CELEX: 62019CJ0056
Žalba
Damping
Uvoz ferosilicija podrijetlom iz Rusije
Uredba (EZ) br. 1225/2009
Članak 11. stavci 9. i 10.
Odbijanje zahtjevâ za povrat plaćenih antidampinških pristojbi
Izračunana izvozna cijena
Ocjena odražavanja antidampinških pristojbi na preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Europskoj uniji
Obveza primjene iste metodologije koja je primijenjena u ispitnom postupku koji je doveo do uvođenja antidampinške pristojbe
Promjena okolnosti
Odbitak plaćenih antidampinških pristojbi
Uvjerljivi dokazi

Društvo RFA International LP (u daljnjem tekstu: društvo RFA) svojom žalbom zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 15. studenoga 2018., RFA International/Komisija (T‑113/15, neobjavljena, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2018:783
), kojom je Opći sud odbio njegovu tužbu za potpuno ili djelomično poništenje provedbenih odluka Komisije C(2014) 9805
final
, C(2014) 9806
final
, C(2014) 9807
final
, C(2014) 9808
final
, C(2014) 9811
final
, C(2014) 9812
final
i C(2014) 9816
final
od 18. prosinca 2014. o zahtjevima za povrat antidampinških pristojbi plaćenih na uvoz ferosilicija podrijetlom iz Rusije (u daljnjem tekstu: sporne odluke).
Pravni okvir
Uredba Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (
SL 2009., L 343, str. 51
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202. i ispravak
SL 2016., L 44, str. 20
.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 37/2014 Europskog parlamenta i Vijeća od 15. siječnja 2014. (
SL 2014., L 18, str. 1
.) (u daljnjem tekstu: Osnovna uredba), koja je bila na snazi u vrijeme usvajanja spornih odluka, propisivala je u svojoj uvodnoj izjavi 17.:
„Prikladno je […] utvrditi da se u svim ponovnim izračunima dampinga u kojima je potrebno izračunati izvoznu cijenu, pristojbe ne obračunavaju kao trošak nastao između uvoza i ponovne prodaje ako se pristojba odražava na cijene proizvoda na koje se primjenjuju mjere Zajednice.”
Članak 2. te uredbe donosio je pravila kojima se uređuje utvrđivanje dampinga. Njegovi stavci 8. i 9. odnose se na izvoznu cijenu, a glase kako slijedi:
„8.   Izvozna cijena je stvarno plaćena cijena ili naplativa cijena za proizvod koji se prodaje radi izvoza iz zemlje izvoznice u Zajednicu.
9.   U slučaju da izvozna cijena ne postoji ili da se čini nepouzdana zbog povezanog odnosa ili kompenzacijskog dogovora između izvoznika i uvoznika, odnosno treće stranke, izvoznu je cijenu moguće izračunati na temelju cijene po kojoj se uvezeni proizvodi prvi put prodaju nezavisnom kupcu odnosno, ako se ne preprodaju nezavisnom kupcu ili ako se ne preprodaju u stanju u kojem su uvezeni, na nekoj drugoj razumnoj osnovi.
U tim slučajevima, prilagodba za sve troškove, uključujuće pristojbe i poreze, nastale u razdoblju između uvoza i preprodaje, kao i nastalu dobit, provodi se na način kako bi se mogla odrediti pouzdana izvozna cijena na granici Zajednice.
Stavke za koje se provodi prilagodba uključuju one koje uobičajeno snosi uvoznik, ali ih je platila stranka, bilo u ili izvan Zajednice, za koju se čini da je povezana ili ima kompenzacijski dogovor s uvoznikom ili izvoznikom, uključujući uobičajene troškove prijevoza, osiguranja, manipuliranja, utovara i popratne troškove; carinske pristojbe, sve antidampinške pristojbe, kao i ostale poreze plative u zemlji uvoznici na temelju uvoza ili prodaje robe; i razumnu maržu za prodaju, opće i administrativne troškove i dobit.”
