CELEX: 62021CJ0042
Apellatsioonkaebus
Konkurents
Turgu valitseva seisundi kuritarvitamine
Raudteekaubaveo turg
ELTL artikli 102 rikkumise tuvastamise otsus
Kolmandate ettevõtjate võimalus kasutada Leedu riikliku raudtee-ettevõtja hallatavat taristut
Raudteelõigu lammutamine
Mõiste „kuritarvitamine“
Konkurendi tegelik või potentsiaalne väljatõrjumine
Täieliku pädevuse teostamine Üldkohtu poolt
Trahvi vähendamine

Lietuvos geležinkeliai AB (edaspidi „LG“) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 18. novembri 2020. aasta otsuse Lietuvos geležinkeliai
vs
. komisjon (T‑814/17, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:T:2020:545
), millega Üldkohus jättis esiteks rahuldamata tema hagi osas, milles paluti tühistada komisjoni 2. oktoobri 2017. aasta otsus C(2017) 6544 (final) ELTL artikli 102 kohaldamise menetluse kohta (juhtum AT.39813 – Baltic Rail) (edaspidi „vaidlusalune otsus“), ja teiseks kehtestas trahvi – mis selle otsusega oli LG‑le määratud – summa suuruseks 20 068 650 eurot.
Õiguslik raamistik
Määrus (EÜ) nr 1/2003
Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [ELTL] artiklites [101] ja [102] sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
EÜT 2003, L 1, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 23 lõike 2 esimese lõigu punkt a ja lõige 3 näevad ette:
„2.   Komisjon võib oma otsusega määrata ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele trahve, kui need tahtlikult või ettevaatamatuse tõttu:
a)
rikuvad [ELTL] artiklit [101] või [102] […]
[…]
3.   Trahvisumma määramisel võetakse arvesse nii rikkumise raskust kui ka kestust.“
Selle määruse artiklis 31 on sätestatud:
„Euroopa Kohtul on täielik pädevus läbi vaadata otsused, millega komisjon on määranud trahvid või karistusmaksed. Euroopa Kohus võib määratud trahvi või karistusmakse tühistada, seda vähendada või suurendada.“
Direktiiv 2001/14/EÜ
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta direktiivi 2001/14/EÜ raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise kohta (
EÜT 2001, L 75, lk 29
; ELT eriväljaanne 07/05, lk 404) põhjenduses 5 on märgitud:
„Tagamaks läbipaistvust ning kõikide raudtee-ettevõtjate diskrimineerimata juurdepääsu raudteeinfrastruktuuridele, tuleb kogu juurdepääsuõiguse teostamiseks vajalik teave avaldada võrguaruandes.“
Selle direktiivi artikli 5 lõikes 1 on ette nähtud:
„Raudtee-ettevõtjatel on diskrimineerimata õigus II lisas kirjeldatud minimaalset teenustepaketti kasutada ning teenindusseadmetele raudteed mööda juurde pääseda. II lisa punktis 2 nimetatud teenuseid osutatakse diskrimineerimata ning raudtee-ettevõtjate taotlusi võib tagasi lükata üksnes juhul, kui on olemas turutingimustele vastavad alternatiivsed võimalused. Kui üks raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja, kes on peamise infrastruktuuri haldaja, neid teenuseid ei osuta, kasutab ta kõiki mõistlikke vahendeid, et nimetatud teenuste osutamist hõlbustada.“
Kõnealuse direktiivi artikli 29 lõikes 1 on ette nähtud:
„Tehnilisest rikkest või õnnetusest tingitud rongiliikluse häirete puhul peab raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja võtma kõik vajalikud meetmed tavapärase olukorra taastamiseks. Selleks koostab ta situatsiooniplaani, milles loetletakse erinevad riigiasutused, keda tuleb tõsiste vahejuhtumite või rongiliikluse tõsiste häirete puhul teavitada.“
Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
Vaidluse taust ning vaidlusaluse otsuse sisu on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–48. Käesoleva apellatsioonkaebuse jaoks võib need kokku võtta järgmiselt.
Faktilised asjaolud
LG on Leedu riiklik raudtee-ettevõtja, kelle asukoht on Vilniuses (Leedu). LG on riigi osalusega ettevõtja, kelle ainuaktsionär on Leedu riik. Vertikaalselt integreeritud ettevõtjana on LG ühtaegu nii raudteetaristuettevõtja, kes jääb siiski Leedu riigi omandisse, kui ka raudteeveo, kaubaveo ja reisijateveo teenuste osutaja Leedus.
Orlen Lietuva AB (edaspidi „Orlen“) on Juodeikiais Mažeikiai rajoonis (Leedu) asuv ettevõtja, kes on spetsialiseerunud toornafta rafineerimisele ja rafineeritud naftatoodete turustamisele. Orlen on Poola ettevõtja PKN Orlen SA 100% osalusega tütarettevõtja.
Oma tegevuse raames käitab Orlen Leedus erinevaid rajatisi, sealhulgas ühte suurt rafineerimistehast (edaspidi „rafineerimistehas“), mis asub Bugeniais Mažeikiai rajoonis Loode-Leedus, Läti piiri lähedal. 2000. aastate lõpus veeti 90% rafineerimistehases toodetud rafineeritud naftatoodetest raudteel, mis tegi Orlenist LG ühe olulisema kliendi.
Sel ajal tootis Orlen rafineerimistehases ligikaudu 8 miljonit tonni rafineeritud naftatooteid aastas. Toodangust kolm neljandikku oli mõeldud ekspordiks, peamiselt meritsi. Nii veeti 4,5–5,5 miljonit tonni rafineeritud naftatooteid rongiga läbi Leedu Klaipėda (Leedu) sadamaterminali suunas.
Ülejäänud eksporditud toodang, st ligikaudu 1–1,5 miljonit tonni, veeti samuti rongiga Lätti või Läti kaudu ning see oli peamiselt mõeldud tarbimiseks Eesti ja Läti siseturul. Ligikaudu 60% selle toodangu jaoks, mida veeti rongiga Lätti või Läti kaudu, kasutati raudteeliini „Bugeniai–Mažeikiai–Rengė“, mis on marsruut, millest 34 km asus Leedu territooriumil ja mis ulatub Mažeikiai raudteesõlme läheduses asuvast rafineerimistehasest Rengė linnani Lätis (edaspidi „Lätti suunduv lühimarsruut“). Ülejäänud toodangu jaoks, mis veeti rongiga Lätti või Läti kaudu, kasutati raudteeliini „Bugeniai–Kužiai–Joniškis–Meitene“, mis on pikem marsruut, millest 152 km asus Leedu territooriumil.
Oma toodete vedamiseks Lätti suunduval lühimarsruudil kasutas Orlen LG teenuseid marsruudi Leedu osas ehk rafineerimistehasest Läti piirini. LG oli seejärel sõlminud alltöövõtulepingu Läti riikliku raudtee-ettevõtjaga Latvijas dzelzceļš (edaspidi „LDZ“) vedudeks sellel marsruudi Leedu osal. Kuna LDZil ei olnud vajalikke tegevuslube Leedu territooriumil iseseisvalt tegutsemiseks, tegutses ta LG alltöövõtjana. Pärast piiri ületamist jätkas LDZ erinevate lepingute alusel Orleni toodete vedu Läti territooriumil.
Orleni ja LG vahelisi ärisuhteid, mis puudutasid LG veoteenuseid Leedu raudteevõrgus, sealhulgas veoteenuseid Lätti suunduval lühimarsruudil, reguleeris 1999. aastal sõlmitud leping (edaspidi „1999. aasta leping“).
Lisaks LG veoteenuste eest kohaldatavate kasutustasude reguleerimisele sisaldas 1999. aasta leping muu hulgas LG konkreetset kohustust vedada Orleni kaupa Lätti suunduval lühimarsruudil kogu lepingu kestuse ajal, st kuni 2024. aastani.
LG ja Orleni vahel tekkis 2008. aasta alguses kaubandusvaidlus kasutustasude üle, mida viimane maksis oma naftatoodete veo eest.
Kaubandusvaidluse tõttu kavandas Orlen võimalust sõlmida leping otse LDZiga oma kauba raudteeveo teenuste tellimiseks Lätti suunduval lühimarsruudil ning suunata oma Leedust Klaipėdast väljuv mereeksporditegevus ümber Riia ja Ventspilsi sadamaterminalidesse Lätis.
