CELEX: 62015TJ0249
Euroopa Liidu kaubamärk
Vastulausemenetlus
Euroopa Liidu kujutismärgi QUILAPAYÚN taotlus
Suhteline keeldumispõhjus
Üldtuntud kaubamärk
Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 8 lõike 2 punkt c (nüüd määruse (EL) 2017/1001 artikli 8 lõike 2 punkt c)
Kaubamärgi omanik

Vaidluse taust
Eduardo Carrasco Pirard ja teised Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) apellatsioonikoja menetluse pooled, kelle nimed on toodud lisas, (edaspidi „taotlejad“), esitasid 16. septembril 2010 EUIPO‑le nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2009, L 78, lk 1
) muudetud versiooni (asendatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2017. aasta määrusega (EL) 2017/1001 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2017, L 154, lk 1
)) alusel EL kaubamärgi registreerimise taotluse.
Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, on järgmine kujutismärk:
Kaubad ja teenused, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (läbivaadatud ja parandatud kujul) klassidesse 9, 16 ja 41 ning vastavad iga klassi osas järgmisele kirjeldusele:
–
klass 9: „teadusotstarbelised, merendus-, geodeesia-, foto-, filmi-, optika-, kaalumis-, mõõte-, signaal-, kontrolli-, pääste- ja õppevahendid ning -seadmed; elektrijuhtimis-, -jaotus-, -muundamis-, -akumuleerimis-, -reguleerimis- ja -kontrollseadmed ja -vahendid; heli või kujutise salvestamise edastamise ja taasesitamise aparatuur; magnetandmekandjad, heliplaadid; müügiautomaadid ja müntkäitatavate aparaatide mehhanismid; kassaaparaadid, arvutusmasinad; andmetöötlusseadmed ja arvutid; tulekustutusseadmed“;
–
klass 16: „paber, papp ja nendest valmistatud tooted, mis ei kuulu teistesse klassidesse; trükised; raamatuköitematerjal; fotod; kirjatarbed; kantselei- ja majapidamisliimid; kunstnikutarbed; pintslid; kirjutusmasinad ja kantseleitarbed (v.a mööbel); õppematerjalid ja näitvahendid (v.a aparaadid); plastist pakkematerjal, mis ei kuulu teistesse klassidesse; trükitüübid; klišeed“;
–
klass 41: „haridus; väljaõpe; meelelahutus; spordi- ja kultuuritegevus“.
EL kaubamärgi registreerimise taotlus avaldati 27. septembri 2010. aasta väljaandes
Bulletin des marques communautaires
nr 181/2010.
Hageja JT esitas 27. detsembril 2010 määruse nr 207/2009 artikli 41 (nüüd määruse 2017/1001 artikkel 46) alusel vastulause taotletava kaubamärgi registreerimisele eespool punktis 3 nimetatud kaupade ja teenuste jaoks.
Vastulause tugines järgmistele varasematele kaubamärkidele:
–
alltoodud üldtuntud EL kaubamärk osas, milles seda kasutatakse klassi 41 kuuluva teenuse „muusikaansambel“ jaoks:
–
alltoodud Prantsuse kaubamärk, mis registreeriti 22. juunil 1998 nr 98738516 all, osas, milles seda kasutatakse klasside 9, 16 ja 41 kaupade ja teenuste jaoks:
–
24. detsembril 2002 registreeritud alltoodud rahvusvaheline kaubamärk nr 801761 osas, milles seda kasutatakse klasside 9, 16 ja 41 kaupade ja teenuste jaoks:
Vastulause põhjenduseks esitati määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punktides a ja b (nüüd määruse nr 2017/1001 artikli 8 lõike 1 punktid a ja b) sätestatud põhjused.
Vastulausete osakond rahuldas 2. detsembri 2013. aasta otsuses vastulause osaliselt, tuginedes ainsale varasemale üldtuntud kaubamärgile ja lükates tagasi registreerimistaotluse klassi 9 kuuluvate „magnetandmekandjate, heliplaatide“ ja klassi 41 kuuluvate „meelelahutus; spordi- ja kultuuritegevuse“ osas. Ta leidis, et hageja esitatud tõendid tõendasid, et varasem registreerimata kaubamärk oli üldtuntud muusikaansambli nimena ning et seda oli liidus, eelkõige Hispaanias, järjepidevalt kasutatud. Ta leidis lisaks, et ühelt poolt olid vastandatud kaubamärgid seotud klassi 41 teenusega „meelelahutus“ ning teiseks, et klassi 9 „magnetandmekandjad, heliplaadid“ ning klassi 41 kuuluv „spordi- ja kultuuritegevus“, millega taotletav kaubamärk oli seotud, olid sarnased varasema kaubamärgiga kaitstud teenustele. Järelikult, võttes arvesse vastandatud tähiste identsust ning eelmainitud kaupade ja teenuste identsust või sarnasust, järeldas vastulausete osakond, et neid kaupu ja teenuseid puudutavas osas esineb kaubamärkide segiajamise tõenäosus.
