CELEX: 62017CJ0220
Eelotsusetaotlus
Õigusaktide ühtlustamine
Direktiivi 2014/40/EL kehtivus
Tubakatoodete valmistamine, esitlemine ja müük
„Koostisosi“ käsitlevad õigusnormid
Maitse- või lõhnaainega tubakatoodete keeld

Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/40/EL tubaka- ja seonduvate toodete tootmist, esitlemist ja müüki käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2001/37/EÜ (
ELT 2014, L 127, lk 1
; parandused
ELT 2015, L 150, lk 24
ja
ELT 2016, L 40, lk 16
) artikli 7 lõigete 1, 7 ja 14, artiklite 8–11, eeskätt artikli 9 lõike 1 teise lõigu, lõike 4 punkti a teise lause ja lõike 6, artikli 10 lõike 1 punktide b, e ja f ning artikli 11 lõike 1 esimese lõigu esimese lause ja artikli 13 lõike 1 punkti c kehtivust ning artikli 7 lõike 14 ning artikli 13 lõike 1 punkti c ja lõike 3 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud Planta Tabak-Manufaktur Dr. Manfred Obermann GmbH & Co. KG (edaspidi „Planta Tabak“) ja Land Berlini (Berliini liidumaa, Saksamaa) vahelises kohtuvaidluses teatud tubakatoodete turuleviimise keelu ja tubakatoodete märgistamise ja pakendamise eeskirjade üle.
Õiguslik raamistik
Direktiivi 2014/40 põhjenduses 9 on märgitud:
„Direktiivi ühtse kohaldamise tagamiseks liikmesriikides on vaja määratleda mitmed uued mõisted. Kui käesoleva direktiivi alusel kehtestatud erinevaid kohustusi kohaldatakse eri tootekategooriate suhtes ja toode võib kuuluda enam kui ühte sellisesse kategooriasse (nt piibutubakas, isevalmistatavate sigarettide tubakas), tuleks kohaldada rangemaid kohustusi.“
Direktiivi põhjenduses 16 on märgitud:
„Tõenäoliselt muutuvad erinevused selles, kuidas liikmesriigid tubakatooteid reguleerivad, veelgi suuremaks seetõttu, et turule jõuavad tubakast erineva maitse või lõhnaga tooted, mis võivad teha suitsetama hakkamise lihtsamaks või mõjutada tarbimisharjumusi. Vältida tuleks selliste meetmete kehtestamist, millega võetakse põhjendamatult kasutusele eri käsitlemisviisid erinevat tüüpi maitse- või lõhnaainega sigarettide suhtes. Suurema müügimahuga eristava maitse või lõhnaga tooted tuleks kaotada pikema ajavahemiku jooksul, et anda tarbijatele piisavalt aega minna üle teistsugustele toodetele.“
Direktiivi artiklis 1 on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnorme, […]
[…]
et hõlbustada tubaka- ja seonduvate toodete siseturu tõrgeteta toimimist, võttes aluseks inimeste tervise kaitse kõrge taseme, eelkõige noorte jaoks, ja täita Maailma Terviseorganisatsiooni tubaka tarbimise leviku vähendamise raamkonventsiooni („WHO raamkonventsioon“) [, heaks kiidetud nõukogu2. juuni 2004. aasta otsusega [2004/513/EÜ] Maailma Tervishoiuorganisatsiooni tubakatoodete tarbimise piiramist käsitleva raamkonventsiooni sõlmimise kohta (
ELT 2004, L 213, lk 8
),] kohaseid liidu kohustusi.“
Sama direktiivi artiklis 2 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
14)
„uudne tubakatoode“ – tubakatooted, mis
a)
ei kuulu ühtegi järgmistest kategooriatest: sigaretid, isevalmistatavate sigarettide tubakas, piibutubakas, vesipiibutubakas, sigarid, sigarillod, närimistubakas, nuusktubakas või suukaudseks kasutamiseks mõeldud tubakas; […]
[…]“.
Direktiivi 2014/40 artiklis 7 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid keelavad turule viia tubakatooteid, millel on eristav maitse või lõhn.
[…]
7.   Liikmesriigid keelavad selliste tubakatoodete turuleviimise, mis sisaldavad maitse- ja lõhnaaineid oma koostisosades, nagu filtrites, paberis, pakendis, kapslites, või mis tahes tehniliste lahenduste kasutamise, mis võimaldavad muuta asjaomase tubakatoote maitset või lõhna või suitsu intensiivsust. Filtrid, paberid ja kapslid ei tohi sisaldada tubakat või nikotiini.
[…]
12.   Muude tubakatoodete kui sigarettide ja isevalmistatavate sigarettide tubaka puhul nähakse ette erand lõigetes 1 ja 7 sätestatud keeldude kohaldamisest. […]
[…]
14.   Eristava maitse või lõhnaga tubakatoodete puhul, mille müügimaht liidus on 3% või üle selle konkreetses tootekategoorias, kohaldatakse käesoleva artikli sätteid alates 20. maist 2020.
[…]“.
Direktiivi artiklid 8–11 kuuluvad II jaotise II peatükki „Märgistamine ja pakendamine“ ning sisaldavad vastavalt üldsätteid, suitsetatava tubakatoote üldhoiatust ja lisateavet, suitsetatava tubakatoote terviseohu ühendhoiatusi ning eeskirju muu suitsetatava tubakatoote kui sigarettide, isevalmistatavate sigarettide tubaka ja vesipiibutubaka märgistamise kohta.
Sama direktiivi artiklis 9 on sätestatud:
„1.   Suitsetatava tubakatoote igale tarbijapakendile ja igale välispakendile kantakse üks järgmistest üldhoiatustest:
„Suitsetamine tapab – loobu kohe“
või
„Suitsetamine tapab“.
Liikmesriigid otsustavad, kumba esimeses lõigus osutatud üldhoiatust nad kasutavad.