LG ja Orleni koosolek toimus 12. juunil 2008 ning sellel arutati seda Orleni eksporditegevuse ümbersuunamise kava. Lisaks, kuna Orlen otsustas ühepoolselt kohaldada alates 2008. aasta kevadest LG taotletud määrast madalamat määra ja jätta vahe tasumata, palus LG 17. juulil 2008 algatada Orleni vastu vahekohtumenetluse.
LG teavitas 28. juulil 2008 Orlenit 1999. aasta lepingu lõpetamisest alates 1. septembrist 2008.
Pärast seda, kui avastati raudtee mõnekümne meetri ulatuses deformeerumine (edaspidi „deformeerumine“), peatas LG peamiselt ohutusega seotud põhjustele tuginedes 2. septembril 2008 liikluse 19 km pikkusel raudteelõigul Mažeikiai ja Läti piiri vahel Lätti suunduval lühimarsruudil (edaspidi „raudtee“).
LG nimetas 3. septembril 2008 kontrollikomisjoni, mis koosnes tema kohaliku tütarettevõtja juhtivtöötajatest, et uurida deformeerumise põhjuseid. Kontrollikomisjon esitas 5. septembril 2008 uurimisaruande ja tehnilise aruande. Uurimisaruande kohaselt oli deformeerumise põhjustanud raudtee struktuuri moodustava mitme elemendi füüsiline kahjustumine. Uurimisaruandest nähtub samuti, et liiklus tuleb peatada „seni, kuni kõik taastamis- ja remonditööd on lõpetatud“. Samas uurimisaruandes sisalduvaid seisukohti kinnitati tehnilises aruandes esitatud seisukohtadega.
Pärast 22. septembril 2008 toimunud koosolekut tegi LDZ 29. septembril 2008 Orlenile pakkumise tema naftatoodete veoks. Orleni hinnangul oli see pakkumine „konkreetne ja atraktiivne“.
LG alustas alates 3. oktoobrist 2008 raudtee täielikku lammutamist. Raudtee oli täielikult lammutatud 2008. aasta oktoobri lõpuks.
Orlen saatis 17. oktoobril 2008 LDZile kirja, milles kinnitas oma kavatsust vedada ligikaudu 4,5 miljonit tonni naftatooteid rafineerimistehasest Läti sadamaterminalidesse, millele järgnesid kohtumine 20. veebruaril 2009 ja põhjalikumad arutelud 2009. aasta kevadel.
Vahepeal sõlmisid LG ja Orlen jaanuaris 2009 uue üldise veolepingu kestusega 15 aastat, kuni 1. jaanuarini 2024. See leping asendas vahelepingu, mis allkirjastati 1. oktoobril 2008.
Läbirääkimised Orleni ja LDZi vahel jätkusid kuni 2009. aasta juuni lõpuni, kui LDZ esitas taotluse saada litsents, et tegutseda Lätti suunduva lühimarsruudi Leedu osal.
Vahekohus leidis 10. novembril 2009, et 1999. aasta lepingu ühepoolne lõpetamine LG poolt oli õigusvastane ning seda lepingut tuleb pidada kehtivaks kuni 1. oktoobrini 2008.
Orleni sõnul katkestati läbirääkimised LDZiga 2010. aasta keskel, kui ta lõpuks leidis, et LG-l ei olnud kavatsust raudteed lähiajal remontida. Sel ajal võttis LDZ tagasi oma litsentsitaotluse, et tegutseda Lätti suunduva lühimarsruudi Leedu osal.
Haldusmenetlus
Orlen esitas 14. juulil 2010 määruse nr 1/2003 artikli 7 alusel komisjonile ametliku kaebuse.
Komisjon, keda abistasid Läti Vabariigi ja Leedu Vabariigi riiklikud konkurentsiasutused, viis määruse nr 1/2003 artikli 20 alusel 8.–10. märtsini 2011 läbi kontrollid LG ruumides Vilniuses ja LDZi ruumides Riias.
Komisjon otsustas 6. märtsil 2013 algatada LG suhtes ELTL artikli 102 kohase menetluse.
Pärast seda, kui komisjon oli LG‑le saatnud vastuväiteteatise ja hiljem asjaolude ülevaadet käsitleva kirja, mille kohta pooled esitasid oma seisukohad, võttis ta 2. oktoobril 2017 vastu vaidlusaluse otsuse.
Vaidlusalune otsus
Asjaomaste turgude määratlemine ja LG valitsev seisund neil turgudel
Vaidlusaluses otsuses määras komisjon kindlaks kaks asjaomast turgu, mida turgu valitseva seisundi kuritarvitamise tõttu LG‑le ette heidetakse: esiteks eelnev raudteetaristu haldamise turg ja teiseks järgnev naftatoodete raudteeveo teenuste osutamise turg.
Raudteetaristu haldamise kõnealuseks geograafiliseks turuks peetakse Leedu riiklikku turgu. Mis puudutab naftatoodete raudteeveo kõnealust geograafilist turgu, siis leidis komisjon „lähte- ja sihtkoha“ põhise lähenemisviisi põhjal, mida nimetatakse „L & S lähenemisviisiks“, et tegemist on raudteekaubaveo turuga, mille lähtekoht on rafineerimistehas ning sihtkoht Klaipėda, Riia ja Ventspilsi kolm sadamaterminali.
Komisjon tuvastas, et Leedu õigusnormide kohaselt oli LG‑l seaduslik monopol eelneval raudteetaristu haldamise turul Leedus. Nende õigusnormide kohaselt kuulus avalik raudteetaristu Leedu riigile ja taristu haldamine oli antud LG‑le.
Komisjon tuvastas samuti, et välja arvatud LDZi veetud väga väikesed kogused, oli LG ainus ettevõtja, kes tegutses järgneval naftatoodete raudteeveo teenuste osutamise turul, mis andis talle sellel turul seetõttu valitseva seisundi.
Kuritarvitus
Komisjon leidis, et LG kui raudteetaristuettevõtja Leedus kuritarvitas raudteed likvideerides oma turgu valitsevat seisundit, millel võis olla konkurentsivastane mõju, mis seisneb konkurentsi kõrvaldamises naftatoodete raudteeveo teenuste osutamise turul rafineerimistehase ja naabersadamaterminalide vahel, luues turuletuleku tõkked ilma objektiivse põhjenduseta.
Täpsemalt leidis komisjon vaidlusaluse otsuse põhjendustes 182–201, et kuna LG likvideeris raudtee tervikuna, kasutas ta muid meetodeid kui need, mis reguleerivad tavapärast konkurentsi.
Sellega seoses märkis komisjon esiteks, et LG oli teadlik Orleni plaanist jõuda Läti sadamaterminalidesse LDZi teenuseid kasutades, teiseks, et LG oli likvideerinud raudtee kiirustades, tagamata vajalikku rahastamist ja võtmata ühtegi tavapärast ettevalmistavat meedet selle rekonstrueerimiseks, kolmandaks, et raudtee likvideerimine on vastuolus sektori tavapärase praktikaga, neljandaks, et LG oli teadlik riskist kaotada kogu Orleni toodete veo tegevus raudtee rekonstrueerimise korral, ja viiendaks, et LG oli teinud pingutusi, veenmaks Leedu valitsust mitte rekonstrueerima raudteed.
Komisjon märkis, et raudtee võimaldab kasutada kõige lühemat ja odavamat marsruuti, et ühendada rafineerimistehas Läti sadamaterminaliga. Komisjoni hinnangul andis see marsruut Läti ja LDZi logistikakeskuse lähedal asumise tõttu ka LDZile väga soodsa võimaluse Leedu turule sisenemiseks.
LG tegevusest tuleneva konkurentsivastase mõju kohta leidis komisjon pärast vaidlusaluse otsuse põhjendustes 202–324 tehtud analüüsi, et raudtee likvideerimine võis takistada LDZil Leedu raudteekaubaveo turule siseneda või vähemalt raskendas tema sisenemist nimetatud turule, isegi kui komisjoni hinnangul oli LDZil enne raudtee likvideerimist arvestatav võimalus vedada Orleni mereekspordiks mõeldud naftatooteid rafineerimistehasest Läti sadamaterminalidesse Lätti suunduva lühimarsruudi kaudu.