Taotlejad esitasid EUIPO‑le 29. jaanuaril 2014 vastulausete osakonna otsuse peale määruse nr 207/2009 artiklite 58–64 (nüüd määruse 2017/1001 artiklid 66–71) alusel kaebuse.
EUIPO teine apellatsioonikoda tühistas 13. märtsi 2015. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus“) vastulausete osakonna otsuse ja lükkas vastulause tervikuna tagasi. Ta täpsustas, et vastulauset hinnati ainsale varasemale üldtuntud kaubamärgile tuginedes, kuna Prantsuse kaubamärk, mis registreeriti numbri 98738516 all, oli kehtetuks tunnistatud, millest tulenevalt oli kehtetuks tunnistatud ka rahvusvaheline kaubamärk registreerimisnumbriga 801761. Ta tuvastas lisaks, et hageja ei olnud tõendanud, et ta on varasema üldtuntud kaubamärgi „tegelik omanik“, ning et lisaks sellele väitsid ka taotlejad, et nad on selle kaubamärgi omanikud. Apellatsioonikoda lisas, et määrus nr 207/2009 ei anna talle mingit pädevust kindlaks teha varasema registreerimata üldtuntud kaubamärgi omanikku; see küsimus kuulub pädeva liikmesriigi kohtu pädevusse.
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja taotles Üldkohtu kantseleisse 15. mail 2015 saabunud menetlusdokumendis tasuta õigusabi. Üldkohtu president rahuldas 29. oktoobri 2015. aasta kohtumäärusega hageja taotluse saada tasuta õigusabi.
6. augusti 2015. aasta kirjas tuletas Üldkohus hagejale meelde, et tasuta õigusabi küsimuses läbi viidud menetluses tagati tema anonüümsus, ning küsis talt, kas ta soovib, et tema anonüümsus põhimenetluses säilitataks. Olles saanud hageja nõusoleku, otsustas Üldkohtu neljanda koja president 28. augustil 2015 tagada käesolevas kohtuasjas tema anonüümsus.
Hageja palub Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud otsus;
–
jätta klasside 9 ja 41 kaupade ja teenuste jaoks taotletava kaubamärgi registreerimise taotlus rahuldamata.
EUIPO palub Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Poolte argumendid
Hageja esitab oma hagi toetuseks ainult ühe väite, et määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 2 punkti c (nüüd määruse 2017/1001 artikli 8 lõike 2 punkt c) koostoimes 20. märtsi 1883. aasta tööstusomandi kaitse Pariisi konventsiooni (läbivaadatud ja muudetud kujul) (edaspidi „Pariisi konventsioon“) artikli 6
bis
lõikega 1 tõlgendamisel ja kohaldamisel on tehtud viga.
Hageja väidab esiteks, et määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 2 punktist c koostoimes artikli 8 lõike 1 punktiga b nähtub, et kaubamärgi registreerimise taotlusele vastu vaidlemiseks peab olema täidetud kaks tingimust: esiteks, et kaubamärk, millele vastulause tugineb, oleks asjasse puutuval territooriumil kaubamärgi registreerimise taotluse esitamise ajal üldtuntud, ja teiseks, et selle territooriumi avalikkuse silmis, millel varasem kaubamärk on kaitstud, esineb nende kahe kaubamärgiga tähistatud kaupade või teenuste identsuse või sarnasuse tõttu segiajamise tõenäosus. Hageja arvates on need kaks tingimust aga käesolevas asjas täidetud.