[…]
4.   Lõigetes 1 ja 2 viidatud üldhoiatus ja lisateave:
a)
trükitakse valgele taustale musta värviga kirjatüübis Helvetica rasvases kirjas. Keelenõuete järgimiseks võivad liikmesriigid määrata kindlaks kirjasuuruse, tingimusel et asjaomases siseriiklikus õiguses kindlaks määratud kirjasuurus võimaldab katta nõutava teksti jaoks ette nähtud alast võimalikult suure osa; […]
[…]
6.   Komisjon määrab rakendusaktidega kindlaks üldhoiatuse ja lisateabe täpse paigutuse isevalmistatavate sigarettide tubakale, mida turustatakse taskutes, võttes arvesse taskute eri kujusid.“
Direktiivi 2014/40 artiklis 10 on sätestatud:
„1.   Suitsetatava tubakatoote igale tarbijapakendile ja igale välispakendile kantakse terviseohu ühendhoiatused. Terviseohu ühendhoiatused:
[…]
b)
sisaldavad teavet suitsetamisest loobumise kohta, näiteks telefoninumbrid, e‑posti aadressid ja/või veebisaidid, kus jagatakse tarbijatele teavet suitsetamisest loobuda soovijatele ette nähtud tugiprogrammide kohta;
[…]
e)
asetsevad tarbijapakendi ja iga välispakendi ülemises servas ja muu sellele pakendi pinnale kantud teabega samasuunaliselt. Liikmesriikides, kus maksumärgid või maksustamise eesmärgil kasutatavad siseriiklikud identifitseerimismärgid jäävad kohustuslikuks, võib kohaldada terviseohu ühendhoiatuse asukoha kohustusest üleminekuaegseid vabastusi järgmiselt:
i)
kui maksumärk või maksustamise eesmärgil kasutatav siseriiklik identifitseerimistunnus on paigutatud kartongist tarbijapakendi ülemisse serva, võib terviseohu ühendhoiatuse paigutada tagumisele pinnale otse maksumärgi või maksustamise eesmärgil kasutatava siseriikliku identifitseerimismärgi alla;
ii)
kui tarbijapakend on pehmest materjalist, võivad liikmesriigid lubada maksumärgi või maksustamise eesmärgil kasutatava siseriikliku identifitseerimismärgi jaoks kasutada neljakandilist pinda, mille kõrgus ei ületa 13 mm pakendi ülemise serva ja terviseohu ühendhoiatuse ülaosa vahel.
Punktides i ja ii osutatud erandeid kohaldatakse kolme aasta jooksul alates 20. maist 2016. Tootemarke või logosid ei paigutata terviseohu hoiatuste kohale;
[…]
f)
on esitatud sellises vormis ja proportsioonis ning sellise kujunduse ja küljendusega, nagu komisjon on lõike 4 kohaselt kindlaks määranud;
[…]“.
Direktiivi artikli 11 lõike 1 esimese lõigu esimeses lauses on ette nähtud:
„Liikmesriigid võivad muu suitsetatava tubakatoote kui sigarettide, isevalmistatavate sigarettide tubaka ja vesipiibutubaka puhul lubada erandit artikli 9 lõikes 2 sätestatud nõude täitmisest, st tootele lisateabe kandmisest, ja artiklis 10 sätestatud nõude täitmisest, st tootele terviseohu ühendhoiatuste kandmisest.“
Nimetatud direktiivi artiklis 13 on sätestatud:
„1.   Tarbijapakendil, igal välispakendil ja tubakatootel endal olev märgistus ei tohi sisaldada ühtegi sellist elementi ega omadust, mis
[…]
c)
osutab maitsele, lõhnale, mistahes maitse- ja lõhnaainetele või muudele lisaainetele või nende puudumisele;
[…]
3.   Lõigete 1 ja 2 kohaselt keelatud elemendid ja omadused võivad muu hulgas olla tekst, sümbolid, nimed, kaubamärgid, kaudsed või otsesed märgid, kuid ei piirdu sellega.“
Sama direktiivi artikli 29 lõike 1 kohaselt:
„Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi täitmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid 20. maiks 2016. Nad edastavad kõnealuste normide teksti viivitamata komisjonile.
Liikmesriigid kohaldavad kõnealuseid meetmeid alates 20. maist 2016, ilma et see piiraks artikli 7 lõike 14, artikli 10 lõike 1 punkti e, artikli 15 lõike 13 ja artikli 16 lõike 3 kohaldamist.“
Direktiivi 2014/40 artiklis 30 on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad lubada turule viia järgmisi tooteid, mis ei ole kooskõlas käesoleva direktiiviga, kuni 20. maini 2017:
a)
tubakatooted, mis on toodetud või vabasse ringlusse lastud ja märgistatud kooskõlas [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. juuni 2001. aasta direktiiviga 2001/37/EÜ tubakatoodete valmistamist, esitlemist ja müüki käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (
EÜT 2001, L 194, lk 26
; ELT eriväljaanne 15/06, lk 147)] enne 20. maid 2016;
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Planta Tabak valmistab ja turustab tubakatooteid, eelkõige isevalmistatavate sigarettide maitse- ja lõhnaainetega tubakat.
Direktiiv 2014/40 võeti üle 4. aprilli 2016. aasta tubaka- ja seonduvate toodete seadusega (Gesetz über Tabakerzeugnisse und verwandte Erzeugnisse (
BGBl
. 2016 I, lk 569, edaspidi „TabakerzG“)).
Planta Tabak esitas 25. aprillil 2016 Verwaltungsgericht Berlinile (Berliini halduskohus, Saksamaa) kaebuse ja nõudis, et kohus tuvastaks, et TabakerzG teatavad sätted, mis puudutavad maitse- ja lõhnaainete keeldu, pilthoiatusi ja maitse- ja lõhnaainete reklaami keeldu, ei ole tema toodetele kohaldatavad. Planta Tabak väidab lisaks, et direktiivi 2014/40 artikli 7 lõigetega 1 ja 7, artiklitega 8–11 ja artikli 13 lõike 1 punktiga c rikutakse liidu esmast õigust, eeskätt õiguskindluse, võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtet.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on esiteks kahtlusi direktiivi 2014/40 nende sätete kehtivuse ja tõlgendamise osas, mis puudutavad tubakatoodetes sisalduvate maitse- ja lõhnaainete keeldu, nende toodete märgistamist ja pakendamist ning maitse- ja lõhnaainete reklaami keeldu.
Nimetatud kohus soovib kõigepealt teada, kuidas tõlgendada direktiivi 2014/40 artikli 7 lõikeid 1, 7 ja 14, ning kas see säte on kooskõlas õiguskindluse põhimõttega, pidades silmas asjaolu, et eristava maitse või lõhnaga tubakatooteid, mille müügimaht konkreetses tootekategoorias on Euroopa Liidus alla 3%, on keelatud turule viia alates 20. maist 2016 ning suurema müügimahu korral alates 20. maist 2020. Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et asjaomastel tubakatoodete valmistajatel ei ole võimalik saada teavet müügimahu kohta liidus, olgugi et komisjon on 25. novembri 2015. aasta rakendusotsusega (EL) 2015/2186, millega kehtestatakse tubakatooteid käsitleva teabe esitamise ja kättesaadavaks tegemise vorm (
ELT 2015, L 312, lk 5
), loonud teavitamis- ja teabesüsteemi, mille eesmärk on pikemas perspektiivis sellise teabe kogumine ja kättesaadavaks tegemine. Komisjoni ega Saksa pädevate asutuste veebilehel ei ole seda teavet esitatud ega ka selgitatud, kuidas seda saada. Menetlus, mida tuleb direktiivi 2014/40 artikli 7 lõikes 14 sätestatud erandi kohaldamisel järgida, ei ole seega selgelt määratletud.
