CELEX: 62019CJ0135
Řízení o předběžné otázce
Sociální zabezpečení migrujících pracovníků
Koordinace systémů sociálního zabezpečení
Nařízení (ES) č. 883/2004
Články 3 a 11
Věcná oblast působnosti
Dávky spadající do oblasti působnosti tohoto nařízení
Kvalifikace
Dávky v nemoci
Dávky v invaliditě
Dávky v nezaměstnanosti
Osoba, která přestala být pojištěna v systému sociálního zabezpečení členského státu poté, co v tomto státě ukončila výdělečnou činnost a přesunula své bydliště do jiného členského státu
Žádost o přiznání rehabilitačního příspěvku v bývalém státě bydliště a zaměstnání
Zamítnutí
Určení použitelných právních předpisů

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (
Úř. věst. 2004, L 166, s. 1
; Zvl. vyd. 05/05, s. 72), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 465/2012 ze dne 22. května 2012 (
Úř. věst. 2012, L 149, s. 4
) (dále jen „nařízení č. 883/2004“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Pensionsversicherungsanstalt (penzijní pojišťovací ústav, Rakousko) a CW ve věci přiznání rehabilitačního příspěvku.
Právní rámec
Unijní právo
Článek 3 nařízení č. 883/2004, nadepsaný „Věcná oblast působnosti“, stanoví v odstavci 1:
„Toto nařízení se vztahuje na veškeré právní předpisy týkající se těchto oblastí sociálního zabezpečení:
a)
dávky v nemoci;
[…]
c)
dávky v invaliditě;
[…]
h)
dávky v nezaměstnanosti;
[…]“
Článek 11 tohoto nařízení, který stanovuje obecná pravidla pro určení použitelných právních předpisů, uvádí v odstavcích 1 až 3:
„1.   Osoby, na které se vztahuje toto nařízení, podléhají právním předpisům pouze jediného členského státu. Tyto právní předpisy se určí v souladu s touto hlavou.
2.   U osob pobírajících peněžité dávky z důvodu nebo v důsledku jejich zaměstnání nebo samostatné výdělečně činnosti se pro účely této hlavy má za to, že uvedenou činnost vykonávají. To se netýká invalidních, starobních a pozůstalostních důchodů nebo důchodů při pracovních úrazech nebo nemocech z povolání ani peněžitých dávek v nemoci poskytovaných při časově neomezené léčebné péči.
3.   S výhradou článků 12 až 16 se:
a)
na zaměstnance nebo osobu samostatně výdělečně činnou v členském státě vztahují právní předpisy tohoto členského státu;
b)
na úředníka vztahují právní předpisy členského státu, kterému podléhá správní orgán, který jej zaměstnává;
c)
na osobu pobírající dávky v nezaměstnanosti v souladu s článkem 65 podle právních předpisů členského státu bydliště vztahují právní předpisy tohoto členského státu;
d)
na osobu odvedenou nebo znovu povolanou do vojenské nebo civilní služby v některém členském státě vztahují právní předpisy tohoto členského státu;
e)
na jinou osobu, na kterou se nepoužijí písmena a) až d) vztahují právní předpisy členského státu bydliště, aniž jsou dotčena ostatní ustanovení tohoto nařízení, která jí zaručují dávky podle právních předpisů jednoho nebo více členských států.“
Rakouské právo
Allgemeines Sozialversicherungsgesetz (obecný zákon o sociálním zabezpečení, BGBl. 189/1955), ve znění platném před vstupem v platnost Sozialrechts-Änderungsgesetz 2012 (zákon z roku 2012, kterým se mění některá ustanovení práva sociálního zabezpečení, BGBl. I, 3/2013), dne 1. ledna 2014, stanovil, že invalidní důchod mohl být na určitou dobu přiznán rovněž pojištěncům narozeným po 31. prosinci 1963, kteří se ocitli ve stavu dočasné invalidity.
Obecný zákon o sociálním zabezpečení, ve znění zákona z roku 2012, kterým se mění některá ustanovení práva sociálního zabezpečení (dále jen „ASVG“), vyhrazuje přiznání invalidního důchodu napříště pouze osobám, které již nemohou být znovu zařazeny na trh práce zejména z důvodu trvalé invalidity a v případě dočasné invalidity stanoví výplatu rehabilitačního příspěvku a příspěvku na rekvalifikaci.
Rehabilitační příspěvek vyplácí příslušný orgán zdravotního pojištění po dobu léčebné rehabilitace.