Hageja viitab lisaks Oficina Española de Patentes y Marcase (Hispaania patendi- ja kaubamärgiamet) otsusele, kes keeldus registreerimast tema kasuks siseriiklikku kaubamärki QUILAPAYÚN, Instituto nacional de propiedad industriali (INAPI, riiklik tööstusomandi instituut, Tšiili) otsusele ning Sociedad chilena del derecho de autori (SCD, Tšiili autoriõiguste ühing) tõendile toetamaks argumenti, et taotletavat kaubamärki ei saa registreerida taotlejate kasuks, kuna tähis QUILAPAYÚN on seotud ühe isikute grupiga, kuhu kuuluvad nii tema kui ka taotlejad.
Seega väidab hageja, et vastulausete osakond tõlgendas õigesti määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkti b sätteid koostoimes sama määruse artikli 8 lõike 2 punktiga c ja Pariisi konventsiooni artikliga 6
bis
, kui ta keeldus registreerimast taotletavat kaubamärki ainult taotlejate kasuks põhjendusel, et on olemas varasem liidus ja eelkõige Hispaanias üldtuntud kaubamärk, mille omanik ta on. Hageja märgib selle kohta, et ta on ainus, kellel on säilinud järjepidevad kaubanduslikud, majanduslikud ja kunstilised suhted seoses kaubamärgi QUILAPAYÚN kasutamisega.
Hageja lisab, et kaubamärk QUILAPAYÚN oli registreeritud 1998. aastal Prantsusmaal, enne kui Prantsusmaa kohtud selle registreerimise 2003. aastal kehtetuks tunnistasid. Hageja väidab seoses sellega, et Prantsusmaa kohtud tegid olulise hindamisvea, tunnistades siseriikliku kaubamärgi registreerimise kehtetuks, ja et see otsus kehtib igal juhul ainult Prantsusmaa territooriumi suhtes.
Hageja märgib samuti, et ta palus 2002. aastal registreerida Maailma Intellektuaalse Omandi Organisatsioonis (WIPO) kaubamärgi QUILAPAYÚN ning et see registreerimine kehtis kuni 24. detsembrini 2012, ilma et taotlejad sellele registreerimisele vastu oleks vaielnud.
Kaubamärkide QUILAPAYÚN registreerimine Prantsusmaal ja WIPOs annab tema väitel tunnistust hageja soovist, et tähis QUILAPAYÚN oleks kaitstud, veel enne, kui taotlejad moodustasid 2003. aastal uue muusikaansambli.
Kuivõrd kaubamärgi või nime kaasomandi kohta puuduvad õigusnormid ning arvestades seda, et hageja juhatatud muusikaansambel jätkas pärast taotlejate lahkumist sellest eeskätt omavahelise „aukokkuleppe“ alusel nime Quilapayún all esinemist, ei oleks taotlejad, kes moodustasid 2003. aastal uue muusikaansambli, tohtinud kasutada tähist QUILAPAYÚN, et vältida avalikkuse ja meedia silmis segiajamist.
Hageja väidab lisaks, et taotlejad tegelesid enne uue muusikaansambli moodustamist 2003. aastal muusikast väga erinevate tegevustega, elasid maailma väga erinevates paikades, tulid kokku peamiselt puhkuse ajal üksikute kontsertide andmiseks publikule, kes oli kokku tulnud muude meelelahutusürituste raames, tulid kokku igasugustes erinevates kombinatsioonides, sealhulgas koos oma lastega, ega loonud nime Quilapayún all ühtegi olulist teost.
Hageja puhul tõendavad seevastu lisaks ainuõigussuhetele nime Quilapayún all ühe plaadifirmaga ning kaubanduslikele, majanduslikele ja kunstilistele suhetele, mille raames ta kasutas tähist QUILAPAYÚN, ka esitatud erinevad väljavõtted ajakirjandusest varasema kaubamärgi järjepidevat kasutamist vähemasti Hispaanias ja üldtuntud moel. Tema väitel on ta selle ansambli ainus asutajaliige, kes on reisinud kogu maailmas – eelkõige Euroopas ja Tšiilis – enam kui 40 aasta jooksul järjepidevalt, kasutades nime Quilapayún. Ta oli ajavahemikul 1988–2003 väidetavalt välja andnud ka kolm heliplaati ja kaks kogumikku, mille avalikkus ja kriitikud võtsid väidetavalt väga hästi vastu. Taotlejad ei olnud aga kõikide nende aastate jooksul selle ansambli liikmed.
EUIPO märgib esmalt, et hageja ei vaidlusta vaidlustatud otsust seetõttu, et ta leiab, et varasem Prantsuse kaubamärk ja varasem rahvusvaheline kaubamärk ei saa olla vastulause aluseks.