Samuti ei ole direktiivis 2014/40 määratletud nimetatud sättes sisalduvat mõistet „tootekategooria“ ning seda ei ole ka tõlgendamise abil võimalik täie kindlusega määratleda. Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib eeskätt teada, kas tooted tuleb kategooriatesse liigitada üksnes tubakatoote tüübi või selles sisalduva maitse- või lõhnaaine alusel või tuleb neid kahte kriteeriumi kombineerida (mentoolisigaretid, mentooliga aromatiseeritud peeneks lõigatud tubakas jne).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib lisaks, et tubakatoodete turuleviimise keelu kohaldamise kuupäeva osas on direktiivi artikkel 7 vastuolus võrdse kohtlemise põhimõttega, kuna seal tehakse vahet maitse- või lõhnaainetega tubakatoodete müügimahu alusel, kuigi need tooted on direktiivi eesmärgiks oleva tarbijate tervise kaitse ja kaubandustõkete kõrvaldamise seisukohast sarnases olukorras.
Lisaks tekib eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimus, kas direktiivis 2014/40 sätestatud tähtaegu arvesse võttes on maitse- ja lõhnaainete keeld kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega ja ELTL artikliga 34, kui pidada silmas negatiivseid majanduslikke ja sotsiaalseid tagajärgi väike- ja keskmise suurusega ettevõtjatele, kes on spetsialiseerunud „nišitoodetele“, mille müügimaht liidus on alla 3% ja mille turuleviimine on seega 20. maist 2016 keelatud.
Teiseks juhib eelotsusetaotluse esitanud kohus tähelepanu direktiivi 2014/40 artikli 29 lõikes 1 sätestatud lühikesele tähtajale, mis lõppes 20. mail 2016 ning mille saabumisel pidi direktiivi olema üle võetud ja hakatud kohaldama liikmesriigi õigusnorme, pidades silmas komisjoni 24. septembri 2015. aasta rakendusotsuse (EL) 2015/1735, milles käsitletakse üldhoiatuse ja lisateabe täpset paiknemiskohta isevalmistatavate sigarettide tubaka taskute puhul (
ELT 2015, L 252, lk 49
), ja komisjoni 9. oktoobri 2015. aasta rakendusotsuse (EL) 2015/1842, milles käsitletakse suitsetatavate tubakatoodete terviseohu ühendhoiatuste kujunduse, küljenduse ja kuju tehnilisi spetsifikatsioone (
ELT 2015, L 267, lk 5
), vastuvõtmise aega.
Sellega seoses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus kõigepealt teada, kas liidu õigust arvestades on liikmesriigi seadusandja üldiselt pädev kehtestama ise üleminekusätteid. Eitava vastuse korral palub ta seejärel selgitada, kas ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõttega koosmõjus liidu õiguse ühetaolise ja tõhusa kohaldamise põhimõttega on vastuolus nõuda liikmesriikidelt, et nad võtaksid direktiivi 2014/40 üle aegsasti enne direktiivi artikli 29 lõikes 1 sätestatud tähtaja saabumist.
Lisaks toonitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et direktiivi 2014/40 ülevõtmise ja liikmesriigi õigusnormide kohaldamise tähtaegade kokkulangemine on raskesti ühitatav proportsionaalsuse põhimõttega. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siinkohal, et ilma rakendusotsustes 2015/1735 ja 2015/1842 kehtestatud täpsustusteta, mis puudutasid eeskätt üldhoiatuse ja lisateabe täpset paiknemiskohta isevalmistatavate sigarettide tubaka taskute puhul, ei olnud tootjatel võimalik kavandada ja tellida pakke- ja trükimaterjali ega ehitada vajaduse korral ümber vastavaid täitmise ja pakendamise masinaid. Nende otsuste vastuvõtmise ja direktiivi 2014/40 artikli 29 lõikes 1 ette nähtud tähtpäeva, 20. mai 2016 vahele jäi aga umbes seitse kuud.
Kolmandaks on eelotsusetaotluse esitanud kohtul proportsionaalsuse põhimõtte pinnalt tekkinud kahtlus, kas direktiivi 2014/40 artikli 13 lõike 1 punkt c lubab tarbijapakendil või välispakendil neutraalses vormis, mitte reklaami vormis pelgalt nimetada tootes legaalselt sisalduvat maitse- või lõhnaainet.
Lõpuks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2014/40 artikli 13 lõike 1 punkt c, mis keelab teatavate marginimede kasutamise, kujutab endast ebaproportsionaalset omandi äravõtmist Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 17 lõike 1 teise lause tähenduses. Kaubamärgiomanikel, keda see säte puudutab, puudub igasugune võimalus neid kaubamärke mõistlikult või asjakohaselt kasutada ning sellel on nende isikute jaoks majanduslikult samasugune mõju nagu formaalsel sundvõõrandamisel. Nimetatud sättest tulenevate märgistamise nõuete tagajärjel on kaubamärgiomanikud jäädavalt ilma jäänud teatud olulistest kaubamärgi kasutusvõimalustest, mis on sätestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2015. aasta direktiivi (EL) 2015/2436 kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
ELT 2015, L 336, lk 1
) artiklis 10.
Nendel asjaoludel otsustas Verwaltungsgericht Berlin (Berliini halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
a)
Kas direktiivi [2014/40] artikli 7 lõiked 1 ja 7 koostoimes selle artikli lõikega 14 on õiguskindluse põhimõtte rikkumise tõttu kehtetud, sest need teevad liikmesriikidele ülesandeks keelata teatud tubakatoodete turuleviimine, ilma selgelt ja täpselt näitamata, millised nendest tubakatoodetest tuleb keelata juba alates 20. maist 2016 ja millised alles alates 20. maist 2020?
b)
Kas direktiivi [2014/40] artikli 7 lõiked 1 ja 7 koostoimes selle artikli lõikega 14 on võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumise tõttu kehtetud, sest need eristavad liikmesriikide kehtestatavaid keelde müügimahtude alusel ilma õigustava põhjuseta?
c)
Kas [direktiivi 2014/40] artikli 7 lõiked 1 ja 7 on proportsionaalsuse põhimõtte ja/või ELTL artikli 34 rikkumise tõttu kehtetud, sest need teevad liikmesriikidele ülesandeks keelata viia turule selliseid eristava maitse või lõhnaga tubakatooteid, mille müügimaht liidus on väiksem kui 3% konkreetses tootekategoorias, juba alates 20. maist 2016?
d)
Juhul kui esimese küsimuse punktidele a–c vastatakse eitavalt, siis kuidas tuleb mõista [direktiivi 2014/40] artikli 7 lõikes 14 esitatud mõistet „tootekategooria“? Kas tootekategooriatesse liigitamine peab toimuma eristava maitse või lõhna alusel või (maitse- või lõhnaainega) tubakatoote tüübi alusel või mõlema kriteeriumi kombineerimise alusel?
e)
Juhul kui esimese küsimuse punktidele a–c vastatakse eitavalt, siis kuidas tuleb kindlaks määrata, kas teatud tubakatoote puhul on saavutatud [direktiivi 2014/40] artikli 7 lõikes 14 kindlaks määratud 3% piir, niikaua kui selle kohta puuduvad ametlikud ja üldsusele kättesaadavad arvud ja statistilised andmed?