Komisjon leidis, et raudtee likvideerimisega pidi kogu raudteevedu rafineerimistehasest Läti sadamaterminali läbima palju pikema marsruudi Leedu territooriumil. Eelkõige oli komisjon seisukohal, et pärast raudtee likvideerimist oli LDZi ainus võimalus LGga konkureerimiseks üritada tegutseda Klaipėdasse suunduval marsruudil või käesoleva kohtuotsuse punktis 12 mainitud pikemal marsruudil Lätti. LDZ oleks pidanud selleks tegutsema oma Läti logistikakeskusest kaugel ja oleks olnud sõltuv oma konkurendi, nimelt LG taristu haldusteenustest. Neil asjaoludel leidis komisjon, et eelneva analüüsi seisukohast avaldus LDZile suur äririsk, mida ta oli vähem valmis võtma.
Komisjon leidis ka vaidlusaluse otsuse põhjendustes 325–357, et LG ei esitanud ühtegi objektiivset põhjendust raudtee likvideerimise kohta, kuna esitatud selgitused ei olnud omavahel kooskõlas ning olid mõnikord üksteisega vastuolus ja väheveenvad.
Trahv ja ettekirjutus
Kohaldades suuniseid määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (
ELT 2006, C 210, lk 2
), määras komisjon rikkumise raskust ja kestust arvestades LG‑le 27873000 euro suuruse trahvi.
Komisjon nõudis ka, et LG lõpetaks rikkumise ja esitaks komisjonile kolme kuu jooksul alates vaidlusaluse otsuse teatavakstegemisest ettepaneku asjakohaste meetmete võtmiseks.
Vaidlusaluse otsuse resolutsioon
Vaidlusaluse otsuse artiklid 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Artikkel 1
[LG] rikkus ELTL artiklit 102, kuna ta likvideeris raudtee Leedus Mažeikiai ja Läti piiri vahel. Rikkumine algas 3. oktoobril 2008 ja jätkus käesoleva otsuse vastuvõtmise kuupäeval.
Artikkel 2
Artiklis 1 märgitud rikkumise eest määratakse [LG‑le] trahv summas 27873000 [eurot].
[…]“.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
LG esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 14. detsembril 2017, ning palus esimese võimalusena tühistada vaidlusalune otsus ja teise võimalusena vähendada trahvisummat, mis talle vaidlusaluse otsusega määrati.
Üldkohtu kolmanda koja presidendi 13. juuli 2018. aasta määrusega anti Orlenile luba astuda menetlusse komisjoni nõuete toetuseks. Teatud asjaolusid, mis sisaldusid põhikohtuasja poolte menetlusdokumentides, käsitleti Orleni suhtes konfidentsiaalsena.
LG esitas vaidlusaluse otsuse tühistamise nõude põhjendamiseks viis väidet. Need olid sisuliselt järgmised: esiteks, et ELTL artikli 102 kohaldamisel on tehtud ilmseid hindamisvigu ja rikutud õigusnormi seoses LG tegevuse kuritarvitava laadiga; teiseks, et ELTL artikli 102 kohaldamisel on tehtud hindamisvigu ja rikutud õigusnormi seoses kõnealuse tegevuse hindamisega; kolmandaks, et on rikutud ELTL artiklit 296 ja määruse nr 1/2003 artiklit 2, kuna puuduvad piisavad tõendid ja otsust ei ole põhjendatud; neljandaks – ainult selle esimeses osas –, et on tehtud vigu trahvisumma kindlaksmääramisel, ja viiendaks, et on tehtud vigu seoses sunnimeetme kehtestamisega.
LG väitis trahvisumma vähendamise nõudes mitmes etteheites ja neljanda väite teises osas, et see summa oli ebaproportsionaalne, ning vaidles sisuliselt vastu esiteks müügiväärtuse protsendile, mille komisjon võttis arvesse raskusastme tegurina, teiseks rikkumise kestusele ja kolmandaks otsusele lisada trahvi põhisummale hoiatava mõju tagamiseks täiendav summa.
Vaidlustatud kohtuotsuses lükkas Üldkohus tagasi kõik väited ja argumendid, mille LG esitas nii vaidlusaluse otsuse tühistamise nõude kui ka trahvisumma vähendamise nõude põhjendamiseks.
Üldkohus vähendas oma täieliku pädevuse raames siiski trahvisummat ja määras selleks 20068650 eurot.
Ülejäänud osas jättis Üldkohus hagi rahuldamata.
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
LG palub oma apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus tervikuna või osaliselt osas, milles selle kohtuotsusega jäeti rahuldamata tema hagi vaidlusaluse otsuse tühistamiseks;
–
tühistada vaidlusalune otsus tervikuna või osaliselt;
–
teise võimalusena tühistada LG‑le määratud trahv või vähendada selle summat veelgi ja
–
mõista kõik käesoleva menetluse ja Üldkohtu menetlusega seotud kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon ja Orlen paluvad Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja LG‑lt.
Apellatsioonkaebus
LG esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks neli väidet, millest kolme esimesega vaidlustatakse sisuliselt hinnang, mille Üldkohus andis turgu valitseva seisundi kuritarvitamisele, ja millest neljas puudutab hinnangut apellandile määratud trahvi kohta.
Teatud argumentide vastuvõetavus
Kõigepealt tuleb märkida, et oma argumentides lähtuvad pooled käesoleva kohtuasja faktilise raamistikuga seotud kaalutlustest.
LG kirjeldab seega faktilisi asjaolusid, mida ta peab asjakohaseks. Komisjon märgib, et niisugune kirjeldus on eksitav ja ekslik, samas kui Orlen väidab, et selle kirjeldusega püüab LG vaidlustada Üldkohtu tuvastatud fakte.
Lisaks viitab komisjon oma sissejuhatavates seisukohtades LG peadirektori 30. detsembri 2019. aasta pressiteatele, mille vastuvõetavuse ja asjakohasuse käesolevas apellatsioonimenetluses vaidlustab LG.
Selles osas piisab, kui märkida, et vastavalt ELTL artikli 256 lõikele 1 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesele lõigule saab edasi kaevata ainult õigusküsimustes. Üldkohtul on ainupädevus tuvastada ja hinnata asjasse puutuvaid faktilisi asjaolusid ning hinnata tõendeid. Faktide ja tõendite hindamine ei ole seega õigusküsimus, mis sellisena kuulub apellatsiooni korras Euroopa Kohtu poolt läbivaatamisele, välja arvatud juhul, kui fakte või tõendeid on moonutatud (24. septembri 2020. aasta kohtuotsus Prysmian ja Prysmian Cavi e Sistemi vs. komisjon,
C‑601/18 P
,
EU:C:2020:751
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest järeldub, et erinevad faktiväited ja faktide vaidlustused tuleb tunnistada vastuvõetamatuks.
Esimene väide
Poolte argumendid
LG heidab oma esimeses väites Üldkohtule ette õigusnormide rikkumist vaidlustatud kohtuotsuse punktides 90–99, kuna ta ekslikult keeldus kohaldamast 26. novembri 1998. aasta kohtuotsuse Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) punktis 41 välja töötatud testi väidetava kuritarvituse olemasolu kindlakstegemiseks.
Nimetatud test on LG arvates käesolevas kohtuasjas kohaldatav, mis tekitab õigusliku probleemi, kas ELTL artikkel 102 paneb LG‑le seadusest tuleneva kohustuse võimaldada LDZ‑l raudteed kasutada. Selle testiga seotud kriteeriumid ei ole aga käesoleval juhul täidetud.
Konkreetselt rikkus Üldkohus neljal korral õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 90–99 leidis, et nimetatud test ei olnud käesolevas asjas kohaldatav.
Esiteks, vastupidi sellele, mida Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90, ei ole ei Euroopa Kohtu praktikas ega kohtujurist Jacobsi ettepanekus kohtuasjas, milles tehti 26. novembri 1998. aasta kohtuotsus Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
), millele Üldkohus viitas, normi, et sellest kohtuotsusest tulenevaid kriteeriume kohaldatakse ainult siis, kui on vaja kaitsta turgu valitseva seisundiga ettevõtja stiimulit investeerida elutähtsa taristu loomisesse.
Teiseks, vastupidi sellele, mida Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91 ja 92, ei ole olemas ka normi, mille kohaselt ei ole need kriteeriumid kohaldatavad, kui kehtiv õiguslik raamistik kehtestab juba asjaomaste teenuste osutamise kohustuse.