Podle § 8 odst. 1 bodu 1 písm. d) ASVG jsou příjemci rehabilitačního příspěvku pojištěni pouze částečně v systému zákonného sociálního pojištění, a sice výlučně v rámci zdravotního pojištění.
Ustanovení § 143a ASVG týkající se rehabilitačního příspěvku v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„(1)   Osoby, u nichž bylo na žádost konstatováno rozhodnutím, že [se v jejich případě jedná o dočasnou invaliditu v předpokládané délce nejméně šest měsíců a které nemají nárok na rekvalifikační opatření ani starobní důchod], mají od rozhodného data […] po dobu jejich dočasné invalidity (pracovní neschopnosti) nárok na rehabilitační příspěvek. Přetrvávání dočasné invalidity (pracovní neschopnosti) posuzuje orgán zdravotního pojištění podle potřeby, v každém případě ale po uplynutí jednoho roku od přiznání rehabilitačního příspěvku nebo od posledního posudku v rámci vyřizování daného případu, a to při využití služeb Kompetenzzentrum Begutachtung (odborné posuzovací centrum) […]. Existenci nároku na rehabilitační příspěvek, jakož i jeho odebrání konstatuje orgán důchodového pojištění rozhodnutím.
(2)   Rehabilitační příspěvek se vyplácí ve výši nemocenského […] a od čtyřicátého třetího dne v rozsahu zvýšeného nemocenského […], které by se vyplácelo na základě poslední výdělečné činnosti odůvodňující účast v systému zákonného zdravotního pojištění […]“
Ustanovení § 143b ASVG týkající se vedení věci stanoví:
„Orgány zdravotního pojištění poskytují osobám, které jsou pojištěny v zákonném režimu pojištění uvedeným v § 8 odst. 1 bodu 1 písm. d), úplnou podporu, za účelem zajištění takového procesu léčby, který odpovídá stavu lékařského poznání pro přechod od léčby a rehabilitace k obnovení pracovní schopnosti, a optimálního průběhu nezbytných kroků poskytované péče. V tomto rámci je nutno pojištěnou osobu během léčby i během léčebné rehabilitace za účelem obnovy práceschopnosti podpořit a doprovázet při koordinaci dalších kroků tak, aby byl po příslušném zjištění potřeb sestaven individuální plán a byl realizován jednotlivými poskytovateli služeb. V rámci vyřizování jednotlivých případů je třeba dbát na to, aby se pojištěnci pravidelně podrobovali posudkové činnosti odborného posuzovacího centra […] Orgány zdravotního pojištění se za tímto účelem včas dohodnou s úřadem práce a příslušným orgánem důchodového pojištění. Orgán důchodového pojištění může požadovat vypracování znaleckého posudku u odborného posuzovacího centra v rámci systému vyřizování případů.“
Podle § 255b ASVG je nárok pojištěnce na rehabilitační příspěvek vázán zejména na podmínku, že se v jeho případě jedná o dočasnou invaliditu v předpokládané délce minimálně šest měsíců.
Skutkový stav v původním řízení a předběžné otázky
Odpůrkyně v původním řízení, narozená v roce 1965, má rakouskou státní příslušnost.
V roce 1990 dotyčná poté, co pobývala a pracovala v Rakousku, přenesla své bydliště do Německa, kde od té doby pobývá a kde až do roku 2013 vykonávala výdělečnou činnost. V Rakousku získala 59 měsíců a v Německu 235 měsíců pojištění.
Přestože odpůrkyně v původním řízení nebyla již od svého přestěhování do Německa pojištěna v rakouském zákonném systému sociálního zabezpečení, podala dne 18. června 2015 k penzijnímu pojišťovacímu ústavu žádost o invalidní důchod, nebo v případě nepřiznání invalidního důchodu, o přiznání opatření léčebné rehabilitace a rehabilitační příspěvek, nebo, nebude-li ani toto přiznání možné, o přiznání opatření k opětovnému zařazení do pracovního života.
Penzijní pojišťovací ústav zamítl žádost z toho důvodu, že se na straně odpůrkyně v původním řízení nejednalo o případ invalidity a že v každém případě nepodléhala rakouskému systém zákonného sociálního pojištění a neprokázala dostatečně blízkou vazbu k uvedenému systému.
Odpůrkyně v původním řízení podala proti tomuto zamítavému rozhodnutí žalobu k Landesgericht Salzburg als Arbeits- und Sozialgericht (zemský soud v Salcburku, rozhodující ve věcech pracovního práva a práva sociálního zabezpečení, Rakousko).