Seejärel väidab EUIPO, et vastulause esitamise tingimused ei piirdu ainult nendega, mis on esitatud määruse nr 207/2009 artiklis 8. Vastulause esitaja peab samuti täitma komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (
EÜT 1995, L 303, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189), eeskirja 19 lõike 2 punktis b (nüüd komisjoni 18. mai 2017. aasta delegeeritud määruse (EL) 2017/1430, millega täiendatakse määrust nr 207/2009 ja tunnistatakse kehtetuks määrused nr 2868/95 ja (EÜ) nr 216/96 (
ELT 2017, L 205, lk 1
), artikli 7 lõike 2 punkt b) ning määruse nr 207/2009 artikli 41 lõike 1 punktis a (nüüd määruse 2017/1001 artikli 46 lõike 1 punkt a) esitatud tingimusi, mille kohaselt vastulause esitaja peab tõendama oma õigust esitada vastulause. Vastulause esitaja oleks seega pidanud mitte ainult tõendama, et varasem kaubamärk on üldtuntud, vaid ka seda, et ta on selle kaubamärgi omanik.
EUIPO sedastas lisaks, et taotlejad ei ole vaidlustanud, et varasem kaubamärk on üldtuntud.
EUIPO väidab ka, et hageja argumendid selleks, et tõendada, et ta on varasema kaubamärgi omanik, keskenduvad kaubamärgi üldtuntusele, viidates siseriiklike kaubamärgiametite ja liikmesriikide kohtute otsustele, kaubanduslikele, majanduslikele ja kunstilistele suhetele, mis tal olid selleks, et tähist QUILAPAYÚN alles hoida, ning registreerimistel selleks, et seda kaubamärki kaitsta.
EUIPO väidab, et ei hageja ega taotlejad ei ole tähise QUILAPAYÚN ainuomanikud. Nii siseriiklike ametite otsused, liikmesriikide kohtute otsused kui ka hagejate viidatud kohtupraktika tõendavad vastupidi, et viimane ei saa tugineda ühelegi ainuõigusele varasema kaubamärgi suhtes. EUIPO märkis kohtuistungil vastuseks ühele Üldkohtu küsimusele, et varasema kaubamärgi kaasomandi küsimust EUIPOs ei tõstatatud ja et selleks, et seda esimest korda Üldkohtus väita, oli liiga hilja.
Hageja esitatud dokumendid ei tõenda EUIPO väitel, et taotlejad on andnud nõusoleku selleks, et ta võtaks endale ainuõiguse varasemale kaubamärgile. Kaubanduslikud, majanduslikud ja kunstilised suhted, mis hagejal olid selleks, et tagada varasema kaubamärgi järjepidevus, ei tõenda sellistena, et ta on selle kaubamärgi ainuomanik. Tähist QUILAPAYÚN sisaldavad kaubamärgid, mis on registreeritud, on väidetavalt kõik kehtetuks tunnistatud ning selle tähise registreerimise taotlused on kõik rahuldamata jäetud.
EUIPO arvates otsustas apellatsioonikoda seega õigesti lükata vastulause põhjendamatuse tõttu tagasi, kohaldades määruse nr 2868/95 eeskirja 20 lõiget 1 (nüüd delegeeritud määruse 2017/1430 artikli 8 lõige 1 ja artikkel 7).
EUIPO lisab viimaks, et kuivõrd taotlejad võivad kasutada kaubamärki ilma, et neil oleks sellegipoolest õigust seda registreerida, on kõik argumendid seoses kaubamärgi üheskoos kasutamisega asjasse puutumatud. EUIPO väitel on ainus küsimus, mille kohta apellatsioonikoda pidi otsuse tegema, see, kas hageja oli varasema kaubamärgi ainuomanik, selleks et ta saaks selle taotletava kaubamärgi registreerimisele esitada vastulause. Kuivõrd vastus oli eitav, ei jäänud muud üle, kui vastulause tagasi lükata, ilma et see mõjutaks taotlejate taotletava kaubamärgi registreerimise kehtivust. EUIPO hinnangul võib ainult kohus lahendada küsimuse kaubamärgi omaniku kohta ja õiguse kohta taotleda EL kaubamärgi registreerimist. Kuivõrd määruse nr 207/2009 artikli 101 lõige 2 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 129 lõige 2) ei näe ette võimalust nõuda kaubamärgi omaniku staatuse tunnustamist, tuleb kohaldada riigisisest õigust.