Nimelt tähendab nende kriteeriumide kohaldamata jätmine niisugusel juhul kõigepealt seda, et liikmesriigi õigus või liidu teisene õigus määratleb liidu esmase õiguse kohaldamisala, mis on vastuolus liidu õiguse esimusega ja liidu konkurentsiõiguse ühetaolise kohaldamise nõudega. Seejärel tuleb märkida, et kõnealuse sektori ELTL artikli 102 alusel toimuv
ex post
-kontrollimine ja
ex ante
-reguleerimine teenivad erinevaid eesmärke. Õiguskindluse põhimõttega oleks vastuolus see, kui reguleeritud sektorite ettevõtjate suhtes kohaldataks ELTL artikli 102 alusel erinevaid õiguslikke kriteeriume. Lõpuks ei olnud LG‑l käesolevas asjas raudtee likvideerimise hetkel mingit kohustust võimaldada LDZil raudteed kasutada, kuna raudtee likvideerimise hetkel viimane ei taotlenud ega saanud litsentsi Leedus tegutsemiseks. See asjaolu võimaldab eristada käesolevat kohtuasja nendest, milles tehti 13. detsembri 2018. aasta kohtuotsus Slovak Telekom vs. komisjon (
T‑851/14
,
EU:T:2018:929
), seejärel 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom vs. komisjon (
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
) ja 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Slovak Telekom vs. komisjon (
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
).
Viimati nimetatud kohtuotsustes eristas Euroopa Kohus võimalust taristut kasutada ja sellise võimaluse andmise tingimusi. Käesolevas kohtuasjas puudutab Üldkohtu tuvastatud kuritarvitus seda, et raudtee likvideerimise tõttu keelduti tegelikult kasutamise võimaldamisest. LG täpsustab, et kõnealune kasutamise võimaldamisest keeldumine ei puudutanud mitte kogu Leedu raudteevõrku, vaid üksnes raudteed. Viimase likvideerimist ei tohi lahutada selle likvideerimise tingimustest.
Kolmandaks ei pane ükski säte, millele Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 96 ja 97 viitab, niisugusele raudteetaristuettevõtjale nagu LG „absoluutset seadusest tulenevat kohustust“ võimaldada kasutada igat tema võrgu teelõiku, eriti juhul, kui on olemas alternatiivsed marsruudid. Üheski neist sätetest ei ole ka kehtestatud „absoluutset kohustust“ taastada lagunenud raudtee, kasutades lahendust, mida taristuettevõtja peab ebaefektiivseks ja majanduslikult ebamõistlikuks. LG viitab selles osas konkreetsemalt direktiivi 2001/14 artiklile 5 koostoimes põhjendusega 5 ja artikli 29 lõikele 1.
Neljandaks, vastupidi sellele, mida Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91 ja 93, ei viita ükski õigusnorm sellele, et 26. novembri 1998. aasta kohtuotsuses Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) esitatud kriteeriumid ei ole kohaldatavad, kui turgu valitsev seisund tuleneb riigimonopolist. Üldkohtu viidatud 27. märtsi 2012. aasta kohtuotsuse Post Danmark (
C‑209/10
,
EU:C:2012:172
) punkti 23 kohaselt tuleb asjaolu, et selline seisund tuleneb varasemast seaduslikust monopolist, üksnes arvesse võtta.
Käesoleval juhul ei ole aga vaja kindlaks teha, kas LG oli kohustatud võimaldama kasutada toimivat võrku, mis oli minevikus ehitatud riigi vahenditega, vaid küsimus seisneb selles, kas LG oli ELTL artikli 102 alusel kohustatud investeerima oma vahendid lagunenud rajatise remondiks ja asendamiseks, et muuta teatud konkurendile järgneval asjaomasel turul turulepääs vähem keeruliseks ja soodsamaks. Nende kahe äriühingu huvide kaalumine on 26. novembri 1998. aasta kohtuotsusega Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) väljatöötatud testi kese.
Komisjon ja Orlen paluvad esimese väite põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
Eelkõige kritiseerib LG oma esimeses väites vaidlustatud kohtuotsuse punkte 90–99 põhjusel, et kui Üldkohus keeldus 26. novembri 1998. aasta kohtuotsuse Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) punktis 41 kehtestatud kriteeriume kohaldamast käesolevas asjas, siis kasutas ta turgu valitseva seisundi kuritarvitamise olemasolu hindamisel väära õiguslikku kriteeriumi.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 99 leidis Üldkohus, et komisjon ei teinud viga, kui ta jättis hindamata, kas vaidlusalune tegevus, mis seisnes – nagu nähtub viidatud kohtuotsuse punktist 84 – raudtee likvideerimises kui sellises, vastas tingimustele, mis puudutavad selle teenuse hädavajalikkust, mille osutamisest keelduti, ja kogu konkurentsi kõrvaldamist ning mis on ette nähtud 26. novembri 1998. aasta kohtuotsuse Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) punktis 41, ning et ilma et see piiraks võimaliku objektiivse põhjenduse olemasolu, piisas sellest, kui tõendada, et tegemist oli konkurentsi piirava ja eelkõige turule sisenemist takistava tegevusega.
Viidatud kohtuotsuse punktides 90–98 põhjendas Üldkohus asjaomast järeldust 26. novembri 1998. aasta kohtuotsuses Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) esitatud erandlike asjaolude eesmärgiga, milleks on tagada, et turgu valitseva ettevõtja kohustus võimaldada kasutada oma taristut ei takista lõpuks konkurentsi, vähendades selle ettevõtja algset stiimulit ehitada selline taristu ja investeerida sellesse. Üldkohus järeldas sellest peamiselt, et 26. novembri 1998. aasta kohtuotsusel Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) põhinev kohtupraktika ei saa olla kohaldatav, kui kohaldatav õiguslik raamistik kehtestab – nagu käesoleval juhul – juba turgu valitsevale ettevõtjale tarnimise kohustuse või kui turgu valitsev seisund tuleneb seaduslikust monopolist, seda enam, kui kõnealune taristu kuulub riigile ning see on ehitatud ja arendatud riigi vahenditega.
Selleks et hinnata, kas nende kaalutluste puhul on rikutud õigusnormi, nagu väidab LG, on oluline meelde tuletada, et ELTL artikli 102 kohaselt on keelatud – juhul kui see võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust – see, kui üks või mitu ettevõtjat kuritarvitavad turgu valitsevat seisundit siseturul või selle olulises osas. Seega lasub turgu valitseva seisundiga ettevõtjal eriline kohustus mitte kahjustada oma tegevusega tõhusat ja moonutamata konkurentsi siseturul (25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom vs. komisjon,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikas on leitud, et turgu valitseva seisundi kuritarvitamise mõiste ELTL artikli 102 tähenduses on objektiivne mõiste, mis viitab turgu valitseva seisundiga ettevõtja tegevusele, mis takistab turul, kus just kõnealuse ettevõtja tegutsemise tulemusel on konkurentsi tase juba nõrgenenud, veel alles oleva konkurentsi säilitamist või tõhustamist, ja seda vahendite abil, mis erinevad vahenditest, mida kasutatakse kaupade või teenuste tavapärases konkurentsis, mis rajaneb ettevõtjate sooritustel (25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom vs. komisjon,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
ELTL artikli 102 tähenduses turgu valitseva seisundiga ettevõtja tegevuse kuritarvitavat laadi tuleb hinnata juhtumi kõiki konkreetseid asjaolusid arvesse võttes (25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom vs. komisjon,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab tegevust, mis seisneb keeldumises võimaldada kasutada taristut, mille on turgu valitseva seisundiga ettevõtja oma tegevuse tarbeks loonud ja mis talle kuulub, siis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et selleks, et vastav keeldumine oleks turgu valitseva seisundi kuritarvitamine, ei ole vaja mitte üksnes seda, et keeldumine võiks taristut kasutada taotleja kõnealusel turul konkurentsist täiesti kõrvaldada ning et seda ei saaks objektiivselt põhjendada, vaid ka seda, et taristu ise oleks taotleja tegevuseks hädavajalik selles mõttes, et nimetatud taristule ei oleks ühtegi tegelikku ega potentsiaalset asendust (vt selle kohta 26. novembri 1998. aasta kohtuotsus Bronner,
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
, punkt
, ja 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom vs. komisjon,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punktid
ja
).
Nende tingimuste kehtestamine 26. novembri 1998. aasta kohtuotsuse Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) punktis 41 oli põhjendatud selle kohtuotsuse aluseks oleva kohtuasja asjaoludega, mis seisnesid turgu valitseva seisundiga ettevõtja keeldumises võimaldada konkurendil kasutada taristut, mille ta oli loonud oma tegevuse tarbeks, mitte mis tahes muus tegevuses (25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom vs. komisjon,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkt
).