Rozsudkem ze dne 29. září 2017 tento soud uznal částečnou invaliditu odpůrkyně v původní řízení na předpokládanou dobu minimálně šesti měsíců od 18. června 2015, a konstatoval, že má po dobu své dočasné invalidity z rakouského systému sociálního zabezpečení nárok na léčebnou rehabilitaci a rehabilitační příspěvek. Uvedený soud naproti tomu žalobu zamítl v rozsahu návrhu na přiznání invalidního důchodu a opatření k opětovnému zařazení do pracovního života.
Rozsudkem ze dne 17. ledna 2018 Oberlandesgericht Linz als Berufungsgericht in Arbeits- und Sozialrechtssachen (vrchní zemský soud v Linci, rozhodující jako odvolací soud v oblasti pracovního práva a práva sociálního zabezpečení, Rakousko) zamítl odvolání podané penzijním pojišťovacím ústavem proti tomuto rozsudku.
Penzijní pojišťovací ústav podal k Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud, Rakousko) opravný prostředek
Revision
, kterým se domáhal zamítnutí žádosti odpůrkyně v původním řízení v plném rozsahu.
Předkládající soud zdůrazňuje, že odpůrkyně v původním řízení tvrdí, že je práce neschopná a má blízký vztah k Rakousku, jelikož je státní příslušnicí tohoto členského státu, získala v něm doby pojištění, bydlí v blízkosti Rakouska a je v kontaktu se svými rodinnými příslušníky, kteří tam žijí.
Předkládající soud má za to, že v souladu s kritérii stanovenými judikaturou Soudního dvora k rozlišení jednotlivých druhů dávek podle nařízení č. 883/2004 představuje rehabilitační příspěvek spíše dávku v nemoci ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení.
Kromě toho, že pokrývá riziko dočasné neschopnosti, a nikoli neschopnosti trvalé nebo dlouhodobé, je tato dávka úzce spjata s léčebnými rehabilitačními opatřeními zaměřenými na znovunabytí pracovních schopností a má za cíl kompenzovat ztrátu příjmů během období, po které se dotčená osoba musí podrobit léčebné rehabilitaci. Způsob jejího výpočtu se řídí způsobem výpočtu nemocenského.
Dospěje-li Soudní dvůr k závěru, že rehabilitační příspěvek skutečně představuje dávku v nemoci, nepodléhá odpůrkyně v původním řízení, která má bydliště v Německu, podle názoru předkládajícího soudu rakouským právním předpisům, ale právním předpisům německým. V souladu s čl. 11 odst. 3 písm. e) nařízení č. 883/2004 je totiž pro dávky v nemoci příslušný členský stát bydliště.
Předkládající soud však poznamenává, že rehabilitační příspěvek vykazuje určité vlastnosti, které by jej mohly přiblížit dávce v invaliditě. Přiznání tohoto příspěvku je podmíněno placením příspěvků do zákonného systému pojištění (zdravotního a důchodového) a předpokládá uplynutí určité čekací doby. Kromě toho se ho lze domáhat pouze podáním žádosti o invalidní důchod u orgánu důchodového pojištění.
Předkládající soud nicméně dodává, že se rehabilitační příspěvek liší od důchodu nebo příspěvku ve stavu odkázanosti svým cílem, jakož i způsobem, jakým je koncipován. Soudní dvůr totiž rozhodl, že na rozdíl od dávek v nemoci nemají být v zásadě dávky pokrývající riziko odkázanosti na péči třetího vypláceny krátkodobě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. června 2011, da Silva Martins,
C‑388/09
,
EU:C:2011:439
, body
a
až
). V případě rehabilitačního příspěvku se přitom nejedná o dlouhodobou dávku a cílem léčebných rehabilitačních opatření je umožnit dotyčné osobě vrátit se na vnitrostátní pracovní trh v dohledné době a zabránit tak trvalé pracovní neschopnosti.
Předkládající soud má dále za to, že ačkoli by bylo možné rehabilitační příspěvek vzhledem k jeho cíli na první pohled považovat za dávku v nezaměstnanosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. h) nařízení č. 883/2004 (rozsudek ze dne 4. června 1987, Campana,
375/85
,
EU:C:1987:253
), musí být taková kvalifikace ve skutečnosti vyloučena, neboť neexistuje souvislost mezi nárokem na rehabilitační příspěvek a nezaměstnaností nebo rizikem nezaměstnanosti.
