CELEX: 62020CJ0638
Eelotsusetaotlus
Isikute vaba liikumine
ELTL artikkel 45
Võrdne kohtlemine
Sotsiaalsed soodustused
Määrus (EL) nr 492/2011
Artikli 7 lõige 2
Rahaline toetus kõrgharidusõpinguteks teises liikmesriigis
Elukohanõue
Alternatiivne nõue, mille kohaselt peab mitteresidendist üliõpilane olema sotsiaalselt integreerunud
Niisuguse üliõpilase olukord, kes on toetust andva riigi kodanik ja kes on sünnist saadik elanud oma õpingute riigis

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada ELTL artiklit 45 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määruse (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires (
ELT 2011, L 141, lk 1
) artikli 7 lõiget 2.
Taotlus on esitatud MCMi ja Centrala studiestödsnämndeni (Rootsi õppetoetuste amet) (edaspidi „õppetoetuste amet“) vahelises kohtuvaidluses selle üle, kas MCMil on õigus saada Rootsi riigilt rahalist toetust õpinguteks Hispaanias.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määruse nr 492/2011 artikli 7 lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Töötajat, kes on liikmesriigi kodanik, ei tohi teise liikmesriigi territooriumil tema kodakondsuse tõttu kohelda ükskõik milliste tööhõive- ja töötingimuste suhtes teisiti kui selle riigi kodanikest töötajaid, eelkõige seoses töötasu, vallandamise ja töötuks jäämise puhul tööle ennistamise või uue töökoha leidmisega.
2.   Tal on samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui selle riigi kodanikest töötajatel.“
Määruse artikli 10 lõikes 1 on ette nähtud:
„Teise liikmesriigi territooriumil töötava või töötanud liikmesriigi kodaniku lapsi, kes elavad selle riigi territooriumil, võetakse selle riigi üldhariduskooli, töö käigus toimuva väljaõppe kursustele ja kutseõppekursustele samadel tingimustel kui selle riigi kodanikke.“
Rootsi õigus
Õppetoetuse seaduse nr 1999:1395 (Studiestödslag (1999:1395), edaspidi „õppetoetuse seadus“) 3. peatüki § 23 esimese lõigu kohaselt on üliõpilasel õigus saada rahalist õppetoetust keskharidusjärgseteks õpinguteks väljaspool Rootsit tingimusel, et üliõpilane on toetuse saamise avalduse esitamisele eelnenud viie aasta jooksul vähemalt kaks aastat pidevalt Rootsis elanud (edaspidi „elukohanõue“).
Valitsus või valitsuse määratud asutus võib siiski vastu võtta erisätteid, mis võimaldavad elukohanõudest kõrvale kalduda, ja näha ette täiendavaid eeskirju välisriigis õppivatele üliõpilastele antava rahalise toetuse kohta.
Õppetoetuse seadust täpsustatigi õppetoetuste ameti õppetoetuse andmise eeskirjade ja üldsuunistega (Centrala studiestödsnämndens föreskrifter och allmänna råd om beviljning av studiemedel, CSNFS 2001:1) (edaspidi „õppetoetuste ameti eeskirjad ja üldsuunised“). Õppetoetuste ameti eeskirjade ja üldsuuniste 12. peatüki §‑s 6 on sätestatud, et õppetoetuse seaduse 3. peatüki §‑s 23 ette nähtud elukohanõuet ei kohaldata isikule, kelle puhul oli kõnealune nõue täidetud siis, kui ta alustas õpinguid välisriigis, saades õppetoetust selle seaduse tähenduses või doktorantide õppestipendiumi, ning kes on pidevalt jätkanud õpinguid kõnealust toetust saades. 12. peatüki §‑s 6a on ette nähtud, et elukohanõuet ei kohaldata ka Rootsi kodaniku suhtes, kes elab välisriigis haiguse tõttu, kui ta on varem elanud Rootsis. Viimaks on 12. peatüki §‑s 6b täpsustatud, et õppetoetust võib eriliste asjaolude esinemise korral anda üliõpilasele ka siis, kui ta elukohanõudele ei vasta.