Ent esiteks, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 78–82, tuleb olukorda, kus turgu valitseva seisundiga ettevõtja lammutab taristu, eristada juhtumitest, kus keeldutakse kasutamise võimaldamisest kohtupraktika tähenduses, mis tuleneb 26. novembri 1998. aasta kohtuotsusest Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
).
Nimelt tuleneb eespool toodust, et viidatud kohtupraktika puudutab sisuliselt olukorda, kus keeldutakse andmast juurdepääsu taristule, mille tulemusel jätab turgu valitseva seisundiga ettevõtja enda loodud taristu oma tegevuse tarbeks (vt selle kohta 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom vs. komisjon,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkt
). Nagu rõhutas kohtujurist eelkõige oma ettepaneku punktis 80, tähendab kõnealune kohtupraktika sellise taristu säilitamist, mille kasutamise jätab turgu valitseva seisundiga ettevõtja enda jaoks, selleks et saada sellest vahetut kasu.
On ilmne, et seevastu taristu lammutamine eeldab vara ohverdamist, millele olenevalt olukorrast lisanduvad lammutamisega seotud kulud. Lammutamise tõttu ei muutu taristu vältimatult kasutuskõlbmatuks mitte ainult konkurentide jaoks, vaid ka turgu valitseva seisundiga ettevõtja enda jaoks.
Vastupidi LG väidetele ei tekita käesolev kohtuasi seega taristu „kasutamise võimaluse probleemi“ kohtupraktika tähenduses, mis tuleneb 26. novembri 1998. aasta kohtuotsusest Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
).
See on nii seda enam, et nagu ka LG möönab, puudutas süüks pandud tegevus üksnes Leedu raudteevõrgu ühte lõiku ega takistanud LG potentsiaalsel konkurendil vajaduse korral seda võrku kasutada muu lõigu kaudu.
Teiseks nähtub ka Euroopa Kohtu praktikast, et 26. novembri 1998. aasta kohtuotsuse Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) punktis 41 kehtestatud kriteeriumide eesmärk on luua õiglane tasakaal ühelt poolt kahjustamata konkurentsi nõuete ning teiselt poolt lepinguvabaduse ja turgu valitseva seisundiga ettevõtja omandiõiguse vahel. Selles mõttes on need kriteeriumid kohaldatavad juhul, kui keeldutakse võimaldamast kasutada taristut, mille omanik on turgu valitseva seisundiga ettevõtja ja mille ta on enda tegevuse tarbeks oma investeeringute abil loonud (vt selle kohta 26. novembri 1998. aasta kohtuotsus Bronner,
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
, punkt
, ja 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom vs. komisjon,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punkt
).
Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 90, 93 ja 94 sisuliselt, et arvestades nende kriteeriumide eesmärki, ei ole need kohaldatavad, kui sellises olukorras nagu käesolevas kohtuasjas ei rahastatud asjaomast taristut mitte turgu valitseva seisundiga ettevõtja enda investeeringutest, vaid riiklikest vahenditest, ja kui see ettevõtja ei ole nimetatud taristu omanik.
Kolmandaks on oluline meenutada, et Euroopa Kohus on juba otsustanud, et seadusest tulenev kohustus võib olla asjakohane, et hinnata ELTL artikli 102 tähenduses kuritarvitavat tegevust. Kuigi asjaolu, et turgu valitseva seisundiga ettevõtjal on seadusest tulenev kohustus võimaldada kasutada kõnealust taristut, ei vabasta komisjoni kohustusest tõendada „kuritarvituse“ olemasolu ELTL artikli 102 tähenduses, on samuti tõsi, et sellise kohustuse kehtestamise tagajärjel ei tohi turgu valitseva seisundiga ettevõtja tegelikult keelduda võimaldamast kasutada seda taristut, ilma et see olenevalt olukorrast mõjutaks kasutamise võimaldamise tingimuste osas tema sõltumatust otsuste tegemisel (vt selle kohta 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom vs. komisjon,
C‑152/19 P
,
EU:C:2021:238
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Seega ei rikkunud Üldkohus õigusnormi ka siis, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91 ja 92, et 26. novembri 1998. aasta kohtuotsuses Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) kehtestatud kriteeriumid ei ole kohaldatavad, kui turgu valitseva seisundiga ettevõtjal on kohustus võimaldada kasutada oma taristut.
Käesoleval juhul ei vaidle LG aga iseenesest vastu sellele, et tal on kohustus võimaldada kasutada Leedu raudteevõrku. Vaidlustatud on üksnes selle kohustuse ulatus.
Kõigist eespool toodud kaalutlustest tuleneb, et vastupidi LG esitatud argumentidele ei saa raudtee likvideerimist käsitada kasutamise võimaldamisest keeldumisena 26. novembri 1998. aasta kohtuotsusest Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) tuleneva kohtupraktika tähenduses, vaid seda tuleb olenevalt olukorrast käsitada kuritarvituse iseseisva vormina (vt analoogia alusel 17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus TeliaSonera Sverige,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
, punktid
–
, ning 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, punkt
). Järelikult ei ole 26. novembri 1998. aasta kohtuotsuse Bronner (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) punktis 41 kehtestatud kriteeriumid asjaomase tegevuse hindamisel kohaldatavad.
Sellest tuleneb, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 99 õigesti, et komisjon ei teinud viga, kui ta jättis hindamata, kas kõnealune tegevus vastab nendele kriteeriumidele.
Kõiki eespool toodud põhjendusi arvestades tuleb apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
Poolte argumendid
LG märgib oma teises väites, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et komisjon tõendas õiguslikult piisavalt, et käesoleva kohtuasja asjaoludel kujutab raudtee likvideerimine endast „kuritarvitust“ ELTL artikli 102 tähenduses, ning kvalifitseeris likvideerimise seega ise „kuritarvituseks“.
LG hinnangul tugines Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 168, 170, 177, 197, 204 ja 231 sarnaselt komisjoniga likvideerimise kvalifitseerimisel kahele kumulatiivsele tegurile, nimelt asjaolule, et likvideerimine toimus „kiirustades“, ja asjaolule, et likvideerimine toimus „ilma[, et LG oleks] enne vajalikke vahendeid [saanud]“. Kumbki nendest kahest tegurist ei võimalda aga sellist kvalifitseerimist.
Esiteks rõhutab LG vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 148, 164 ja 168 viidates, et Üldkohus tunnistas, et ta võib otsustada raudtee likvideerida, selle asemel et teha osalist remonti, mille tõttu oleks tulnud see hiljem välja vahetada. Talle ette heidetav kuritarvitus seisneb seega ainult selle likvideerimise ajastuses alates 3. oktoobrist 2008. Kuna likvideerimise hetk ei oleks mõjutanud selle maksumust, oli viivitamata likvideerimise otsus väidetavalt ratsionaalne majandamisotsus. Lisaks tuvastas Üldkohus väidetavalt selle kohtuotsuse punktides 197, 204 ja 209, et LG‑l ei olnud mingit konkurentsivastast kavatsust.
Teiseks väidab LG, et ta eeldas, et ta saab raudtee rekonstrueerimiseks vahendid, mis pidid olema kättesaadavad enamiku tööde teostamise ajal. Viidates vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 152, 153, 160, 171, 174–176 ja 196, väidab LG, et ta taotles rahastamist 2. oktoobril 2008 enne raudtee likvideerimise tööde alustamist, et Euroopa vahendid olid sel ajal ja hiljem kättesaadavad ning et ta ei tegutsenud konkurentsivastasel eesmärgil.
LG väidab, et asjaolud, mille Üldkohus tõi esile, et tuvastada talle ette heidetud kuritarvitus, ilmnesid peamiselt pärast 3. oktoobrit 2008. Selles kontekstis rikkus Üldkohus LG hinnangul õigusnormi, kui ta sama kohtuotsuse punktides 164, 165, 170 ja 178 kohustas LGd tõendama või põhjendama raudtee likvideerimise hetke, samas kui kuritarvituse tõendamine on komisjoni ülesanne.
Lisaks jättis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 152 ja 170 konkreetselt analüüsimata tema argumendi raudteel korduvalt kasutatavate osade laoseisu ja nende taaskasutamise kohta raudteevõrgu teistel teedel. Igal juhul ei ole projekti ettevalmistavate etappide käivitamiseks vajalik, et enne on saadud vajalikud vahendid kogu projekti jaoks.