Üldkohtu hinnang
Määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punktid a ja b sätestavad:
„Varasema kaubamärgi omaniku vastuseisu korral ei registreerita taotletavat kaubamärki, kui:
a)
see on identne varasema kaubamärgiga ning kaubad või teenused, mille jaoks registreerimist taotletakse, on identsed kaupade või teenustega, mille jaoks varasem kaubamärk on kaitstud;
b)
kui identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga ning identsuse või sarnasuse tõttu varasema kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenustega on tõenäoline, et territooriumil, kus varasem kaubamärk on kaitstud, võib avalikkus need omavahel segi ajada; segiajamise tõenäosus hõlmab ka tõenäosust, et kaubamärk seostatakse varasema kaubamärgiga.“
Määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 2 punkti c kohaselt tähendab mõiste „varasem kaubamärk“ eelkõige kaubamärke, mis on EL kaubamärgi registreerimise taotluse esitamise kuupäeval või vajaduse korral EL kaubamärgi registreerimise taotluses nõutud prioriteedikuupäeval liikmesriigis üldtuntud selle sõna Pariisi konventsiooni artiklis 6
bis
sätestatud tähenduses.
Määruse nr 207/2009 artikli 41 lõike 1 punkt a sätestab, et vastulause EL kaubamärgi registreerimisele võivad esitada sama määruse artikli 8 lõikes 1 ette nähtud juhul „artikli 8 lõikes 2 osutatud varasemate kaubamärkide omanikud“.
Määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõige 2 sätestab:
„[V]astulause esitaja [esitab] tõendeid oma varasemate kaubamärkide või õiguste olemasolu, nende kehtivuse ja kaitse ulatuse kohta, samuti tõendeid oma vastulause esitamise õiguse kohta. Eelkõige esitab vastulause esitaja järgmised tõendid:
[…]
b)
kui vastulause aluseks on märgi üldtuntus määruse [nr 207/2009] artikli 8 lõike 2 punkti c tähenduses, siis tõendid antud märgi üldtuntuse kohta asjakohasel territooriumil.“
Määruse nr 2868/95 eeskirja 20 lõige 1 näeb ette, et kui vastulause esitaja ei ole tõendanud oma varasema märgi või õiguse olemasolu, kehtivust ja kaitse ulatust ega oma vastulause esitamise õigust, lükatakse vastulause põhjendamatuna tagasi.
Eespool punktides 33–37 viidatud sätetest tuleneb, et vastulause esitamiseks määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 tähenduses, tuginedes üldtuntud kaubamärgile nimetatud määruse artikli 8 lõike 2 punkti c tähenduses, tuleb vastulause esitajal tõendada, et kaubamärk on liikmesriigis Pariisi konventsiooni artikli 6
bis
tähenduses üldtuntud ning et ta on selle omanik.
Käesolevas asjas esitas hageja taotletava kaubamärgi registreerimisele vastulause, tuginedes kolmele varasemale kaubamärgile (vt eespool punkt 6). Vastulausete osakond ja apellatsioonikoda analüüsisid vastulauset ainult selles osas, milles see tugineb üldtuntud registreerimata kaubamärgile; seda pooled ei ole vaidlustanud ja see tuleb heaks kiita, arvestades Prantsuse kaubamärgi kehtetuks tunnistamist ning sellest tulenevat rahvusvahelisest kaubamärgist tuleneva kaitse kehtetuks tunnistamist.
Mis puutub sellesse tingimusse, et varasem kaubamärk peab olema üldtuntud, siis apellatsioonikoda tuletas meelde vastulausete osakonna hinnangut, et varasem kaubamärk on Euroopa Liidus ja eelkõige Hispaanias üldtuntud; seda taotlejad ei ole vaidlustanud.
Apellatsioonikojas läbi viidud kontroll puudutas ainult küsimust sellest, kas hageja oli varasema kaubamärgi omanik ja seega, kas tal oli õigus esitada taotletava kaubamärgi registreerimisele vastulauset. Apellatsioonikoda leidis, et hageja ei ole esitanud tõendit selle kohta, et ta on varasema kaubamärgi „tegelik“ omanik, seda enam, et ka taotlejad väitsid, et nad on selle kaubamärgi omanikud. Kokkuvõttes heidab apellatsioonikoda hagejale ette, et ta ei ole tõendanud, et ta on varasema kaubamärgi „ainuomanik“; seda kinnitas EUIPO nii kostja vastuses kui ka kohtuistungil.