Předkládající soud dodává, že i když v Německu podle všeho neexistuje dávka srovnatelná s rakouským rehabilitačním příspěvkem, není tato okolnost takové povahy, aby omezila volný pohyb v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení.
Za těchto okolností se Oberster Gerichtshof (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je třeba rakouský rehabilitační příspěvek podle ustanovení nařízení [č. 883/2004] třeba považovat za:
–
dávku v nemoci podle čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení, nebo
–
dávku v invaliditě podle čl. 3 odst. 1 písm. c) nařízení, nebo
–
dávku v nezaměstnanosti podle čl. 3 odst. 1 písm. h) tohoto nařízení?
2)
Je třeba vykládat nařízení (ES) 883/2004 ve světle primárního práva v tom smyslu, že je členský stát jako bývalý stát bydliště a stát zaměstnání povinen vyplácet takové dávky, jako je rakouský rehabilitační příspěvek, osobě s bydlištěm v jiném členském státě, pokud tato osoba velkou část dob pojištění z nemocenské a důchodové oblasti nabyla jako zaměstnanec v tomto jiném členském státě (časově po přenesení bydliště do tohoto státu před mnoha lety) a od té doby nepobírala žádné dávky z nemocenského a důchodového pojištění původního státu bydliště a zaměstnání?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda taková dávka, jako je rehabilitační příspěvek dotčený v původním řízení, představuje dávku v nemoci, dávku v invaliditě, nebo dávku v nezaměstnanosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a), c) a h) nařízení č. 883/2004.
Je třeba připomenou, že podle ustálené judikatury musí být dávky sociálního zabezpečení chápány nezávisle na charakteristických rysech vlastních jednotlivým vnitrostátním právním předpisům za dávky téže povahy, pokud jsou jejich předmět a účel, jakož i základ jejich výpočtu a podmínky pro jejich poskytování totožné. Naproti tomu charakteristické rysy, které jsou pouze formální, nelze považovat za znaky rozhodné pro klasifikaci dávek (rozsudek ze dne 30. května 2018, Czerwiński,
C‑517/16
,
EU:C:2018:350
, bod
a citovaná judikatura).
Je-li třeba rozlišovat mezi různými kategoriemi dávek sociálního zabezpečení, je třeba vzít v úvahu riziko kryté každou dávkou (rozsudek ze dne 30. května 2018, Czerwiński,
C‑517/16
,
EU:C:2018:350
, bod
a citovaná judikatura).
Dávka v nemoci ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 883/2004 se poskytuje ke krytí rizika spojeného s nemocí, která způsobuje dočasné přerušení činnosti dotyčné osoby (obdobně viz rozsudek ze dne 21. července 2011, Stewart,
C‑503/09
,
EU:C:2011:500
, bod
).
Naproti tomu dávka v invaliditě ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení je obecně určena ke krytí rizika určitého předepsaného stupně neschopnosti, je-li pravděpodobné, že tato neschopnost bude trvalá nebo dlouhodobá (obdobně viz rozsudek ze dne 21. července 2011, Stewart,
C‑503/09
,
EU:C:2011:500
, bod
a citovaná judikatura).
Dávka v nezaměstnanosti pokrývá riziko spojené se ztrátou příjmu pracovníka v návaznosti na ztrátu zaměstnání, při níž pracovník zůstává nadále práceschopný. Dávku, která je poskytována v návaznosti na realizaci tohoto rizika, tedy ztrátu zaměstnání, a na kterou již není nárok při skončení této situace z důvodu výkonu výdělečné činnosti dotčenou osobou, je třeba považovat za dávku v nezaměstnanosti (viz rozsudek ze dne 19. září 2013, Hliddal a Bornand,
C‑216/12 a C‑217/12
,
EU:C:2013:568
, bod
a citovaná judikatura).
Ve světle těchto úvah je třeba zkoumat, zda taková dávka, jako je dávka dotčená v původním řízení, musí být považována za dávku v nemoci, dávku v invaliditě, nebo za dávku v nezaměstnanosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a), c) a h) nařízení č. 883/2004.
Přímo z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že se rehabilitační příspěvek vyplácí bez ohledu na okolnost, že dotyčná osoba vykonává či nevykonává výdělečnou činnost, takže tuto dávku nelze kvalifikovat jako dávku v nezaměstnanosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. h) tohoto nařízení.