LG täpsustab oma repliigis, et ta rajas käesoleva väite ainult kahele tegurile, mida Üldkohus on järjekindlalt maininud ja mis puudutavad asjaolu, et raudtee likvideeriti „kiirustades“ ja ilma et LG oleks enne vajalikke vahendeid saanud. Isegi kui arvesse võtta kõik vaidlustatud kohtuotsuse punktides 42 ja 194 nimetatud neli või viis tegurit, ei ole kuritarvituse tuvastamine kuidagi tõendatud. Nimelt ei saa täiendavad tegurid, mis on juhuslikud või asjakohatud, sellist kuritarvitust tõendada.
LG esitas kohtuistungil ka argumendid kõigi nende viie elemendi vaidlustamiseks.
Komisjon leiab, et käesolev väide on alusetu.
Orlen väidab, et see väide on tulemusetu ja igal juhul vastuvõetamatu, kuna see tähendaks Üldkohtu poolt faktidele ja tõenditele antud hinnangute vaidlustamist.
Euroopa Kohtu hinnang
LG heidab oma teises väites Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui nõustus sellega, et komisjon kvalifitseeris raudtee likvideerimise „turgu valitseva seisundi kuritarvitamiseks“ ELTL artikli 102 tähenduses. LG hinnangul tugineb kõnealune kvalifitseerimine vaidlustatud kohtuotsuse punktides 168, 170, 177, 197, 204 ja 231 kahele kumulatiivsele tegurile, nimelt asjaolule, et likvideerimine toimus „kiirustades“, ja asjaolule, et likvideerimine toimus „ilma[, et LG oleks] enne vajalikke vahendeid [saanud]“.
Kuna need argumendid põhinevad eeldusel, et raudtee likvideerimise kvalifitseerimine „turgu valitseva seisundi kuritarvitamiseks“ põhineb eranditult nendel kahel teguril, siis tuleb tõdeda, et kõnealused argumendid põhinevad vaidlustatud kohtuotsuse ilmselgelt vääral tõlgendusel.
Nimelt nähtub vaidlustatud kohtuotsusest tervikuna ja eelkõige selle punktidest 42, 83, 193, 194, 196 ja 224 üheti mõistetavalt, et Üldkohus rõhutas, et komisjon jõudis vaidlusaluses otsuses – võttes arvesse raudteeliini likvideerimisega seotud faktiliste ja õiguslike asjaolude kogumit – järeldusele, et likvideerimine kujutab endast ELTL artikli 102 tähenduses „turgu valitseva seisundi kuritarvitamist“.
Need käesoleva kohtuotsuse punktis 39 kirjeldatud asjaolud puudutavad seda, et LG oli teadlik Orleni plaanist jõuda Läti sadamaterminalidesse LDZi teenuseid kasutades, et LG oli likvideerinud raudtee kiirustades, tagamata vajalikku rahastamist ja võtmata ühtegi tavapärast ettevalmistavat meedet selle rekonstrueerimiseks, et raudtee likvideerimine on vastuolus sektori tavapärase praktikaga, et LG oli teadlik riskist kaotada kogu Orleni toodete veo tegevus raudtee rekonstrueerimise korral ja et LG oli teinud pingutusi, veenmaks Leedu valitsust jätma raudtee rekonstrueerimata.
Alles pärast seda, kui Üldkohus lükkas tagasi kõik argumendid, mille LG esitas nende hinnangute vaidlustamiseks, kinnitas Üldkohus komisjoni hinnangute põhjendatust.
Asjaolu, et Üldkohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 168, 170, 177, 197, 204 ja 231 – mille LG seadis kahtluse alla – üksnes kahele tegurile, mis on nimetatud käesoleva kohtuotsuse punktides 39 ja 107, st raudtee likvideerimine kiirustades ja ilma et oleks tagatud vajalikud vahendid, ei lükka ümber vaidlustatud kohtuotsuse sellist tõlgendust. Üldkohus piirdus viidatud punktides nimelt konkreetselt sellega, et analüüsis konkreetselt nende asjaoludega seotud argumente, mille LG esitas selleks, et vaidlustada järeldust, et tegemist on ELTL artikli 102 tähenduses „turgu valitseva seisundi kuritarvitamisega“.
Sellest järeldub, et käesolev väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, ilma et oleks vaja analüüsida argumente, mis konkreetselt puudutavad neid kahte tegurit.
Igal juhul tuleb – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 99–102 märkis – tõdeda, et nii nende argumentidega kui ka argumentidega, mis hilinenult esitati repliigis ja kohtuistungil, selleks et vaielda vastu muudele asjaoludele, mis õigustasid turgu valitseva seisundi kuritarvitamise tuvastamist, soovib LG tegelikult saada faktilistele asjaoludele uut hinnangut.
Kuna viidatud ei ole mis tahes moonutamisele, on need argumendid vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 60 viidatud kohtupraktikale seega vastuvõetamatud.
Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud teine väide tervikuna tagasi lükata.
Kolmas väide
Poolte argumendid
LG märgib oma kolmandas väites, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 219–233 õigusnorme, kui ta kvalifitseeris raudtee kui sellise likvideerimise, sõltumata liikluse varasemast peatamisest sellel teel, „tegevuseks, mis võib konkurentsi piirata“.
Esiteks põhineb Üldkohtu selline lähenemine apellandi arvates vääral eeldusel, mis tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 223, 225 ja 227. Üldkohtu selle eelduse kohaselt on võimalus, mis seisnes esialgses sihipärases remondis, millele järgnes kogu raudtee täielik rekonstrueerimine viie aasta jooksul, mille LG kvalifitseerib esimeseks võimaluseks, asjakohane ja majanduslikult mõistlik alternatiiv raudtee täielikule ja viivitamata rekonstrueerimisele, mida LG nimetab teiseks võimaluseks. Üldkohus ei lükanud aga tagasi LG seisukohta, mis on kokku võetud selle kohtuotsuse punktides 150, 151 ja 167 ning mille kohaselt oli teine võimalus ainus asjakohane ja majanduslikult mõistlik võimalus, vaid piirdus nimetatud kohtuotsuse punktis 168 selle küsimuse vastuseta jätmisega. Neil asjaoludel on LG arvamusel, et käesoleva apellatsioonkaebusega seoses tuleb asuda seisukohale, et teine võimalus oli ainus asjakohane ja majanduslikult mõistlik võimalus. LG järeldab sellest, et sama kohtuotsuse punktid 223, 225 ja 227 on teise võimaluse valikuga vastuolus ja kokkusobimatud.
Lisaks põhinevad LG arvates vaidlustatud kohtuotsuse punktid 223, 225 ja 227 ekslikul oletusel, et raudtee oleks olnud võimalik tänu esimeses võimaluses kavandatud esialgsele remondile „lähiajal“ kasutusele võtta. See aga ei oleks olnud võimalik, kuna – nagu LG Üldkohtus väitis – niisuguse remondi jaoks oleks ta pidanud nimelt Leedu Vabariigilt või liidult rahaliste vahendite saamiseks järgima sama menetlust, mis oli nõutav teise võimaluse puhul. Üldkohus jättis väidetavalt selle arvesse võtmata ja läks seega iseendaga vastuollu.
Teiseks läks Üldkohus endaga vastuollu, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 225, et esimese võimaluse esimene etapp hõlmab „kohtparandusi“, samas kui – nagu ta möönis selle kohtuotsuse punktis 164 – see eeldas raudtee kogupikkuses olulist remonti.
Kolmandaks, vastupidi sellele, mida märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 221–223, on LG arvamusel, et tal ei ole absoluutset õiguslikku kohustust taastada raudtee tavaline olukord, viies läbi esialgse remondi esimese võimaluse alusel, ja et ta võis õiguspäraselt valida teise võimaluse. See võimaldas väidetavalt taastada tavapärase olukorra, kusjuures tee likvideerimise hetk, mis oli teise võimaluse rakendamisel vältimatu, ei ole siinkohal asjasse puutuv.