Erilistel juhtudel, kui õppetoetuste amet leiab, et elukohanõue on liidu õigusega vastuolus, teeb õppetoetuste amet erandi, nõudes seevastu, et isikul oleks side Rootsi ühiskonnaga. Õppetoetuste ameti sisejuhistes nr 2013‑113‑9290 ja nr 2014‑112‑8426 (Centrala studiestödsnämndens rättsliga stälningstaganden dnr 2013-113-9290 samt dnr 2014‑112‑8426) on ette nähtud, et õppetoetuse seaduse 3. peatüki § 23 esimeses lõigus nimetatud elukohanõuet ei kohaldata määruse nr 492/2011 artikli 7 lõike 2 tõttu Rootsis isikutele, keda õppetoetuste amet peab võõrtöötajateks või nende pereliikmeteks. Samas peab neil isikutel – välja arvatud lastel – olema õppetoetuse saamiseks side Rootsi ühiskonnaga.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Rootsi kodanik MCM elab sünnist saadik Hispaanias.
MCM esitas 2020. aasta märtsis õppetoetuste ametile taotluse rahalise toetuse saamiseks ülikooliõpinguteks Hispaanias. MCM märkis, et tema Rootsi kodanikust isa on elanud ja töötanud Rootsis alates 2011. aasta novembrist, enne seda aga tegutsenud ligikaudu 20 aastat võõrtöötajana Hispaanias.
Õppetoetuste amet jättis taotluse rahuldamata põhjendusel, et MCM ei vasta õppetoetuse seaduse 3. peatüki § 23 esimeses lõigus sätestatud Rootsis elamise nõudele ja samuti ei ole tema puhul täidetud ükski kriteerium, mis on ette nähtud õppetoetuste ameti õppetoetuse andmise eeskirjade ja üldsuuniste 12. peatüki §‑de 6, 6a ja 6b erandeid kehtestavates sätetes, mille alusel saaks talle õppetoetust anda. Peale selle märkis ta, et MCM ei saa nõuda õppetoetuse maksmist tuginedes sellele, et ta on võõrtöötaja pereliige, sest tema isa töötab nüüd Rootsis ehk oma päritoluliikmesriigis ning MCM ei vasta alternatiivsele nõudele, mille kohaselt isik peab olema integreerunud Rootsi ühiskonda ja mis võimaldaks kõrvale kalduda elukohanõudest.
MCM esitas selle otsuse peale kaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Överklagandenämnden för studiestödile (õppetoetuste vaidlustuskomisjon, Rootsi). Oma seisukohtades jäi õppetoetuste amet enda hinnangu juurde. Ta märkis samuti, et MCMile õpinguteks õppetoetuse andmisest keeldumine oleks võinud panna tema isa üldse Hispaaniasse elama asumisest loobuma ja seega kujutab endast takistust tema isa vabale liikumisele. Tal tekkis siiski sellega seoses küsimus, kas kõnealune olukord kuulub endiselt liidu õiguse kohaldamisalasse, sest MCMi isa ei kasuta oma liikumisvabadust võõrtöötajana alates 2011. aastast. Ta kahtles ka selles, kas enda päritoluriiki naasnud võõrtöötaja võib selle riigi suhtes tähtajatult tugineda tagatistele, mida nii tema kui ka ta pereliikmed saavad määruse nr 492/2011 alusel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitab, et õppetoetust võidakse anda Rootsi kodanikele ja teiste liikmesriikide kodanikele keskharidusjärgseteks õpinguteks välisriigis.
Ta kordab üle, et õppetoetuse seaduse 3. peatüki § 23 esimese lõigu kohaselt on õigus saada niisugust toetust, mis ei sõltu taotleja vanemate sissetulekust ega muudest sotsiaalsetest teguritest, ainult tingimusel, et üliõpilasest taotleja on eelnenud viie aasta jooksul vähemalt kaks aastat pidevalt Rootsis elanud. Kui elukohanõuet ei saa täita, võib toetust siiski anda ka eriliste asjaolude esinemise korral õppetoetuste ameti eeskirjade ja üldsuuniste 12. peatüki § 6b alusel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et tulenevalt määruse nr 492/2011 artikli 7 lõikest 2 ei ole elukohanõuet kehtestatud ei võõrtöötajatele ega nende pereliikmetele. Välja arvatud juhul, kui taotleja on võõrtöötaja laps, nõuab õppetoetuste amet oma sisejuhistes õppetoetuse andmiseks siiski sidet Rootsi ühiskonnaga.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab veel, et elukohanõudest on vabastatud ka isikud, sealhulgas Rootsi kodanikud, kes Rootsis ei ela ja kes taotlevad rahalist toetust õpinguteks mõnes teises liidu liikmesriigis. Sellisel juhul nõuab õppetoetuste amet õppetoetuse andmiseks Euroopa Kohtu 18. juuli 2013. aasta kohtuotsuse Prinz ja Seeberger (
C‑523/11 ja C‑585/11
,
EU:C:2013:524
, punkt
) alusel sidet Rootsi ühiskonnaga.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkis küsimus, kas niisuguse sideme nõuet päritoluliikmesriigiga võib kehtestada võõrtöötaja lapsele, kes elab liidus, kui võõrtöötaja ise on lahkunud vastuvõtvast liikmesriigist, milles ta töötas, et naasta elama oma päritoluriiki. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul võib selline tingimus olla vastuolus määruse nr 492/2011 artikli 7 lõikega 2 ja panna teatud vanemaid või tulevasi vanemaid loobuma soovist teostada oma liikumisvabadust töötajatena ELTL artikli 45 tähenduses.