2.
a)
Kas liikmesriigid võivad [direktiivi 2014/40] artiklite 8–11 ülevõtmisel riigisisesesse õigusesse sätestada täiendavaid üleminekumeetmeid?
b)
Juhul kui teise eelotsuse küsimuse punktile a vastatakse eitavalt:
–
Kas direktiivi [2014/40] artikli 9 lõige 6 ja artikli 10 lõike 1 punkt f on proportsionaalsuse põhimõtte ja/või ELTL artikli 34 rikkumise tõttu kehtetud, sest need delegeerivad teatud märgistamis- ja pakendamisnõuete kehtestamise komisjonile, määramata talle selleks tähtaega või nägemata ette täpsemaid üleminekumeetmeid või ‑tähtaegu, mis tagavad, et asjaomastele ettevõtjatele jääb piisavalt aega direktiivi nõuetega kohanemiseks?
–
Kas [direktiivi 2014/40] artikli 9 lõike 1 teine lause (ühendhoiatuse tekst) ja lõike 4 punkti a teine lause (kirjasuurus), artikli 10 lõike 1 punkt b (teave suitsetamisest loobumise kohta) ja punkt e (ühendhoiatuse paiknemiskoht) ning artikli 11 lõike 1 esimese lõigu esimene lause (märgistamine) on proportsionaalsuse põhimõtte ja/või ELTL artikli 34 rikkumise tõttu kehtetud, sest need annavad liikmesriikidele erinevaid valiku- ja kujundamisõigusi, määramata neile selleks tähtaega või nägemata ette täpsemaid üleminekumeetmeid või ‑tähtaegu, mis tagavad, et asjaomastele ettevõtjatele jääb piisavalt aega direktiivi nõuetega kohanemiseks?
3.
a)
Kas [direktiivi 2014/40] artikli 13 lõike 1 punkti c koosmõjus selle artikli lõikega 3 tuleb tõlgendada nii, et see teeb liikmesriikidele ülesandeks keelata maitsele, lõhnale, mis tahes maitse- ja lõhnaainetele või muudele lisaainetele osutava teabe kasutamine ka juhul, kui tegemist ei ole reklaamiga ja koostisosade kasutamine on endiselt lubatud?
b)
Kas [direktiivi 2014/40] artikli 13 lõike 1 punkt c on kehtetu, sest see rikub [harta] artiklit 17?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimese küsimuse punktid a–c
Esimese küsimuse punktidega a–c soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2014/40 artikli 7 lõiked 1 ja 7 ning sama direktiivi artikli 7 lõige 14 on õiguskindluse, võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtte ning ELTL artikli 34 seisukohast kehtivad.
Direktiivi 2014/40 artikli 7 lõigete 1, 7 ja 14 kehtivus õiguskindluse põhimõtte seisukohast
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib teada, kas direktiivi 2014/40 artikli 7 lõigetega 1, 7 ja 14, mis teevad liikmesriikidele ülesandeks keelata teatud tubakatoodete turuleviimine, ilma selgelt ja täpselt näitamata, millised nendest tubakatoodetest tuleb keelata juba alates 20. maist 2016 ja millised alles alates 20. maist 2020, rikutakse õiguskindluse põhimõtet.
On tõsi, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõuab õiguskindluse põhimõte, et liidu õigusnormid peavad võimaldama asjasse puutuvatel isikutel täpselt teada oma kohustuste ulatust, mida need õigusnormid neile ette näevad, ja neil isikutel peab olema võimalik selgelt teada oma õigusi ja kohustusi ning toimida neile vastavalt (25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Teglgaard ja Fløjstrupgård,
C‑239/17
,
EU:C:2018:597
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samas tuleb meeles pidada ka seda, et seadusandlik akt ise ei pea sisaldama tehnilisi täpsustusi ning et liidu seadusandja võib kehtestada üldise õigusliku raamistiku, mida hiljem vajaduse korral täpsustatakse (vt selle kohta 4. mai 2016. aasta kohtuotsus Pillbox 38,
C‑477/14
,
EU:C:2016:324
, punktid
ja
).
Asjaolu, et direktiivi 2014/40 artikli 7 lõigetes 1, 7 ja 14 ei ole esiteks täpsustatud konkreetse eristava maitse või lõhnaga tooteid, mille müügimaht liidus on 3% või üle selle konkreetses tootekategoorias, või teiseks ei ole ette nähtud konkreetset menetlust, et määrata kindlaks, milliseid tooteid on direktiivi artikli 7 lõikes 14 silmas peetud, ei tähenda aga, et direktiivi artikli 7 lõigetega 1, 7 ja 14 rikutakse õiguskindluse põhimõtet. Nimelt, kui selles küsimuses liidu tasandil regulatsioon puudub, tuleb liikmesriikidel või vajaduse korral tootjatel endil valida usaldusväärne meetod, mille abil tagada sellest sättest tuleneva nõude täitmine (vt selle kohta 4. mai 2016. aasta kohtuotsus Pillbox 38,
C‑477/14
,
EU:C:2016:324
, punkt
).
Neil asjaoludel tuleb sedastada, et direktiivi 2014/40 artikli 7 lõigetega 1, 7 ja 14 ei rikuta õiguskindluse põhimõtet.
Direktiivi 2014/40 artikli 7 lõigete 1, 7 ja 14 kehtivus võrdse kohtlemise põhimõtte, proportsionaalsuse põhimõtte ja ELTL artikli 34 seisukohast
Kõigepealt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas tubakatoodete eristamisega müügimahu alusel direktiivi 2014/40 artikli 7 lõikes 14 rikutakse võrdse kohtlemise põhimõtet.
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et võrdse kohtlemise põhimõte liidu õiguse üldpõhimõttena nõuab, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (4. mai 2016. aasta kohtuotsus Pillbox 38,
C‑477/14
,
EU:C:2016:324
, punkt
).
Seda, kas eri olukorrad on sarnased, hinnatakse kõiki neid iseloomustavaid asjaolusid arvesse võttes. Asjaolud tuleb eeskätt kindlaks teha ja neile tuleb anda hinnang, arvestades liidu selle õigusakti eset ja eesmärki, mis vaidlusaluse vahetegemise sätestab. Lisaks tuleb arvesse võtta selle valdkonna põhimõtteid ja eesmärke, kuhu vastav õigusakt kuulub (12. mai 2011. aasta kohtuotsus Luksemburg vs. parlament ja nõukogu,
C‑176/09
,
EU:C:2011:290
, punkt
).
Vastavalt direktiivi 2014/40 artiklile 1 on direktiivil niisiis kaks eesmärki: hõlbustada tubaka- ja seonduvate toodete siseturu tõrgeteta toimimist, võttes aluseks inimeste tervise kaitse kõrge taseme, eelkõige noorte jaoks (4. mai 2016. aasta kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu,
C‑358/14
,
EU:C:2016:323
, punkt
).
