívající ve stanovení částky vyrovnávacího doplatku na základě příjmu skutečně dosaženého ve státě zaměstnání, je v souladu s cílem sledovaným jak dotčenými vnitrostátními právními předpisy, tak ustanoveními unijního práva v oblasti sociálního zabezpečení migrujících pracovníků.
Jak totiž vyplývá z bodu 10 tohoto rozsudku, rakouský rodičovský příspěvek představuje ve variantě odvozené od příjmu dávku nahrazující příjem z výdělečné činnosti, což umožňuje pracovníkovi pobírat dávku ve výši odpovídající částce odměny za práci, kterou pobíral v okamžiku poskytnutí tohoto příspěvku. Za účelem dosažení tohoto cíle musí být tedy podmínky odměňování posouzeny ve státě zaměstnání, zejména pak proto, že v rámci příhraničních situací jsou mzdy ve státě zaměstnání pracovníka zpravidla vyšší.
Z výše uvedeného vyplývá, že článek 68 nařízení č. 883/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že výši vyrovnávacího doplatku, který má být přiznán pracovníkovi podle právních předpisů členského státu, jenž je příslušný podle tohoto článku jako další v pořadí, je třeba vypočítat podle příjmu skutečně dosaženého tímto pracovníkem ve státě zaměstnání.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 60 odst. 1 druhá věta nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 ze dne 16. září 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (ES) č. 883/2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení, musí být vykládán v tom smyslu, že povinnost stanovená v tomto ustanovení přihlédnout pro účely stanovení rozsahu nároku na rodinné dávky určité osoby k situaci „celé rodiny, jako by se na všechny dotyčné osoby vztahovaly právní předpisy dotčeného členského státu“, platí jak v případě, kdy se dávky poskytují v souladu s právními předpisy, které mají podle čl. 68 odst. 1 písm. b) bodu i) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení přednost, tak v případě, kdy je dávky třeba vyplatit podle jednoho nebo několika jiných právních předpisů.

2)
Článek 68 nařízení č. 883/2004 musí být vykládán v tom smyslu, že výši vyrovnávacího doplatku, který má být přiznán pracovníkovi podle právních předpisů členského státu, jenž je příslušný podle tohoto článku jako další v pořadí, je třeba vypočítat podle příjmu skutečně dosaženého tímto pracovníkem ve státě zaměstnání.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.