Neljandaks on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 24 ja 25 tehtud järeldustega apellandi hinnangul vastuolus kinnitada selle kohtuotsuse punktis 225, et väljatõrjuv mõju tulenes asjaolust, et kui Orlen leidis, et LG ei kavatsenud lähiajal raudteed remontida, võttis LDZ tagasi oma litsentsitaotluse, selleks et tegutseda Lätti suunduva lühimarsruudi Leedu osal. Punktides 24 ja 25 tuvastas Üldkohus, et LDZ oli esitanud sellise litsentsi saamiseks taotluse „2009. aasta juuni lõpu[s]“, st pärast raudteede likvideerimist. Likvideerimisel ei olnud seega mingit mõju litsentsitaotluse tagasivõtmise otsusele, mis on tegelikult seletatav asjaoluga, et 2010. aasta keskel jõudis Orlen järeldusele, et LG ei kavatse raudteed lähiajal remontida, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 26.
Viiendaks lisab LG oma repliigis, et raudteede likvideerimise viivitamata rakendamine ei halvendanud olukorda pärast liikluse varem peatamist. Nimelt ei olnud asjaolude toimumise ajal, s.o 3. oktoobril 2008, ilma likvideerimiseta „mingit võimalust, et raudtee võetakse lähiajal uuesti kasutusse“.
Komisjon ja Orlen paluvad kõik need argumendid sisuliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Euroopa Kohtu hinnang
LG heidab oma kolmandas väites Üldkohtule ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 219–233 õigusnorme.
Nendes punktides analüüsis Üldkohus LG argumente ja lükkas tagasi need, millega viimane soovis vaidlustada komisjoni hinnanguid, mille kohaselt oli raudtee kui sellise likvideerimisel, sõltumata liikluse eelnevast peatamisest raudteel, konkurentsi kõrvaldav konkurentsivastane mõju.
Esiteks põhinevad argumendid, mille kohaselt on vaidlustatud kohtuotsuse punkt 168 ning punktid 223, 225 ja 227 omavahel vastuolus, neist esimesena nimetatud punkti vääral tõlgendamisel.
Nimelt ei kvalifitseerinud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 168 teist võimalust, mis puudutab raudtee täielikku ja viivitamata rekonstrueerimist, ainsaks asjakohaseks ja majanduslikult mõistlikuks võimaluseks. Vastupidi, selles punktis kasutatud väljend „kui eeldada, nagu väidab [LG], et teine võimalus oli ainus asjakohane ja majanduslikult mõistlik võimalus“, näitab selgelt, et nagu LG muu hulgas möönab, ei lahendanud Üldkohus küsimust, kas see võimalus oli ainus asjakohane ja majanduslikult mõistlik võimalus, välistades vajaduse korral esimese võimaluse. Sellest tuleneb, et vastupidi LG seisukohale ei saa ilmselgelt väita, et käesoleva apellatsioonkaebusega seoses tuleb asuda seisukohale, et teine võimalus oli ainus asjakohane ja majanduslikult mõistlik võimalus.
Järelikult tuleb sellisel eeldusel põhinevad ja põhjenduste vastuolulisust puudutavad argumendid põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Lisaks, kuivõrd LG vaidleb vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 223, 225 ja 227 esitatud järeldusele, mille kohaselt oleks raudtee saanud esialgse remondi abil „lähiajal“ uuesti kasutusse võtta, siis piisab, kui tõdeda, et seda tehes soovib LG tegelikult ja väidetavale vastuolule tuginemise varjus seada kahtluse alla Üldkohtu faktilised hinnangud. Kuna LG ei esitanud argumenti, et Üldkohus moonutas neid tõendeid, on tema argumendid vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 60 meenutatud kohtupraktikale vastuvõetamatud.
Teiseks, mis puudutab väidetavat vastuolu vaidlustatud kohtuotsuse punktide 164 ja 225 vahel, siis tuleb märkida, et selle kohtuotsuse punktis 164 leidis Üldkohus, et LG raudteetaristu juhatuse 18. septembril 2008 LG strateegilise planeerimise nõukogule saadetud kirjast ilmneb, et viivitamata tuleb rekonstrueerida üksnes 1,6 km raudteest ning et 19 km pikkusel raudteelõigul täheldatud puudused viitavad sellele, et raudtee „tuleb viie aasta jooksul täielikult remontida“. Üldkohus leidis, et 19 km pikkuse raudtee 1,6 km pikkust lõiku puudutavate probleemidega ei saa põhjendada raudtee täielikku ja viivitamata lammutamist. Kohus tõdes samuti, et selles kirjas ei olnud ka märgitud, et täielik remontimine viie aasta jooksul peaks sisaldama täielikku ja viivitamata likvideerimist.
Mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 225, siis märkis Üldkohus selles, et esimese võimaluse esimene etapp oli teha „raudtee kohtparandusi paikades, mis ei võimaldanud ohutut raudteeliiklust“.
See järeldus ei ole aga kuidagi vastuolus raudteelõigu viivitamata parandamise vajadusega ega vajadusega lõik täielikult parandada pikema kui viie aasta pikkuse tähtaja jooksul.
Seega tuleb argumendid vaidlustatud kohtuotsuse punktide 164 ja 225 vahelise vastuolu kohta põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kolmandaks, mis puudutab argumente, millega vaidlustatakse vaidlustatud kohtuotsuse punktid 221–223, siis tuleb tõdeda, et need põhinevad nende punktide eraldiseisval ja ekslikul tõlgendamisel.
Kohtuotsuse punktides 221 ja 222 tuvastas Üldkohus, et LG‑l kui raudteetaristuettevõtjal on lisaks seadusest tulenevale kohustusele tagada liikluskindlus ka seadusest tulenev kohustus minimeerida häireid ja parandada raudteevõrgu toimivust. Nimetatud kohtuotsuse punktis 223 märkis Üldkohus, et LG‑l kui asjaomasel turul valitseva seisundiga ettevõtjal oli ka eriline kohustus oma tegevusega mitte kahjustada tõhusat ja moonutamata konkurentsi. Üldkohus leidis, et LG oleks pidanud seda arvesse võtma ja vältima seda, et välistatakse igasugune võimalus võtta raudtee osade kaupa rekonstrueerimise teel lähiajal taas kasutusele. Sama kohtuotsuse punktis 224 järeldas Üldkohus sellest, et likvideerides kogu raudtee käesoleva juhtumi asjaoludel, jättis LG arvesse võtmata temal ELTL artikli 102 alusel lasuva erilise kohustuse.
Lisaks nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 225 ja 229, et järeldus, et raudteede likvideerimine võis kaasa tuua turult väljatõrjuva konkurentsivastase mõju, põhineb ühelt poolt asjaolul, et likvideerimisega halvendas LG olukorda, mis valitses pärast liikluse peatamist sellel teel, ja teiselt poolt teise võimaluse rakendamise viisil, mitte aga esimese võimaluse asemel teise võimaluse kui sellise valimisel.
Nendest asjaoludest nähtub, et vastupidi LG väidetule ei kehtestanud Üldkohus talle „absoluutset õiguslikku kohustust“ taastada raudtee tavapärane olukord, tehes esimese võimaluse kohase esialgse remondi. Vastupidi, konkurentsivastase mõju tuvastamist põhjendasid nimelt teise võimaluse rakendamise konkreetsed tingimused ja raudtee likvideerimise tagajärjed.
Seetõttu tuleb neid argumente pidada põhjendamatuks.
Neljandaks, nagu vaidlustatud kohtuotsuse punkti 225 viimases lauses sõna „lisaks“ kasutamine näitab, kujutab selles kohas tehtud viide, et LDZ võttis oma litsentsitaotluse Lätti suunduva lühimarsruudi Leedu osal tegutsemiseks tagasi, endast täiendavat kaalutlust.
Sellest tuleneb, et LG argumendid kohtuotsuse selle punkti ning punktide 24 ja 25 vahelise vastuolu kohta tuleb tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
Viiendaks, kuivõrd LG esitas väite, et raudtee viivitamata likvideerimine ei halvendanud olemasolevat olukorda pärast liikluse peatamist sellel teel, esimest korda oma repliigis, siis on tema argumendid hilinemise tõttu vastuvõetamatud. Lisaks soovib ta vaidlustada faktilistele asjaoludele antud hinnangut, mis käesoleva kohtuotsuse punktis 60 viidatud kohtupraktika kohaselt ei kuulu apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu pädevusse.
Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud kolmas väide tervikuna tagasi lükata.
Neljas väide
Poolte argumendid
LG heidab neljandas väites Üldkohtule ette, et viimane rikkus LG‑le määratud trahvi hindamisel õigusnormi.