Tubaka- ja seonduvate toodete siseturu tõrgeteta toimimise hõlbustamiseks tuleks direktiivi 2014/40 põhjenduse 16 kohaselt vältida selliste meetmete kehtestamist, millega võetakse põhjendamatult kasutusele eri käsitlemisviisid erinevat tüüpi maitse- või lõhnaainega sigarettide suhtes.
Lisaks on Euroopa Kohus 4. mai 2016. aasta kohtuotsuses Philip Morris Brands jt (
C‑547/14
,
EU:C:2016:325
, punkt
) sedastanud, et tubakatooted, millel on eristav maitse või lõhn, on esiteks objektiivselt võrreldavate omadustega tooted ja neil on teiseks sarnane mõju suitsetama hakkamisele ja suitsetamise jätkamisele.
Konkreetse eristava maitse või lõhnaga tubakatooted, mille müügimaht liidus on alla 3% konkreetses tootekategoorias, ei erine seega konkreetse eristava maitse või lõhnaga tubakatoodetest, mille müügimaht liidus on 3% või üle selle konkreetses tootekategoorias, seda nii tubaka- ja seonduvate toodete siseturu tõrgeteta toimimise hõlbustamise kui ka inimeste tervise kaitse kõrge taseme saavutamise eesmärki silmas pidades.
Järelikult on direktiivi 2014/40 artikli 7 lõigetes 1 ja 7 sätestatud eristava maitse- või lõhnaainete keeluga hõlmatud maitse- või lõhnaainetega tooted võrdse kohtlemise põhimõtte kohaldamise seisukohast sarnases olukorras.
Käesoleva kohtuotsuse punktis 36 viidatud kohtupraktikast nähtub siiski, et sarnaste olukordade erinev kohtlemine on õigustatud, kui see põhineb objektiivsel ja mõistlikul kriteeriumil, see tähendab kui see on kooskõlas asjasse puutuvate õigusnormide legitiimse eesmärgiga ning kui selline eristamine on proportsionaalne kõnesoleva kohtlemisega taotletud eesmärgi suhtes (16. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Arcelor Atlantique ja Lorraine jt,
C‑127/07
,
EU:C:2008:728
, punkt
).
Sellega seoses on Euroopa Kohus tunnustanud liidu seadusandja ulatusliku kaalutlusõiguse olemasolu viimasele antud pädevuse rakendamisel, kui tema tegevus eeldab poliitilisi, majanduslikke ja sotsiaalseid valikuid ning kui tal tuleb anda keerulisi arvamusi ja hinnanguid (16. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Arcelor Atlantique ja Lorraine jt,
C‑127/07
,
EU:C:2008:728
, punkt
). Liidu seadusandja võib seega oma ulatuslikku kaalutlusõigust kasutades otsustada, et ühtlustamine toimub etappide kaupa, ja nõuda ühepoolselt vastu võetud liikmesriikide meetmete kehtetuks muutmist üksnes järk‑järgult (vt selle kohta 4. mai 2016. aasta kohtuotsus Philip Morris Brands jt,
C‑547/14
,
EU:C:2016:325
, punktid
ja
).
Direktiivi 2014/40 artikli 7 lõikega 14 järgitavate eesmärkide osas tuleneb aga direktiivi põhjendusest 16, et suurema müügimahuga eristava maitse või lõhnaga tooted tuleks kaotada pikema ajavahemiku jooksul, et anda tarbijatele piisavalt aega minna üle teistsugustele toodetele.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 48 märkis, ei pea eristava maitse või lõhnaga tubakatoodete müügimaht konkreetses tootekategoorias kui kriteerium silmas ühe konkreetse maitse või lõhnaga tubakatooteid ning see kriteerium on tootjate suhtes neutraalne. Euroopa Kohtu käsutuses olevatest dokumentidest ei nähtu nimelt, et väike- ja keskmise suurusega ettevõtjad valmistavad üldjuhul konkreetse eristava maitse või lõhnaga tubakatooteid, mille müügimaht liidus on alla 3% konkreetses tootekategoorias. Järelikult on kõnealune kriteerium objektiivselt põhjendatud.
Pealegi tuleb pidada sobivaks tarbijatele piisava aja andmist teistsugustele toodetele üleminemiseks, võimaldades seega ühildada direktiivi 2014/40 artiklis 7 sätestatud keelu majanduslikke tagajärgi ja nõuet tagada inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse.
Selline toote müügimahul põhinev kriteerium, nagu on kõne all põhikohtuasjas, peegeldab nimelt nii tarbimisharjumusi kui ka kõnealuste toodete toodangu majanduslikku tähtsust, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 50 on märkinud.
Neil asjaoludel tuleb sedastada, et direktiivi 2014/40 artikli 7 lõigetega 1, 7 ja 14 ei rikuta võrdse kohtlemise põhimõtet.
Järgmisena soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2014/40 artikli 7 lõiked 1 ja 7 on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, kuna nad keelavad viia turule eristava maitse või lõhnaga tubakatooteid, mille müügimaht liidus on alla 3% konkreetses tootekategoorias.
Proportsionaalsuse põhimõte nõuab väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, et liidu institutsioonide aktid oleksid vastava regulatsiooniga taotletavate õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks sobivad ega läheks kaugemale sellest, mis on nende eesmärkide saavutamiseks vajalik, ning juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet, ning tekitatud piirangud peavad olema vastavuses seatud eesmärkidega (4. mai 2016. aasta kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu,
C‑358/14
,
EU:C:2016:323
, punkt
).
Eelmises punktis nimetatud tingimuste kohtuliku kontrolli osas tuleneb käesoleva otsuse punktis 44 viidatud kohtupraktikast, et liidu seadusandjal on ulatuslik kaalutlusõigust sellises valdkonnas, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis hõlmab poliitilisi, majanduslikke ja sotsiaalseid valikuid ning mille raames ta peab andma keerulisi hinnanguid.
Eristava maitse või lõhnaga tubakatoodete turuleviimise keelu eesmärgi kohta tuleb aga märkida, et see keeld on ka sobiv, et tagada inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse, eriti noorte jaoks. Nimelt ei vaielda vastu sellele, et teatud maitsed ja lõhnad on viimaste jaoks eriti ahvatlevad ja et need hõlbustavad tubakatarbimisega alustamist (4. mai 2016. aasta kohtuotsus Poola vs. parlament ja nõukogu,
C‑358/14
,
EU:C:2016:323
, punktid
ja
).
Sellega seoses on Euroopa Kohus 4. mai 2016. aasta kohtuotsuses Poola vs. parlament ja nõukogu (
C‑358/14
,
EU:C:2016:323
, punkt
) ja 4. mai 2016. aasta kohtuotsuses Philip Morris Brands jt (
C‑547/14
,
EU:C:2016:325
, punkt
) sedastanud, et direktiivi 2014/40 artikli 7 lõikes 14 on liidu seadusandja kaalunud ühelt poolt direktiivi artiklis 7 sätestatud keelu majanduslikke tagajärgi ja teiselt poolt nõuet tagada inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse seoses tootega, mille koostisesse kuuluvad kahjulikud ained.