Ta leiab, et piirangut töötajate vabale liikumisele peab saama põhjendada päritoluliikmesriigi eelarvega seotud huve arvesse võtvate kaalutlustega. Sel kohtul on siiski küsimus, kas praeguses olukorras tuleb analoogia alusel kohaldada kohtupraktikat, mis võimaldab põhjendada piiranguid kodanike liikumisvabadusele ELTL artiklite 20 ja 21 tähenduses.
Neil asjaoludel otsustas Överklagandenämnden för studiestöd (õppetoetuste vaidlustuskomisjon) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas liikmesriik (edaspidi „päritoluriik“) võib – olenemata ELTL artiklist 45 ja määruse nr 492/2011 artikli 7 lõikest 2 ning võttes arvesse päritoluriigi eelarvega seotud huve – kehtestada nõude, et päritoluriiki tagasipöördunud võõrtöötaja lapsel peab selleks, et ta saaks õppetoetust õpinguteks teises liidu liikmesriigis, kus tema vanem varem töötas (edaspidi „vastuvõttev riik“), olema side päritoluriigiga, kui
1)
selle lapse vanem on pärast vastuvõtvast riigist tagasipöördumist elanud päritoluriigis vähemalt kaheksa aastat,
2)
laps ei tulnud koos oma vanemaga päritoluriiki, vaid on elanud vastuvõtvas riigis sünnist saati, ning
3)
päritoluriik kehtestab samasuguse sideme nõude ka teiste päritoluriigi kodanike suhtes, kes ei vasta elukohanõudele ja kes taotlevad õppetoetust õpinguteks teises Euroopa Liidu riigis?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 492/2011 artiklit 7 ja ELTL artiklit 45 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega on kehtestatud nõue, et rahalist õppetoetust antakse niisuguse isiku, kes töötas vastuvõtvas liikmesriigis ja lahkus sealt selleks, et naasta elama esimesse liikmesriiki, mille kodanik ta on, lapsele õpinguteks vastuvõtvas liikmesriigis tingimusel, et lapsel on side päritoluliikmesriigiga – seda olukorras, kus laps on ühelt poolt elanud sünnist saadik vastuvõtvas liikmesriigis ja teiselt poolt seab päritoluliikmesriik teistele kodanikele, kelle puhul ei ole täidetud elukohanõue ja kes taotlevad niisugust rahalist toetust õpinguteks teises liikmesriigis, õppetoetuse andmise tingimuseks sideme olemasolu.
Olgu meelde tuletatud, et ELTL artikli 45 kohaselt on keelatud igasugune kodakondsusel põhinev liikmesriikide töötajate diskrimineerimine nii töölevõtmisel, töö tasustamisel kui ka muude töötingimuste puhul. Peale selle, kuna määruse nr 492/2011 artikli 7 lõige 1 väljendab üksnes diskrimineerimiskeelu põhimõtet tööhõive- ja töötingimuste spetsiifilises valdkonnas, tuleb seda tõlgendada samamoodi nagu ELTL artiklit 45 (5. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken,
C‑514/12
,
EU:C:2013:799
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 12. mai 2021. aasta kohtuotsus CAF,
C‑27/20
,
EU:C:2021:383
, punkt
).