Članak 2. stavak 10. navedene uredbe je u odnosu na usporedbu izvozne cijene i uobičajene vrijednosti predviđao sljedeće:
„Izvozna cijena i uobičajena vrijednost uspoređuju se primjereno. Usporedba se provodi na istoj razini trgovine i obuhvaća prodaje, što je moguće u bližem vremenu, pri čemu se u obzir uzimaju druge razlike koje utječu na usporedivost cijena. Ako uobičajena vrijednost i utvrđena izvozna cijena nisu usporedive, provode se odgovarajuće prilagodbe za svaki pojedini slučaj, a s obzirom na razlike među čimbenicima za koje se tvrdi, i dokazano je, da utječu na cijene i usporedivost cijela. […]”
Članak 11. stavak 8. iste uredbe uređivao je postupak povrata naplaćenih pristojbi. Taj je članak glasio kako slijedi:
„Neovisno o stavku 2., uvoznik može zatražiti povrat naplaćenih pristojba ako se pokaže da je dampinška marža, na temelju koje su plaćene pristojbe, ukinuta ili snižena na razinu koja je ispod razine pristojbe koja je na snazi.
Uvoznik podnosi zahtjev Komisiji radi povrata antidampinške pristojbe. […]
Zahtjev za povratom smatra se valjano potkrijepljenim dokazima samo ako sadrži točne podatke o traženom iznosu povrata antidampinških pristojba i kompletnu carinsku dokumentaciju u vezi izračuna i plaćanja tog iznosa. Također uključuje dokaze o uobičajenim vrijednostima i izvoznim cijenama u Zajednicu tijekom reprezentativnog razdoblja za izvoznike, odnosno proizvođače na kojega se primjenjuje pristojba. […]
Komisija odlučuje o tome hoće li odobriti i u kojoj mjeri zahtjevu, ili može odlučiti, u bilo koje vrijeme, o pokretanju privremene revizije, a koristi podatke i nalaze te revizije, koja se provodi u skladu s odredbama koje je primjenjuju na revizije, kako bi utvrdila je li i u kojoj mjeri povrat opravdan. […]”
U smislu članka 11. stavaka 9. i 10. Osnovne uredbe bilo je predviđeno:
„9.   U svim ispitnim postupcima za reviziju ili povrat koji se provode prema ovom članku, Komisija, pod uvjetom da se okolnosti nisu promijenile, primjenjuje istu metodologiju koju je primijenila u ispitnom postupku koji je doveo do pristojbe, vodeći pritom računa o članku 2., a posebno o stavcima 11. i 12. tog članka, kao i o članku 17.
10.   U svim ispitnim postupcima koji se provode prema ovom članku Komisija ispituje pouzdanost izvoznih cijena u skladu s člankom 2. Međutim, ako se donese odluka o izračunu izvozne cijene u skladu s člankom 2. stavkom 9., Komisija računa cijenu bez odbijanja iznosa naplaćenih antidampinških pristojba ako je dostavljen dokaz iz kojeg se može zaključiti da je pristojba valjano uključena u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Zajednici.”
Komisija je definirala smjernice za primjenu članka 11. stavka 8. Osnovne uredbe u svojoj Obavijesti o povratu antidampinških pristojbi (
SL 2014., C 164, str. 9
.).
U članku 4.1 točki (b) navedene obavijesti, naslovljenom „Provedba članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe”, navodi se:
„Ako je izvozna cijena izračunata na temelju članka 2. stavka 9. Osnovne uredbe, Komisija je izračunava bez oduzimanja iznosa naplaćenih antidampinških pristojbi ako je dostavljen dokaz iz kojeg se može zaključiti da se pristojba odražava na preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji. Komisija će ispitati jesu li antidampinške pristojbe obuhvaćene porastom prodajnih cijena neovisnim kupcima Unije između originalnog razdoblja i razdoblja ispitnog postupka za povrat.”
Okolnosti spora
Okolnosti spora bile su izložene u točkama 1. do 30. pobijane presude i mogu se sažeti kako slijedi.
Društvo RFA je komanditno društvo sa sjedištem u Kanadi. Posredstvom svojeg švicarskog društva kćeri kupuje, preprodaje, uvozi i skladišti u Europskoj uniji ferosilicij podrijetlom iz Rusije koji proizvode dva sestrinska društva sa sjedištem u Rusiji, to jest Chelyabinsk Electrometallurgical Integrated Plant OAO (u daljnjem tekstu: društvo CHEMK) i Kuzneckie Ferrosplavy OAO (u daljnjem tekstu: društvo KF).