Seega tuleb asuda seisukohale, et eristava maitse ja lõhnaga tubakatoodete turuleviimise keeld ei lähe ilmselgelt kaugemale sellest, mis on seatud eesmärgi saavutamiseks vajalik.
Neil asjaoludel tuleb sedastada, et direktiivi 2014/40 artikli 7 lõigetega 1, 7 ja 14 ei rikuta proportsionaalsuse põhimõtet.
Lisaks, mis puudutab eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlusi direktiivi 2014/40 artikli 7 lõigete 1, 7 ja 14 kooskõla osas ELTL artikliga 34, siis tuleb märkida, et kuigi direktiivi artikli 7 lõigetega 1, 7 ja 14 kehtestatakse piirang ELTL artikli 34 tähenduses, on see piirang käesoleva kohtuotsuse punktis 54 toodud sedastuste kohaselt põhjendatud vajadusega kaaluda direktiivi 2014/40 artiklis 7 sätestatud keelu majanduslikke tagajärgi ja nõuet tagada inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse, ning selle piiranguga ei rikuta proportsionaalsuse põhimõtet. Järelikult ei rikuta direktiivi 2014/40 artikli 7 lõigetega 1, 7 ja 14 ka ELTL artiklit 34.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimese küsimuse punktidele a–c vastata, et selle küsimuse analüüsi käigus ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada direktiivi 2014/40 artikli 7 lõigete 1, 7 ja 14 kehtivust.
Esimese küsimuse punktid d ja e
Esimese küsimuse punktidega d ja e palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt tõlgendada direktiivi 2014/40 artikli 7 lõikes 14 sisalduvat mõistet „tootekategooria“ ning selgitada, millist menetlust tuleb kasutada, et teha kindlaks, kas konkreetse tubakatoote osas on nimetatud artiklis sätestatud 3% piir saavutatud.
Meenutagem, et liidu õiguse sätte tõlgendamisel tuleb arvestada mitte üksnes sätte sõnastust, vaid ka selle konteksti ning selle regulatsiooniga taotletavaid eesmärke, mille osa see säte on (26. septembri 2018. aasta kohtuotsus Baumgartner,
C‑513/17
,
EU:C:2018:772
, punkt
).
Kõigepealt tuleb täheldada, et direktiivi 2014/40 artikli 7 lõikes 14 sisalduvat mõistet „tootekategooria“ ei ole määratletud direktiivi artiklis 2 „Mõisted“.
Järgmiseks tuleb kõnealuse direktiivi artikli 7 lõike 14 konteksti osas märkida, et direktiivi 2014/40 artikli 7 lõike 12 kohaselt on sigaretid ja isevalmistatavate sigarettide tubakas ainsad tubakatooted, mida direktiivi artikli 7 lõigetes 1 ja 7 sätestatud keeld puudutab.
Lisaks on direktiivi 2014/40 artikli 2 punktis 14, mis määratleb mõiste „uudne tubakatoode“, esitatud sigaretid ja isevalmistatavate sigarettide tubakas tubakatoodete erinevate kategooriatena.
Pealegi on isevalmistatavate sigarettide tubakas toodud direktiivi põhjenduses 9 „tootekategooria“ näitena.
Seega moodustavad nii sigaretid kui ka isevalmistatavate sigarettide tubakas kumbki eraldi „tootekategooria“ direktiivi 2014/40 artikli 7 lõike 14 tähenduses.
Direktiivi artikli 7 lõikega 14 järgitavate eesmärkide kohta on kõnealuse direktiivi põhjenduses 16 märgitud, et suurema müügimahuga eristava maitse või lõhnaga tooted tuleks kaotada pikema ajavahemiku jooksul, et anda tarbijatele piisavalt aega minna üle teistsugustele toodetele.
Kuivõrd aga tõlgendus, mille kohaselt nii sigaretid kui ka isevalmistatavate sigarettide tubakas kujutavad endast „tootekategooriat“ direktiivi 2014/40 artikli 7 lõike 14 tähenduses, ei ole esiteks vastuolus nende eesmärkidega, ning teiseks võib eeldada, et ühes ja samas liidu õigusaktis kasutatud mõistetel on sama tähendus, siis ei saa mõistet „tootekategooria“ selle sätte tähenduses tõlgendada erinevalt sama mõiste tõlgendusest teistes direktiivi sätetes, kus seda mõistet on kasutatud.
Mis puudutab lisaks meetodit, mis võimaldab kindlaks teha, kas konkreetse tubakatoote osas on direktiivi 2014/40 artikli 7 lõikes 14 sätestatud 3% müügimahust liidus saavutatud, et kohaldada selles sättes kehtestatud erandit, siis tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktis 33 viidatud kohtupraktikast, et kui liidu tasandil regulatsioon puudub, tuleb liikmesriikidel kehtestada usaldusväärne meetod, mille abil tagada kõnealusest sättest tuleneva nõude täitmine.
Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et Saksamaa Liitvabariik on kooskõlas nimetatud kohtupraktikaga rakendanud direktiivi 2014/40 artikli 7 lõiget 14, sätestades 27. aprilli 2016. aasta määruse tubaka- ja seonduvate toodete kohta (Verordnung über Tabakerzeugnisse und verwandte Erzeugnisse,
BGBl
. 2016 I, lk 980) § 34 lõikes 3, milliseid maitse- ja lõhnaaineid tubakatooted peavad sisaldama, et nende toodete turustamiskeeldu saaks hakata kohaldama alles alates 20. maist 2020.
Neil kaalutlustel tuleb esimese küsimuse punktidele d ja e vastata, et direktiivi 2014/40 artikli 7 lõiget 14 tuleb tõlgendada nii, et esiteks hõlmab mõiste „tootekategooria“ selle sätte tähenduses sigarette ja isevalmistatavate sigarettide tubakat, ja teiseks tuleb menetlus, mis võimaldab kindlaks teha, kas konkreetse tubakatoote osas on selles õigusnormis sätestatud 3% piir saavutatud, kehtestada vastavalt asjaomase liikmesriigi õigusele.
Teine küsimus
Teise küsimuse punkt a
Teise küsimuse punktiga a soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2014/40 artikleid 8–11 tuleb tõlgendada nii, et need lubavad liikmesriikidel kehtestada täiendavaid üleminekutähtaegu lisaks nendele, mis on sätestatud direktiivi artikli 29 lõikes 1 ja artikli 30 punktis a.
Direktiivi 2014/40 artikli 29 lõikes 1 on sätestatud, et liikmesriigid jõustavad direktiivi täitmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid 20. maiks 2016 ning et nad kohaldavad neid norme alates 20. maist 2016, ilma et see piiraks muu hulgas artikli 7 lõike 14 kohaldamist.
Sama direktiivi artikli 30 „Üleminekusäte“ punktis a on aga ette nähtud, et liikmesriigid võivad lubada kuni 20. maini 2017 turule viia tubakatooteid, mis on toodetud või vabasse ringlusse lastud ja märgistatud kooskõlas direktiiviga 2001/37 enne 20. maid 2016.