Samuti tuleb märkida, et määruse nr 492/2011 artikli 7 lõikes 2, milles on ette nähtud, et liikmesriigi kodanikust töötajal on teiste liikmesriikide territooriumil samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui selle riigi kodanikest töötajatel, korratud sotsiaalsete soodustuste andmise spetsiifilises valdkonnas ELTL artiklis 45 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõtet (vt selle kohta 20. juuni 2013. aasta kohtuotsus Giersch jt,
C‑20/12
,
EU:C:2013:411
, punkt
, ning 2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus PF jt,
C‑830/18
,
EU:C:2020:275
, punkt
).
Mõiste „sotsiaalne soodustus“ määruse nr 492/2011 artikli 7 lõike 2 tähenduses hõlmab kõiki soodustusi, mis olenemata sellest, kas need on seotud töölepinguga või mitte, antakse tavaliselt selle liikmesriigi töötajale peamiselt nende objektiivse töötaja staatuse või pelgalt nende liikmesriigis asuva alalise elukoha alusel (6. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Jobcenter Krefeld,
C‑181/19
,
EU:C:2020:794
, punkt
).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on toimetuleku- ja õppetoetus, mida antakse kutsealase kvalifikatsiooni aluseks olevateks ülikooliõpinguteks, sotsiaalne soodustus kõnealuse sätte tähenduses (vt selle kohta 10. juuli 2019. aasta kohtuotsus Aubriet,
C‑410/18
,
EU:C:2019:582
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul ei ole vaidlust selles, et kõnealune toetus kujutab endast sotsiaalset soodustust määruse nr 492/2011 artikli 7 lõike 2 tähenduses.
Tuleb siiski rõhutada, et nii määruse nr 492/2011 artikli 7 sõnastusest, mille järgi ei tohi võõrtöötajat kohelda „teise liikmesriigi“ territooriumil teisiti, kui ka selle määruse artiklist 10, mille kohaselt koheldakse võõrtöötaja lapsi „teise liikmesriigi“ territooriumil samadel tingimustel kui selle riigi kodanikke, ilmneb, et nende artiklite eesmärk on kaitsta võõrtöötajat ja tema pereliikmeid võimaliku diskrimineerimise eest vastuvõtvas liikmesriigis.
Sarnaselt sellele, mida kohtujurist oma ettepaneku punktides 56 ja 57 sisuliselt märkis, tuleb asuda seisukohale, et kuigi võõrtöötaja ja tema pereliikmed võivad vastuvõtva liikmesriigi ametiasutuste suhtes tugineda õigusele võrdsele kohtlemisele, ei ole see siiski nii juhul, kui olukord, mis võib olla diskrimineeriv, on seotud töötaja päritoluliikmesriigiga.
Kuna aga põhikohtuasjas tugineti õigusele võrdsele kohtlemisele päritoluliikmesriigi ametiasutuste suhtes, ei ole määruse nr 492/2011 artikkel 7 kohaldatav.
Siiski – hoolimata tõigast, et põhikohtuasjas kõne all olev olukord ei kuulu määruse nr 492/2011 artikli 7 kohaldamisalasse – tuleb seda analüüsida ELTL artikli 45 alusel, mis ei keela mitte ainult igasuguse liikmesriikide töötajate kodakondsusel põhineva diskrimineerimise, vaid ka mis tahes muu meetme, mis võib kujutada endast töötajate vaba liikumise takistust.
Siinkohal väärib märkimist, et kõigi isikute vaba liikumist käsitlevate ELi toimimise lepingu, samuti määruse nr 492/2011 sätete eesmärk on hõlbustada liikmesriikide kodanike igasugust kutsetegevust liidu piires ning nende sätetega on vastuolus meetmed, mis võivad asetada ebasoodsasse olukorda need kodanikud, kes soovivad töötada mõne teise liikmesriigi territooriumil (10. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Niisuguses kontekstis on liikmesriikide kodanikel eelkõige õigus – mille annab neile vahetult alusleping – lahkuda oma päritoluriigist ja minna mõne teise liikmesriigi territooriumile, et seal elada ja tegelda majandustegevusega. Järelikult on ELTL artikliga 45 vastuolus igasugune liikmesriigi meede, mis võib liidu kodanikel takistada selle artikliga tagatud põhivabaduse kasutamist või muuta selle vähem atraktiivseks (10. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 47 märkis, võivad ELTL artiklile 45 tugineda liikmesriigi vastu tema enda kodanikud seoses meetmetega, mis võivad takistada või heidutada neid kodanikke oma päritoluriigist lahkumast.