Na temelju zahtjeva koji je podnio Odbor za vezu industrije ferolegura, koji je udruženje europskih proizvođača ferolegura, Vijeće Europske unije je 25. veljače 2008. usvojilo Uredbu (EZ) br. 172/2008 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz ferosilicija podrijetlom iz Narodne Republike Kine, Egipta, Kazahstana, bivše jugoslavenske republike Makedonije i Rusije (
SL 2008., L 55, str. 6
.). Zbog odnosa povezanosti između društva RFA i dvaju sestrinskih društava izvoznika spomenutih u prethodnoj točki ove presude, izvozna cijena u Uniju bila je određena u skladu s člankom 2. stavkom 9. Osnovne uredbe.
Na temelju članka 1. stavka 2. Uredbe br. 172/2008, stopa konačne antidampinške pristojbe koja se primjenjuje na neto cijenu franko granica Unije, prije carinjenja, iznosila je 22,7 % za proizvode koje su proizvela društva CHEMK i KF.
Potonja su Općem sudu podnijela zahtjev za djelomično poništenje Uredbe br. 172/2008 u dijelu u kojem se odnosi na njih. Opći je sud presudom od 25. listopada 2011., CHEMK i KF/Vijeće (
T‑190/08
,
EU:T:2011:618
), odbio tužbu za poništenje koju su ta dva društva podnijela protiv te uredbe. Žalbu navedenih društava protiv te presude odbio je Sud presudom od 28. studenoga 2013., CHEMK i KF/Vijeće (
C‑13/12 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:780
).
Slijedom zahtjeva za parcijalnu privremenu reviziju koji su 30. studenoga 2009. podnijela ta ista društva Vijeće je 16. siječnja 2012. donijelo Provedbenu uredbu (EU) br. 60/2012 o prekidu parcijalne privremene revizije prema članku 11. stavku 3. Uredbe (EZ) br. 1225/2009 antidampinških mjera koje se primjenjuju na uvoz ferosilicija podrijetlom, između ostalog, iz Rusije (
SL 2012., L 22, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 118., str. 174.). Antidampinška mjera na snazi je potvrđena.
Činjenicu da je u toj provedbenoj uredbi zadržana razina antidampinške pristojbe uvedena Uredbom br. 172/2008 društva CHEMK i KF osporavala su pred Općim sudom, koji je njihovu tužbu odbio presudom od 28. travnja 2015., CHEMK i KF/Vijeće (
T‑169/12
,
EU:T:2015:231
). Žalbu koju su ta društva podnijela protiv te presude Sud je odbio rješenjem od 9. lipnja 2016., CHEMK i KF/Vijeće (
C‑345/15 P
, neobjavljeno,
EU:C:2016:433
).
Društvo RFA je od 30. srpnja 2009. do 10. prosinca 2010. Komisiji, na temelju članka 11. stavka 8. Osnovne uredbe, podnijelo prvi niz zahtjeva za povrat antidampinških pristojbi koje je platilo u razdoblju između 7. siječnja 2009. i 10. prosinca 2010. za uvoz proizvoda društava CHEMK i KF. Ispitni se postupak odnosio na razdoblje od 1. listopada 2008. do 30. rujna 2010. Komisija je, za potrebe izračuna novih dampinških marži, to razdoblje podijelila na dva dijela. Prvo je trajalo od 1. listopada 2008. do 30. rujna 2009. (u daljnjem tekstu: prvo razdoblje ispitnog postupka za povrat), dok je drugo trajalo od 1. listopada 2009. do 30. rujna 2010. (u daljnjem tekstu: drugo razdoblje ispitnog postupka za povrat).
Odlukama Komisije C(2012) 5577
final
, C(2012) 5585
final
, C(2012) 5588
final
, C(2012) 5595
final
, C(2012) 5596
final
, C(2012) 5598
final
i C(2012) 5611
final
od 10. kolovoza 2012. o zahtjevima društva RFA u vezi s povratom antidampinških pristojbi plaćenih na uvoz ferosilicija podrijetlom iz Rusije, ta je institucija, s jedne strane, prihvatila zahtjeve za povrat koji se odnose na prvo razdoblje ispitnog postupka za povrat i, s druge strane, odbila one koji se odnose na drugo razdoblje ispitnog postupka za povrat. Društvo RFA osporilo je to odbijanje pred Općim sudom, koji je tu tužbu odbio presudom od 17. ožujka 2015., RFA International/Komisija (
T‑466/12
,
EU:T:2015:151
). Žalbu društva RFA protiv te presude odbio je Sud presudom od 4. svibnja 2017.RFA International/Komisija (
C‑239/15 P
, neobjavljena,
EU:C:2017:337
).