Direktiivi 2014/40 artiklites 8–11 ei ole seevastu ette nähtud üleminekutähtaegu, mis asendaksid direktiivi artiklites 29 ja 30 sätestatut.
Neil kaalutlustel tuleb teise küsimuse punktile a vastata, et direktiivi 2014/40 artikleid 8–11 tuleb tõlgendada nii, et need ei luba liikmesriikidel kehtestada täiendavaid üleminekutähtaegu lisaks nendele, mis on sätestatud direktiivi artiklites 29 ja 30.
Teise küsimuse punkt b
Teise küsimuse punktiga b soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas eitava vastuse korral teise küsimuse punktile a rikutakse direktiivi 2014/40 artikli 9 lõike 1 teise lõiguga, lõike 4 punkti a teise lausega ja lõikega 6, artikli 10 lõike 1 punktidega b, e ja f ning artikli 11 lõike 1 esimese lõigu esimese lausega proportsionaalsuse põhimõtet ja ELTL artiklit 34.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tuletab siinkohal meelde, et direktiivi 2014/40 artikli 9 lõikega 6 ja artikli 10 lõike 1 punktiga f delegeeritakse komisjonile teatud märgistamis- ja pakendamisnõuete kehtestamine, määramata talle selleks tähtaega või nägemata ette täiendavaid üleminekumeetmeid või ‑tähtaegu, mis tagaksid, et asjaomastele ettevõtjatele jääb piisavalt aega direktiivi nõuetega kohanemiseks.
Proportsionaalsuse põhimõtte kohta tuleb aga märkida, et kuna õiguse üldpõhimõtted, mille hulka kuulub ka nimetatud põhimõte, on osa liidu õiguskorrast, siis peavad nendest kinni pidama liidu institutsioonid, aga ka liikmesriigid, kui nad teostavad neile liidu direktiividega antud pädevust (2. juuni 2016. aasta kohtuotsus ROZ‑ŚWIT,
C‑418/14
,
EU:C:2016:400
, punkt
).
Käesoleval juhul jõustus direktiiv 2014/40 selle artikli 32 kohaselt 19. mail 2014, samas kui liikmesriigid pidid kohaldama direktiivi täitmiseks vajalikke õigus- ja haldusnorme hiljemalt alates 20. maist 2016, ilma et see piiraks muu hulgas artikli 7 lõike 14 kohaldamist.
Kaks aastat, mille jooksul liikmesriigid pidid vastu võtma kõnealused õigusnormid direktiivi 2014/40 ülevõtmiseks ja asjaomastele ettevõtjatele direktiivi nõuetega kohanemiseks piisava aja tagamiseks, on proportsionaalsuse põhimõtte seisukohast piisav.
Pealegi annab direktiivi 2014/40 artikkel 30 liikmesriikidele õiguse lubada kuni 20. maini 2017 turule viia tubakatooteid, mis on toodetud või vabasse ringlusse lastud ja märgistatud kooskõlas direktiiviga 2001/37 enne 20. maid 2016.
Mis puudutab lisaks direktiivi 2014/40 artikli 9 lõike 1 teise lõigu, lõike 4 punkti a teise lause ja lõike 6, artikli 10 lõike 1 punktide b, e ja f ning artikli 11 lõike 1 esimese lõigu esimese lause kooskõla ELTL artikliga 34, siis tuleb märkida, et kaupade vaba liikumise põhimõte ei välista selliste impordi-, ekspordi- või transiidikeeldude või -piirangute kohaldamist, mis on õigustatud inimeste elu ja tervise kaitse seisukohalt (vt selle kohta 14. detsembri 2004. aasta kohtuotsus Swedish Match,
C‑210/03
,
EU:C:2004:802
, punkt
).
Järelikult on direktiivi 2014/40 artikli 9 lõike 1 teise lõigu, lõike 4 punkti a teise lause ja lõike 6, artikli 10 lõike 1 punktide b, e ja f ning artikli 11 lõike 1 esimese lõigu esimese lause sätted kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega ja ELTL artikliga 34.
Neil asjaoludel tuleb teise küsimuse punktile b vastata, et selle küsimuse analüüsi käigus ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada direktiivi 2014/40 artikli 9 lõike 1 teise lõigu, lõike 4 punkti a teise lause ja lõike 6, artikli 10 lõike 1 punktide b, e ja f ning artikli 11 lõike 1 esimese lõigu esimese lause kehtivust.
Kolmas küsimus
Kolmanda küsimuse punkt a
Kolmanda küsimuse punktiga a soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2014/40 artikli 13 lõike 1 punkti c ja lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see teeb liikmesriikidele ülesandeks keelata maitsele, lõhnale, maitse- ja lõhnaainele või muudele lisaainetele osutava teabe kasutamine ka juhul, kui tegemist ei ole reklaamiga ja koostisosade kasutamine on endiselt lubatud.
Direktiivi 2014/40 artikli 13 lõike 1 punkti c ja lõike 3 kohaselt ei tohi tarbijapakendil, igal välispakendil ja tubakatootel endal olev märgistus sisaldada ühtegi sellist elementi ega omadust, mis osutab maitsele, lõhnale, mis tahes maitse- ja lõhnaainetele või muudele lisaainetele või nende puudumisele. Tuleb märkida, et need elemendid ja omadused võivad muu hulgas sisalduda tekstis, sümbolites, nimedes, kaubamärkides, kaudsetes või otsestes märkides, kuid ei piirdu sellega.
Arvestades, et direktiivi 2014/40 artikli 13 lõike 1 punkti c sõnastuse kohaselt ei või tubakatooted sisaldada „ühtegi sellist elementi ega omadust“, mis „osutab“„mis tahes maitse- ja lõhnaainetele“, ning et direktiivi artikli 13 lõike 3 sõnastuse kohaselt võivad need elemendid ja omadused muu hulgas olla tekst, sümbolid, nimed, kaubamärgid, kaudsed või otsesed märgid, mille puhul ei ole tegemist reklaamiga, tuleb sellest järeldada, et liidu seadusandja ei soovinud eristada reklaami vormis esitatud teavet sellisest teabest, mille puhul ei ole tegemist reklaamiga. Sellist tõlgendust kinnitab ka asjaolu, et erinevalt kõnealuse direktiivi artiklis 13 sätestatust on liidu seadusandja sama direktiivi artikli 20 lõike 4 punktis b sõnaselgelt sätestanud, et elektrooniliste sigarettide ja täitepakendite tarbijapakendid ja mis tahes välispakendid ei sisalda elemente ega tunnuseid, millele on osutatud direktiivi 2014/40 artiklis 13, välja arvatud artikli 13 lõike 1 punkt c, mis osutavad maitse- või lõhnaainetele või nende puudumisele.
Pealegi, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 78, võib eristava maitse või lõhnaga tubakatooteid jätkuvalt teistest tubakatoodetest eristada, kui nad ei sisalda kõnealuse direktiivi artikli 13 lõike 1 punktides a–e loetletud elemente.