Põhikohtuasjas naasis asjaomane töötaja – pärast seda, kui ta lahkus oma päritoluliikmesriigist, et töötada teises liikmesriigis ja elada seal koos oma perekonnaga – oma pärisoluliikmesriiki elama ja töötama. Tema laps seevastu ei ole kunagi elanud viimati nimetatud liikmesriigis, vaid elab sünnist saadik vastuvõtvas liikmesriigis. Päritoluliikmesriigi õigusnormide kohaselt võib niisuguse töötaja laps saada viimati nimetatud liikmesriigi õppetoetust õpinguteks vastuvõtvas liikmesriigis üksnes juhul, kui tal on side päritoluliikmesriigiga.
Küsimuse kohta, kas niisugused õigusnormid võivad takistada asjasse puutuva töötaja liikumisvabaduse – mis on ELTL artikliga 45 tagatud põhivabadus – kasutamist või muuta selle vähem atraktiivseks, tuleb tõdeda, nagu sisuliselt märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 49 ja 50, et kui kõnealune töötaja soovib liikumisvabadust kasutada, siis rahalise toetuse andmine keskharidusjärgseteks õpinguteks välisriigis ei sõltuks üksnes tema enda valikutest, vaid ka tema võibolla sündiva lapse valikutest ning mitmest hüpoteetilisest ja ettenägematust tulevikusündmusest, eelkõige sellest, kas töötajal sünnib tulevikus tõepoolest laps, kas tema laps otsustab jääda vastuvõtvasse liikmesriiki isegi siis, kui tema vanem otsustab naasta oma päritoluriiki, kas tema laps jääb viimati nimetatud liikmesriigi ühiskonda integreerumata ja kas tema laps otsustab lõpuks alustada keskharidusjärgseid õpinguid.
Järelikult ei saa niisugune olukord, mis põhineb liialt hüpoteetiliste ja ettenägematute asjaolude kogumil, mõjutada töötaja otsust kasutada oma liikumisvabadust ning seega ei saa seda pidada töötajate vaba liikumise takistuseks (vt selle kohta 13. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Gemeinsamer Betriebsrat EurothermenResort Bad Schallerbach,
C‑437/17
,
EU:C:2019:193
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Eeltoodust tuleneb, et põhikohtuasjas käsitletavaid õigusnorme ei saa pidada töötajate vaba liikumise takistuseks, mis on ELTL artikli 45 kohaselt keelatud.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et ELTL artiklit 45 ja määruse nr 492/2011 artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega on kehtestatud nõue, et rahalist õppetoetust antakse niisuguse isiku, kes töötas vastuvõtvas liikmesriigis ja lahkus sealt selleks, et naasta elama esimesse liikmesriiki, mille kodanik ta on, lapsele õpinguteks vastuvõtvas liikmesriigis tingimusel, et lapsel on side päritoluliikmesriigiga – seda olukorras, kus laps on ühelt poolt elanud sünnist saadik vastuvõtvas liikmesriigis ja teiselt poolt seab päritoluliikmesriik teistele kodanikele, kelle puhul ei ole täidetud elukohanõue ja kes taotlevad niisugust rahalist toetust õpinguteks teises liikmesriigis, õppetoetuse andmise tingimuseks sideme olemasolu.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

ELTL artiklit 45 ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määruse (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires artikli 7 lõiget 2

tuleb tõlgendada nii, et

nende sätetega ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, millega on kehtestatud nõue, et rahalist õppetoetust antakse niisuguse isiku, kes töötas vastuvõtvas liikmesriigis ja lahkus sealt selleks, et naasta elama esimesse liikmesriiki, mille kodanik ta on, lapsele õpinguteks vastuvõtvas liikmesriigis tingimusel, et lapsel on side päritoluliikmesriigiga – seda olukorras, kus laps on ühelt poolt elanud sünnist saadik vastuvõtvas liikmesriigis ja teiselt poolt seab päritoluliikmesriik teistele kodanikele, kelle puhul ei ole täidetud elukohanõue ja kes taotlevad niisugust rahalist toetust õpinguteks teises liikmesriigis, õppetoetuse andmise tingimuseks sideme olemasolu.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: rootsi.