Selle kohta tuleb esmalt meelde tuletada, et tõend registreerimata kaubamärgi – nagu käesoleval juhul varasem kaubamärk – omanikuks oleku kohta peab vastama erilistele tingimustele. Hageja ei saa näiteks esitada selle kaubamärgi taotluse esitamise või registreerimistunnistust, millel vastulause põhineb, selleks et tõendada, et ta on selle kaubamärgi omanik. Ta peab esitama tõendi selle kohta, et varasema registreerimata kaubamärgi kasutamisega omandas ta õigused sellele (vt selle kohta kohtuotsus, 18.1.2012, Tilda Riceland Private vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Siam Grains (BASmALI),
T‑304/09
,
EU:T:2012:13
, punkt
).
Pealegi väitis hageja istungi ajal Üldkohtu esitatud küsimusele vastates, et vastulausemenetluse eeskirjad ei näe ette nõuet tõendada varasema üldtuntud kaubamärgi omanikuks olemist sellise ametliku dokumendi esitamise teel, millest tuleneb, et üks või teine isik on selle kaubamärgi omanik, kuna see kaubamärk ei ole registreeritud. Ta väitis seevastu, et ta on esitanud tõendeid, et ta on kasutanud varasemat üldtuntud kaubamärki, mistõttu on võimalik kindlaks teha seose olemasolu tema ja nimetatud kaubamärgi vahel.
Tuleb asuda seisukohale, et apellatsioonikoda ei ole analüüsinud neid tõendeid varasema kaubamärgi kasutamise kohta hageja poolt. Ta piirdus väitega, et hageja ei ole tõendanud, et ta on kaubamärgi omanik, ja et pealegi ka taotlejad väitsid, et nad on selle kaubamärgi omanikud.
Seega, kuna hagejal ei olnud võimeline tõendama, et ta on varasema kaubamärgi ainuomanik, siis – arvestades esitatud tõendeid ja asjaolu, et ka taotlejad väitsid, et nad on kaubamärgi omanikud – ei saanud tal apellatsioonikoja seisukohast olla õigust esitada vastulause määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 tähenduses.
Ühestki eespool punktides 33–37 viidatud sättest ei nähtu aga, et isik, kes esitab määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 2 punkti c alusel vastulause, peab tõendama, et ta on selle varasema registreerimata üldtuntud kaubamärgi „ainuomanik“, millele tema vastulause tugineb. Määruse nr 207/2009 artikli 41 ning määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõike 2 ja eeskirja 20 lõike 1 sätetest tuleneb, et vastulause esitaja peab tõendama, et ta on omandanud piisavalt õigusi varasemale registreerimata üldtuntud kaubamärgile määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 2 punkti c tähenduses, selleks et teda saaks lugeda selle kaubamärgi omanikuks, mis ei tähenda, et tuleb tõendada, et tegemist on ainuõigusega sellele.
Määruse nr 2868/95 eeskirja 15 lõige 1 (nüüd delegeeritud määruse 2017/1430 artikli 2 lõige 1) sätestab pealegi, et „[k]ui varasemal märgil ja/või varasemal õigusel on omanikke rohkem kui üks (kaasomand), esitab vastulause märgi üks omanikest või kõik koos“, mis võimaldab, nagu EUIPO kohtuistungil kinnitas, igal varasema kaubamärgi kaasomanikul taotletava kaubamärgi registreerimisele vastu vaielda.
Seoses sellega tuleb märkida, et kui oleks nõutav varasema kaubamärgi ainuomanikuks olemine, ei saaks ei hageja ega taotlejad esitada vastulauset tähise QUILAPAYÚN registreerimisele kolmanda isiku poolt, välja arvatud juhul, kui nad oleks kõik koos esitanud selle registreerimisele vastulause, kuna nad kõik väitsid, et nad on selle tähise omanikud.
Kui hageja on omandanud õigused varasemale registreerimata kaubamärgile, lubaks see tal vastu vaielda taotletava kaubamärgi registreerimisele olenemata sellest, kas teised isikud, sealhulgas taotlejad, on samuti omandanud õigused selle kaubamärgile, tulenevalt selle kasutamisest, mida nad oleks samuti võinud teha.