Kuna Euroopa Kohus on 4. mai 2016. aasta otsuses Philip Morris Brands jt (
C‑547/14
,
EU:C:2016:325
, punkt
) lisaks sedastanud, et kõigi elementide või omaduste keeldu, mis osutavad mis tahes maitse- ja lõhnaainetele, kohaldatakse sõltumata sellest, kas asjasse puutuvad andmed on sisuliselt tõesed, siis tuleb märkida, et see keeld puudutab ka sellist teavet, mis ei ole esitatud reklaamina ja osutab koostisosadele, mille kasutamine on direktiiviga 2014/40 lubatud.
Järelikult tuleb direktiivi 2014/40 artikli 13 lõike 1 punkti c ja lõiget 3 tõlgendada nii, et see direktiiv teeb liikmesriikidele ülesandeks keelata maitsele, lõhnale, maitse- ja lõhnaainele või muudele lisaainetele osutava teabe kasutamine ka juhul, kui tegemist ei ole reklaamiga ja koostisosade kasutamine on endiselt lubatud.
Kolmanda küsimuse punkt b
Kolmanda küsimuse punktiga b soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2014/40 artikli 13 lõike 1 punktis c ette nähtud märkimisväärsete piirangute tõttu kaubamärkide kasutamisele rikutakse selle sättega harta artiklit 17.
Harta artiklis 17 tagatud õigus omandile hõlmab selle artikli lõike 2 kohaselt ka intellektuaalomandit.
Kuna direktiivi 2014/40 artikli 13 lõike 1 punkti c kohaselt koosmõjus artikli 13 lõikega 3 on keelatud tarbijapakendil, igal välispakendil ja tubakatootel endal olevas märgistuses nimetada kaubamärki, mis osutab mis tahes maitse- ja lõhnaainetele, siis piiratakse selle sättega nende kaubamärkide kasutamist.
Omandiõigus ei ole siiski absoluutne õigus, vaid sellega tuleb arvestada vastavalt selle ülesandele ühiskonnas (vt selle kohta 15. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Križan jt,
C‑416/10
,
EU:C:2013:8
, punkt
).
Selle õigusega arvestamine peegeldub aga muu hulgas viisis, kuidas vastavalt harta artikli 52 lõikele 1 tuleb proportsionaalsuse põhimõtet rakendada (22. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus Sky Österreich,
C‑283/11
,
EU:C:2013:28
, punkt
).
Vastavalt viimati nimetatud sättele peavad kõik hartaga tunnustatud õiguste ja vabaduste teostamise piirangud olema ette nähtud seaduses ning arvestama nimetatud õiguste ja vabaduste olemust ning neile võib proportsionaalsuse põhimõtet järgides piiranguid seada üksnes juhul, kui need on vajalikud ning vastavad tegelikult liidu tunnustatud üldist huvi pakkuvatele eesmärkidele või kui on vaja kaitsta teiste isikute õigusi ja vabadusi (vt selle kohta 4. mai 2016. aasta kohtuotsus Pillbox 38,
C‑477/14
,
EU:C:2016:324
, punkt
).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et kaubamärkide kasutamise piirang kehtestati direktiiviga 2014/40 ning see hõlmab üksnes tootjate kaubamärkide kasutamist tarbijapakendil, igal välispakendil ja tubakatootel endal olevas märgistuses, kahjustamata sisuliselt nende kaubamärgiõigust, ning seda eesmärgil tagada tervise kaitse kõrge tase, kui kõrvaldatakse märgistamist käsitlevatest liikmesriikide õigusnormidest tulenevad tõkked (vt selle kohta 10. detsembri 2002. aasta kohtuotsus British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco,
C‑491/01
,
EU:C:2002:741
, punkt
).
Direktiiv 2014/40 jätab nimelt artikli 13 lõike 1 punktis c ja lõikes 3 nimetatud kaubamärkide omanikele võimaluse kasutada oma kaubamärke igal muul moel, muu hulgas hulgimüügi raames, välja arvatud kasutamine nimetatud sätete tähenduses. Järelikult ei võrdu käesoleva kohtuotsuse punktis 93 nimetatud kaubamärkide kasutamise piirang omandi sundvõõrandamisega.
Pealegi, kuna direktiivi 2014/40 põhjenduse 16 kohaselt teevad tubakast erineva maitse või lõhnaga tooted suitsetama hakkamise lihtsamaks ja mõjutavad tarbimisharjumusi, siis võimaldab keeld kasutada tarbijapakendil, igal välispakendil ja tubakatootel endal olevas märgistuses kaubamärke, mis osutavad maitse- ja lõhnaainetele, vähendada nende toodete atraktiivsust ning see vastab liidu poolt tunnustatud üldist huvi pakkuvale eesmärgile tagada inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse.
Seega ei ilmnenud kolmanda küsimuse analüüsi käigus ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada direktiivi 2014/40 artikli 13 lõike 1 punkti c ja lõike 3 kehtivust.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Esimese eelotsuse küsimuse analüüsi käigus ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiivi 2014/40/EL tubaka- ja seonduvate toodete tootmist, esitlemist ja müüki käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2001/37/EÜ, artikli 7 lõigete 1, 7 ja 14 kehtivust.

2.
Direktiivi 2014/40 artikli 7 lõiget 14 tuleb tõlgendada nii, et esiteks hõlmab mõiste „tootekategooria“ selle sätte tähenduses sigarette ja isevalmistatavate sigarettide tubakat, ja teiseks tuleb menetlus, mis võimaldab kindlaks teha, kas konkreetse tubakatoote osas on selles õigusnormis sätestatud 3% piir saavutatud, kehtestada vastavalt asjaomase liikmesriigi õigusele.

3.
Direktiivi 2014/40 artikleid 8–11 tuleb tõlgendada nii, et need ei luba liikmesriikidel kehtestada täiendavaid üleminekutähtaegu lisaks nendele, mis on sätestatud direktiivi artiklites 29 ja 30.

4.
Teise eelotsuse küsimuse analüüsi käigus ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada direktiivi 2014/40 artikli 9 lõike 1 teise lõigu, lõike 4 punkti a teise lause ja lõike 6, artikli 10 lõike 1 punktide b, e ja f ning artikli 11 lõike 1 esimese lõigu esimese lause kehtivust.

5.
Direktiivi 2014/40 artikli 13 lõike 1 punkti c ja lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see direktiiv teeb liikmesriikidele ülesandeks keelata maitsele, lõhnale, maitse- ja lõhnaainele või muudele lisaainetele osutava teabe kasutamine ka juhul, kui tegemist ei ole reklaamiga ja koostisosade kasutamine on endiselt lubatud.

6.
Kolmanda eelotsuse küsimuse analüüsi käigus ei ilmnenud ühtegi asjaolu, mis võiks mõjutada direktiivi 2014/40 artikli 13 lõike 1 punkti c ja lõike 3 kehtivust.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.