Sellega seoses rõhutab LG, et vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 98, 196, 204 ja 209 tuleneb, et Üldkohtu hinnangul ei põhinenud vaidlusalune otsus ja komisjoni hinnangud LG konkurentsivastase kavatsuse tuvastamisel.
Üldkohus viitas sellisele kavatsusele, kui ta trahvi kontrollimise staadiumis analüüsis argumente vaidlusaluses otsuses kasutatud õigusteooria uudsuse ja LG‑le süüks pandud rikkumise raskuse kohta. Sellest annab tunnistust vaidlustatud kohtuotsuse punktides 339, 368 ja 374 esitatud sõnastus, mille kohaselt süüks pandava tegevuse „eesmärk [oli] hoida konkurendid turult eemal“ või see tegevus viidi ellu „eesmärgiga hoida konkurendid turult eemal“.
Üldkohtu põhjendused olid LG hinnangul vastuolulised. See mõjutas hinnangut, mille Üldkohus andis vajadusele määrata trahv, ja sõltuvalt olukorrast trahvi sobivale summale ning rikkumise raskusele. Selle vastuoluta oleks Üldkohus pidanud nõustuma vaidlusaluse otsuse aluseks oleva õigusteooria uudsusega ning oleks võinud võtta teistsuguse lähenemise rikkumise raskuse suhtes, kui puudus konkurentsivastane kavatsus, ja seega täieliku pädevuse teostamise osas.
Oma repliigis lisab LG viimati nimetatud seisukoha kohta, et kuna kõnealuse kavatsuse tuvastamisel tehti viga, võib Üldkohtu hinnangut muudest, vajaduse korral Üldkohtu arvesse võetud teguritest olenemata muuta. Igal juhul ei saa välistada, et Üldkohtu määratud trahvisumma oleks olnud väiksem, kui viimane ei oleks tuginenud vastuolulistele põhjendustele ja väidetavale LG kavatsusele hoida konkurendid turult eemal.
Kohtuistungil lisas LG veel, et trahvi arvutamise staadiumis võttis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 399 arvesse rikkumise raskust, mis põhineb konkurentsivastasel kavatsusel. Viidates rikkumise raskuse hindamise tegurina konkurentsivastasele kavatsusele, muutis Üldkohus komisjoni tuvastatud rikkumise koosseisu tunnuseid ja ületas seega oma pädevust.
Komisjon leiab omakorda, et väide on tulemusetu.
Euroopa Kohtu hinnang
LG heidab neljandas väites Üldkohtule ette põhjenduste vastuolulisust. Nii lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 169, 204 ja 209 LG arvates ühelt poolt sõnaselgelt tagasi konkurentsivastase kavatsuse olemasolu, kui ta kontrollis turgu valitseva seisundi kuritarvitamise tuvastamist. Teiselt poolt viitas ta siiski kõnealusele kavatsusele selle kohtuotsuse punktides 339, 368 ja 374 ning võttis seda nimetatud kohtuotsuse punktides 397–406 trahvisumma arvutamisel arvesse. See vastuolu ja konkurentsivastase kavatsuse arvestamine trahvi arvutamise staadiumis mõjutasid LG väitel seda, kuidas Üldkohus teostas oma täielikku pädevust, ja selle tõttu LG‑le määratud trahvi summat.
See väide on tulemusetu. Isegi kui oletada, et Üldkohtu põhjendused olid vastuolulised, nagu väidab LG, ei põhjendaks selline vastuolu vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist ega tooks kaasa trahvisumma Euroopa Kohtu poolt ümberhindamist.
Nimelt pärast seda, kui Üldkohus lükkas tagasi kõik vaidlusaluse otsuse tühistamiseks esitatud õiguspärasuse väited ja kõik trahvisumma vähendamise nõude põhjendamiseks LG toodud etteheited, hindas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 389–406 trahvisumma ümber. Selle ümberhindamise tulemusel määras Üldkohus trahvi suuruseks 20068650 eurot, mis on oluliselt väiksem kui see, mille komisjon määras, ilma et ta oleks vähimalgi määral viidanud konkurentsivastasele kavatsusele.
Sellega seoses tuleb meenutada, et vastavalt ELTL artiklile 261 ja määruse nr 1/2003 artiklile 31 on Üldkohtul komisjoni määratud trahvide küsimuses täielik pädevus.
Üldkohtul on seega lisaks nende trahvide lihtsale õiguspärasuse kontrollile pädevus asendada komisjoni hinnang enda omaga ja järelikult määratud trahv või karistusmakse tühistada, seda vähendada või suurendada (vt 22. novembri 2012. aasta kohtuotsus E.ON Energie vs. komisjon,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 18. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Pometon vs. komisjon,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
, punkt
).
Samas ei saa Euroopa Kohus apellatsioonimenetluses õigusküsimuste üle otsustades õigluse kaalutlustel asendada enda hinnanguga hinnangut, mille andis Üldkohus oma täieliku pädevuse raames trahvisummadele, mis on määratud ettevõtjatele liidu õiguse rikkumise eest. Järelikult ainult juhul, kui Euroopa Kohus leiab, et karistuse määr ei ole mitte ainult sobimatu, vaid ka niivõrd liigne, et see on ebaproportsionaalne, tuleb tal tuvastada, et Üldkohus on rikkunud õigusnormi trahvisumma sobimatuse tõttu (22. novembri 2012. aasta kohtuotsus E.ON Energie vs. komisjon,
C‑89/11 P
,
EU:C:2012:738
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika, ja 18. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Pometon vs. komisjon,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
, punkt
).
Lisaks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et Üldkohus peab oma täieliku pädevuse teostamise raames järgima teatud kohustusi, mille hulgas on põhjendamiskohustus, mis on tal Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 36 alusel ja mida kohaldatakse Üldkohtule sama põhikirja artikli 53 esimese lõigu alusel, ja ka võrdse kohtlemise põhimõtte järgimise kohustus (vt selle kohta 18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. Parker Hannifin Manufacturing ja Parker-Hannifin,
C‑434/13 P
,
EU:C:2014:2456
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 18. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Pometon vs. komisjon,
C‑440/19 P
,
EU:C:2021:214
, punkt
).
Käesoleval juhul lähtus Üldkohus trahvisumma hindamisel kooskõlas määruse nr 1/2003 artikli 23 lõikega 3 – nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 394, 395, 397 ja 404 – toime pandud rikkumise raskuse ja kestuse arvessevõtmisest. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 399–402 võttis Üldkohus kõnealuse rikkumise raskuse puhul arvesse rikkumise laadi, LG olukorda asjaomastel turgudel ja rikkumise geograafilist ulatust.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 398–406 esitatud põhjendustest nähtub üheti mõistetavalt, et nagu tõdes ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 151 ja 153–155, ei põhine trahvisumma ümberhindamine mingil juhul konkurentsivastase kavatsuse arvessevõtmisel.
Sellest tuleneb, et isegi kui oletada, et nende argumentide hindamisel, mille LG esitas vaidlusaluse otsuse tühistamise ja trahvisumma vähendamise nõuete põhjendamiseks, rääkis Üldkohus endale vastu konkurentsivastase kavatsuse olemasolu või puudumise osas, ei mõjuta see vastuolu igal juhul trahvisumma ümberhindamist Üldkohtu poolt.
Järelikult on LG argumendid vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste vastuolulisuse kohta igal juhul tulemusetud.
Lisaks, kuivõrd ilmselt palub LG Euroopa Kohtul kontrollida, kas Üldkohus teostas oma täielikku pädevust, siis piisab, kui tõdeda, et arvestades käesoleva kohtuotsuse punktis 153 meenutatud kohtupraktikat, ei ole LG esitanud tegureid, mis näitaksid, et trahvi suurus, nagu Üldkohus seda vähendas, ei ole mitte ainult sobimatu, vaid ka niivõrd liigne, et see on ebaproportsionaalne.
Kõiki eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb neljas väide tervikuna tagasi lükata.
Kuna ühegi käesoleva apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitatud väitega ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus jätta täies ulatuses rahuldamata.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna komisjon ja Orlen on LG‑lt kohtukulude hüvitamist nõudnud ja LG on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb komisjoni ja Orleni kohtukulud vastavalt nende sellekohasele nõudele välja mõista LG‑lt ja jätta LG kohtukulud tema enda kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta Lietuvos geležinkeliai AB kohtukulud tema enda kanda ja mõista tema välja Euroopa Komisjoni ja Orlen Lietuva AB kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.