Pokud jde o kvalifikaci rehabilitačního příspěvku jako dávky v invaliditě nebo jako dávky v nemoci, je třeba uvést, že podle § 255b ASVG je rehabilitační příspěvek vyplácen v případě invalidity v předpokládané délce minimálně šesti měsíců a pokud dotyčná osoba nesplňuje podmínky pro přiznání starobního důchodu.
Kromě toho je podle § 143a odst. 1 ASVG trvání dočasné invalidity pravidelně kontrolováno, a zjistí-li se, že invalidita zanikla, vyplácení příspěvku se přeruší nebo ukončí.
Z toho vyplývá, že taková dávka, jako je rehabilitační příspěvek dotčený v původním řízení, má za cíl pokrýt riziko dočasné neschopnosti, a musí být tudíž považována za dávku v nemoci ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) uvedeného nařízení.
Tento závěr je podepřen skutečností, že podle § 143a odst. 1 a 2 a § 143b ASVG je rehabilitační příspěvek vyplácen orgánem zdravotního pojištění a jeho výše se řídí výpočtem nemocenských dávek.
Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že taková dávka, jako je rehabilitační příspěvek dotčený v původním řízení, představuje dávku v nemoci ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení č. 883/2004.
K druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být nařízení č. 883/2004 vykládáno v tom smyslu, že brání takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, v níž příslušný orgán členského státu původu odmítl přiznat takovou dávku, jako je rehabilitační příspěvek ve věci v původním řízení, osobě, která přestala být pojištěna v systému sociálního zabezpečení členského státu svého původu poté, co zde ukončila výdělečnou činnost a přenesla své bydliště do jiného členského státu, v němž pracovala a nabyla převážnou část dob pojištění.
Z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že i když je věcí právních předpisů každého členského státu určit podmínky existence práva účasti v systému sociálního zabezpečení, musí nicméně členské státy při stanovení těchto podmínek dodržovat platná ustanovení unijního práva. Zejména kolizní normy stanovené nařízením č. 883/2004 jsou pro členské státy kogentní, takže tyto státy nemají možnost stanovit, v jakém rozsahu se použijí jejich vlastní právní předpisy nebo právní předpisy jiného členského státu (rozsudek ze dne 8. května 2019, Inspecteur van de Belastingdienst,
C‑631/17
,
EU:C:2019:381
, bod
a citovaná judikatura).
Podmínky existence práva zapojit se do systému sociálního zabezpečení proto nemohou vést k tomu, že z rozsahu působnosti dotčené právní úpravy budou vyloučeny osoby, na které se podle nařízení č. 883/2004 tato právní úprava vztahuje (rozsudek ze dne 8. května 2019, Inspecteur van de Belastingdienst,
C‑631/17
,
EU:C:2019:381
, bod
a citovaná judikatura).
Kromě toho je třeba připomenout, že podle čl. 11 odst. 1 nařízení č. 883/2004 podléhají osoby, na které se toto nařízení vztahuje, právním předpisům pouze jediného členského státu, přičemž se tyto právní předpisy určí v souladu s hlavou II uvedeného nařízení.
Ustanovení hlavy II nařízení č. 883/2004, mezi něž patří jeho články 11 až 16, tvoří úplný a jednotný systém kolizních norem, jejichž cílem je nejen zamezení současnému použití vnitrostátních právních předpisů více členských států a komplikacím, které z toho mohou vyplývat, ale zároveň zabránění tomu, aby osoby, které spadají do působnosti tohoto nařízení, byly zbaveny ochrany v oblasti sociálního zabezpečení v důsledku neexistence právních předpisů, které by se na ně vztahovaly (rozsudek ze dne 8. května 2019, Inspecteur van de Belastingdienst,
C‑631/17
,
EU:C:2019:381
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud jde konkrétně o čl. 11 odst. 3 nařízení č. 883/2004, Soudní dvůr rozhodl, že jeho účelem je určit vnitrostátní právní předpisy vztahující se na osoby, které se nacházejí v některé ze situací uvedených v písmenech a) až e) uvedeného čl. 11 odst. 3, s výhradou článků 12 až 16 tohoto nařízení (rozsudek ze dne 8. května 2019, Inspecteur van de Belastingdienst,
C‑631/17
,
EU:C:2019:381
, bod
a citovaná judikatura).
Pokud jde o situaci dotčenou v původním řízení, z žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že odpůrkyně v původním řízení, která je rakouskou státní příslušnicí, má bydliště v Německu, kde již od roku 2013 nevykonává výdělečnou činnost.