Društvo RFA je od 1. ožujka 2011. do 26. lipnja 2013. Komisiji podnijelo drugi niz zahtjeva za povrat antidampinških pristojbi koje je platilo u razdoblju između 1. listopada 2010. i 28. prosinca 2012. za uvoz proizvoda društava CHEMK i KF. Ispitni postupak za povrat koji je Komisija pokrenula slijedom tog novog zahtjeva odnosio se na razdoblje od 1. listopada 2010. do 31. prosinca 2012., koje je, za potrebe izračuna novih dampinških marži, podijeljeno na dva dijela, koji traju od 1. listopada 2010. do 31. prosinca 2011. (u daljnjem tekstu: treće razdoblje ispitnog postupka za povrat) i od 1. siječnja 2012. do 31. prosinca 2012. (u daljnjem tekstu: četvrto razdoblje ispitnog postupka za povrat).
Komisija je 18. prosinca 2014. donijela sporne odluke. U dijelu koji se odnosi na izračun izvozne cijene Komisija je, među ostalim, odbila zahtjev društva RFA, koji se temelji na članku 11. stavku 10. Osnovne uredbe, da se ne odbiju antidampinške pristojbe od izračunane izvozne cijene. Opći je sud razloge na kojima se zasniva to odbijanje sažeo u točki 25. pobijane presude na sljedeći način:
„Komisija je [navela] da ne može prihvatiti tužiteljev zahtjev na temelju članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe […] da se antidampinške pristojbe ne odbiju [od] prve preprodajne cijene nezavisnom kupcu u Uniji pri određivanju izračunane izvozne cijene. Tužitelj je taj zahtjev obrazložio time što su, prema njegovu mišljenju, te pristojbe valjano uključene u tu preprodajnu cijenu, kao što je to bilo utvrđeno za prvo i drugo razdoblje ispitnog postupka za povrat. Tužitelj je istaknuo da su se te cijene, određene kao [cijene ‚CIF’ (‚troškovi, osiguranje, vozarina’)] povećale za 77 % odnosno 102 % između razdoblja ispitnog postupka koji je rezultirao Uredbom [br. 172/2008], koje je trajalo od 1. listopada 2005. do 30. rujna 2006., i trećeg i četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat. Kad je riječ o cijenama ‚franko tvornica’, one su se povećale za 193 % između razdoblja ispitnog postupka koji je rezultirao Uredbom [br. 172/2008] i trećeg razdoblja ispitnog postupka za povrat. Međutim, suprotno od onoga što je bio slučaj u prvom i drugom razdoblju ispitnog postupka za povrat, Komisija nije smatrala da raspolaže elementima koji opravdavaju odražavanje antidampinških pristojbi na preprodajne cijene nezavisnom kupcu u Uniji. Ona je, s jedne strane, naglasila da su cijene koje je istaknuo tužitelj, a koje su utvrđene kao cijene ‚franko tvornica’ i [‚CIF’] upravo cijene koje ne sadržavaju antidampinške pristojbe i, s druge strane, da cijene ‚isporučeno ocarinjeno’ prve preprodaje moraju obuhvaćati sve ulazne troškove, uključujući antidampinške pristojbe. Međutim, iznosi koje je tužitelj dostavio u mnogočemu nisu uvjerljivi po tom pitanju, među ostalim i zbog toga što odražavaju prosjeke, zbog čega nisu posebno povezani s transakcijama za koje je zatražen povrat antidampinških pristojbi. Kad je riječ o trećem razdoblju ispitnog postupka za povrat, Komisija je primijetila da je jedan od proizvođača pri pojedinim prodajama tužitelju prodavao uz gubitak. Također je primijetila nedosljednosti u vezi s troškovima s obzirom na odredište proizvoda. Kad je riječ o četvrtom razdoblju ispitnog postupka za povrat […], Komisija je [u točkama 84. do 85. i 87. spornih odluka navela] da preprodajne cijene nakon uvoza u Uniju u 99 % slučajeva ne odražavaju antidampinške pristojbe jer ne obuhvaćaju [sve] troškove, uključujući antidampinške pristojbe. Komisija je u tom pogledu dodala da su se između razdoblja ispitnog postupka koji je rezultirao Uredbom [br. 172/2008] i trećeg razdoblja ispitnog postupka za povrat troškovi proizvodnje proizvoda koje u Uniji prodaju društva CHEMK i KF povećali za 100 %, pri čemu je ta stopa narasla na 109 % za četvrto razdoblje ispitnog postupka za povrat.”