Seega tuleb asuda seisukohale, et apellatsioonikoda rikkus õigusnorme, kui ta nõudis hagejalt, et ta tõendaks, et ta on varasema kaubamärgi ainuomanik, ilma et ta oleks kontrollinud, kas piisab ka sellest, et ta on selle kaasomanik.
Seda järeldust ei lükka ümber EUIPO argument, et hageja väitis väidetavalt esimest korda Üldkohtus, et ta on varasema kaubamärgi kaasomanik. Tuleb meelde tuletada, et vastulausete osakond võttis hageja vastulause vastu ilma, et ta oleks arutanud küsimust, kes on varasema kaubamärgi omanik. Peale selle, kuna vastulausete osakonna otsus oli tema jaoks soodne, siis ei kaevanud hageja seda otsust edasi. Nagu EUIPO kohtuistungil märkis, vaidlustasid taotlejad apellatsioonikojale vastulausete osakonna otsuse peale esitatud kaebuses selle, et hageja oli varasema kaubamärgi omanik. Ometi, kuigi on tõsi, et apellatsioonikojas esitatud vastuses ei tuginenud hageja määruse nr 2868/95 eeskirjale 15, ei välistanud ta, et varasemal kaubamärgil võis olla mitu omanikku. Ta märkis selles osas, et sõnaselge otsuse puudumisel „kaubamärgi kaasomandi“ kohta moodustati kaks muusikaansamblit paralleelselt ning mõlemad väidavad, et tähis QUILAPAYÚN on nende oma. Neil asjaoludel ei saa EUIPO väita, et kaasomandi mõistele tugineti esimest korda alles Üldkohtus (vt selle kohta kohtuotsus, 6.4.2017, Nanu‑Nana Joachim Hoepp vs. EUIPO – Fink (NANA FINK),
T‑39/16
,
EU:T:2017:263
, punktid
ja
).
Järelikult tuleb ainus nõue rahuldada ning vaidlustatud otsus tühistada. Lisaks sellele tuleb hageja nõude kohta, et Üldkohus jätaks rahuldamata klasside 9 ja 41 kaupade ja teenuste kohta taotletava kaubamärgi registreerimise taotluse, meelde tuletada, et Üldkohtule määruse nr 207/2009 artikli 65 lõikega 3 (nüüd määruse 2017/1001 artikli 72 lõige 3) antud muutmispädevus ei anna Üldkohtule pädevust läbi viia sellist hindamist, mille kohta nimetatud koda ei ole veel oma seisukohta esitanud. Muutmispädevuse teostamine peab seega põhimõtteliselt piirduma olukordadega, kus Üldkohtul on pärast apellatsioonikoja antud hinnangu kontrollimist võimalik faktiliste ja õiguslike asjaolude alusel – nagu need on tuvastatud – määrata kindlaks, millise otsuse apellatsioonikoda oleks pidanud tegema (kohtuotsus, 5.7.2011, Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, punkt
). Seoses sellega tuleb märkida, et apellatsioonikoda tugines vaidlustatud otsuse tegemisel ainult asjaolule, et hageja ei ole tõendanud, et ta on varasema kaubamärgi ainuomanik, ilma et ta oleks kontrollinud, kas ei piisa sellest, et ta on selle kaasomanik. Neil asjaoludel ei ole Üldkohtu ülesanne analüüsida käesolevas asjas argumente, mis seonduvad hageja poolt õiguste omandamisega varasemale registreerimata kaubamärgile. Vaidlustatud otsuse muutmise nõue, mille hageja nendele argumentidele tuginedes esitas, tuleb seega jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Käesolevas asjas ei ole aga hageja, kelle kasuks kohtuotsus on tehtud, kohtukulude hüvitamist nõudnud.
Seega tuleb otsustada, et kumbki pool kannab oma kohtukulud ise.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (neljas koda)
otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) teise apellatsioonikoja 13. märtsi 2015. aasta otsus (asi nr R 354/2014-2).

2.
Jätta hageja ülejäänud nõuded rahuldamata.

3.
Jätta poolte kohtukulud nende endi kanda.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 11. detsembril 2017 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hispaania.
(
)	Teiste EUIPO apellatsioonikoja menetluse poolte loetelu on lisatud versioonile, mis edastatakse ainult menetluspooltele.