Na takovou osobu, jako je žalovaná v původním řízení, se přitom
a priori
nevztahují zvláštní pravidla stanovená v článcích 12 až 16 nařízení č. 883/2004 týkající se vyslaných osob, které vykonávají pracovní činnost ve dvou nebo více členských státech, osob, které si zvolily dobrovolné nebo volitelné pokračující pojištění nebo osob, které jsou smluvními zaměstnanci unijních orgánů, ani situace upravené v čl. 11 odst. 3 písm. a) až d) tohoto nařízení, které se týkají zaměstnanců nebo osob samostatně výdělečně činných v členském státě, úředníků, osob pobírajících dávky v nezaměstnanosti a osob odvedených nebo znovu povolaných do vojenské nebo civilní služby v některém členském státě, což však přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
Žalovaná v původním řízení tedy spadá do oblasti působnosti čl. 11 odst. 3 písm. e) nařízení č. 883/2004, který se uplatní na jiné osoby, než jsou ty, na něž se použije čl. 11 odst. 3 písm. a) až d) tohoto nařízení, mezi něž patří zejména hospodářsky neaktivní osoby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. května 2019, Inspecteur van de Belastingdienst,
C‑631/17
,
EU:C:2019:381
, body
a
).
Podle čl. 11 odst. 3 písm. e) nařízení č. 883/2004 se na takovou situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, použijí právní předpisy členského státu bydliště dotyčné osoby, v projednávaném případě tedy německé právní předpisy.
S ohledem na pravidlo použití právních předpisů jediného členského státu v sociální oblasti zakotvené v čl. 11 odst. 1 nařízení č. 883/2004, připomenuté v bodě 45 tohoto rozsudku a na pravidlo upravené v čl. 11 odst. 3 písm. e) tohoto nařízení, podle kterého se na osobu, která není zaměstnancem nebo osobou samostatně výdělečně činnou vztahují pouze právní předpisy členského státu bydliště (rozsudek ze dne 23. ledna 2019, Zyla,
C‑272/17
,
EU:C:2019:49
, bod
), se na osobu, která se nachází v situaci, v níž, jako ve věci v původním řízení, přestala být pojištěna v systému sociálního zabezpečení členského státu původu poté, co v tomto státě ukončila výdělečnou činnost a přenesla své bydliště do jiného členského státu, nevztahuje systém sociálního zabezpečení státu původu.
V projednávaném případě tedy nelze s ohledem na judikaturu Soudního dvora připomenutou v bodech 43, 44 a 46 tohoto rozsudku vytýkat příslušnému orgánu členského státu původu odpůrkyně v původním řízení, tedy orgánu Rakouské republiky, že jí odmítl přiznat rehabilitační příspěvek. Toto odmítnutí totiž nemělo za následek vyloučení osoby, na kterou by se tyto právní předpisy vztahovaly na základě nařízení č. 883/2004, z oblasti působnosti dotčené právní úpravy, a nezbavilo ji tudíž ochrany v oblasti sociálního zabezpečení v důsledku neexistence právních předpisů, které by se na ni vztahovaly.
Z výše uvedeného vyplývá, že nařízení č. 883/2004 musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání situaci, v níž příslušný orgán členského státu původu odmítl přiznat takovou dávku, jako je rehabilitační příspěvek ve věci v původním řízení, osobě, která přestala být pojištěna v systému sociálního zabezpečení členského státu svého původu poté, co zde ukončila výdělečnou činnost a přenesla své bydliště do jiného členského státu, v němž pracovala a nabyla převážnou část dob pojištění, neboť na tuto osobu se nevztahují právní předpisy státu původu, ale právní předpisy státu, v němž se nachází její bydliště.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:

1)
Taková dávka, jako je rehabilitační příspěvek dotčený v původním řízení, představuje dávku v nemoci ve smyslu čl. 3 odst. 1 písm. a) nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení, ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 465/2012 ze dne 22. května 2012.

2)
Nařízení č. 883/2004, ve znění nařízení č. 465/2012, musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání takové situaci, v níž příslušný orgán členského státu původu odmítl přiznat takovou dávku, jako je rehabilitační příspěvek ve věci v původním řízení, osobě, která přestala být pojištěna v systému sociálního zabezpečení členského státu svého původu poté, co zde ukončila výdělečnou činnost a přenesla své bydliště do jiného členského státu, v němž pracovala a nabyla převážnou část dob pojištění, neboť na tuto osobu se nevztahují právní předpisy státu původu, ale právní předpisy státu, v němž se nachází její bydliště.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.