S obzirom na te elemente i nakon što su izvršene potrebne prilagodbe radi osiguranja primjerene usporedbe, u skladu s člankom 2. stavkom 10. Osnovne uredbe, između izvozne cijene i uobičajene vrijednosti, koje je Komisija u tu svrhu svela na razinu „franko tvornica”, ta je institucija utvrdila dampinšku maržu od 40,8 % za treće razdoblje ispitnog postupka za povrat i od 42,8 % za četvrto razdoblje ispitnog postupka za povrat. S obzirom na to da su te dampinške marže veće od stope antidampinške pristojbe od 22,7 % utvrđene u Uredbi br. 172/2008, Komisija je odbila tužiteljeve zahtjeve za povrat.
Odbor za vezu industrije ferolegura je 28. studenoga 2012., nakon objave obavijesti o skorom isteku antidampinških mjera koje proizlaze iz Uredbe br. 172/2008, zatražio pokretanje revizije tih mjera. Budući da su u tom pogledu izneseni dostatni dokazi, Komisija je 28. veljače 2013. objavila obavijest o pokretanju revizije zbog isteka antidampinških mjera koje se primjenjuju na uvoz ferosilicija podrijetlom iz Narodne Republike Kine i Ruske Federacije (
SL 2013., C 58, str. 15
.). Ispitni postupak u vezi s nastavkom ili ponavljanjem dampinga odnosio se na razdoblje od 1. siječnja do 31. prosinca 2012. Ispitivanje vjerojatnosti nastavka ili ponavljanja štete je pak provedeno u pogledu razdoblja od četiri godine u vremenu od 1. siječnja 2009. do 31. prosinca 2012.
Komisija je 9. travnja 2014. donijela Provedbenu uredbu (EU) br. 360/2014 o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz ferosilicija podrijetlom iz Narodne Republike Kine i Rusije nakon revizije zbog predstojećeg isteka mjera u skladu s člankom 11. stavkom 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1225/2009 (
SL 2014., L 107, str. 13
.). Komisija je u toj provedbenoj uredbi, među ostalim, pojasnila da tijekom razdoblja ispitnog postupka koje odgovara 2012. godini u 99 % slučajeva preprodajna cijena nezavisnom kupcu u Uniji nije odražavala razinu antidampinških pristojbi i da ih je, u tim okolnostima, valjalo odbiti od te cijene da bi se došlo do izračunane izvozne cijene. Usporedba uobičajene vrijednosti i tako izračunane izvozne cijene, izvršena s obzirom na različite prilagodbe radi provođenja primjerene usporedbe u skladu s člankom 2. stavkom 10. Osnovne uredbe, dovela je Komisiju do zaključka o postojanju dampinške marže, izražene kao postotak cijene franko granica Unije prije carinjenja od 43 % za razdoblje ispitnog postupka u vezi s nastavkom ili ponavljanjem dampinga u trajanju od 1. siječnja do 31. prosinca 2012. Stoga je zadržala antidampinšku pristojbu od 22,7 % koja se primjenjuje na izvoz proizvoda društava CHEMK i KF od stupanja na snagu Uredbe br. 172/2008. Tužbu tih dvaju društava protiv navedene provedbene uredbe Opći sud je odbio presudom od 15. studenoga 2018., CHEMK i KF/Komisija (
T‑487/14
,
EU:T:2018:792
). Ta presuda nije bila predmet žalbe.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom koju je dostavilo tajništvu Općeg suda 4. ožujka 2015. društvo RFA je pokrenulo postupak za potpuno ili djelomično poništenje spornih odluka, uz isticanje triju tužbenih razloga u tu svrhu. Žalba društva RFA odnosi se samo na odgovor Općeg suda na drugi od tih tužbenih razloga.
Tim drugim tužbenim razlogom tužitelj u biti tvrdi da je Komisija, time što je promijenila metodologiju primijenjenu u ocjeni odražavanja antidampinških pristojbi na preprodajne cijene u Uniji a da to pritom nije opravdano promjenom okolnosti odnosno time što je te cijene utvrdila s obzirom na troškove proizvodnje ferosilicija u Rusiji kakvima su se oni pokazali u trenutku trećeg i četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat, umjesto da ih je analizirala s obzirom na preprodajne cijene u Uniji kako su one utvrđene tijekom ranijih ispitnih postupaka i, posebno, tijekom ispitnog postupka privremene revizije koji je doveo do Provedbene uredbe br. 60/2012, povrijedila članak 11. stavke 9. i 10. Osnovne uredbe. Prema mišljenju društva RFA, primjena iste metode poput one upotrijebljene tijekom te privremene revizije trebala je dovesti Komisiju do toga da, u okviru izračuna izračunane izvozne cijene, ne odbija antidampinške pristojbe plaćene tijekom trećeg i četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat od cijene prve preprodaje nezavisnom kupcu u Uniji s obzirom na to da su navedene pristojbe u cijelosti uključene u potonje cijene.
Pobijanom je presudom Opći sud odbio tužbu u cijelosti te naložio društvu RFA snošenje troškova. Među ostalim je u okviru svoje ocjene drugog tužbenog razloga smatrao kako slijedi:
„69
[…] što se tiče primjene članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe, opravdano je da Komisija, u slučaju znatne promjene troškova proizvodnje predmetnih proizvoda između razdoblja ispitnog postupka koje je ranije uzeto u obzir i novog razdoblja ispitnog postupka, pri određivanju jesu li antidampinške pristojbe valjano uključene u preprodajne cijene navedenih proizvoda u Uniji tijekom potonjeg razdoblja ne uzme u obzir preprodajne cijene koje su se primjenjivale tijekom prvog od tih razdoblja, nego troškove zabilježene tijekom novog razdoblja ispitnog postupka. Ta su razmatranja valjana čak i ako se može smatrati da je došlo do promjene metodologije u odnosu na ono što je učinjeno u okviru prethodnog ispitnog postupka, kao što je to ovdje slučaj, suprotno onomu što Komisija prije svega tvrdi u [spornim] odlukama […]
Tom praksom želi se osigurati pouzdanost analize u usporedbi složenih situacija na gospodarskom planu kako bi se ne samo opravdala osnovanost mjera donesenih na temelju antidampinških propisa, nego i kako bi se osiguralo, među subjektima koji mogu biti predmet tih mjera, poštovanje općeg pravnog načela Unije, odnosno načela jednakog postupanja. Međutim, iako osiguranje pouzdanosti u ekonomskoj analizi usporedbe situacije između dvaju razdoblja opravdava, u načelu, primjenu iste metode, to nije slučaj ako su se relevantni parametri dovoljno promijenili da bi primjena prethodno korištene metode postala neprikladna za davanje pouzdanog rezultata, u ovom slučaju kako bi se ocijenilo jesu li antidampinške pristojbe valjano uključene u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 18. rujna 2014., Valimar,
C‑374/12
,
EU:C:2014:2231
, t.
50.
i
59.
). Kao što to ističe Komisija, ako su se troškovi proizvodnje znatno povećali između dvaju razdoblja koja se uspoređuju, povećanje preprodajne cijene u Uniji, čak i značajno, nužno ne jamči da su antidampinške pristojbe valjano uključene, odnosno u potpunosti uključene u određivanje tih cijena. Troškovi proizvodnje se mogu povećati više od cijena. U tom slučaju, čak i ako su nove cijene više od prijašnjih cijena uvećanih za antidampinške pristojbe, zainteresirane stranke ne uključuju valjano antidampinške pristojbe uzimajući u obzir promjenu svojih troškova proizvodnje.
Argumentima koje je tužitelj iznio u ovom predmetu ne dovodi se u pitanje ta analiza. Kao prvo, suprotno onomu što u biti tvrdi tužitelj, članak 11. stavak 10. Osnovne uredbe ni u kojem smislu ne podrazumijeva, u dijelu u kojem se odnosi na to je li ‚pristojba valjano uključena u preprodajne cijene’, da bi samo ekvivalent antidampinške pristojbe trebalo ugraditi u novu preprodajnu cijenu povrh preprodajne cijene prethodno korištene za ostvarivanje pozitivnog odgovora. Naime, dodatna pristojba u odnosu na normalno nastale troškove je ‚valjano uključena’ samo ako se doda tim ostalim troškovima. Međutim, ako se ti ostali troškovi povećavaju, ali se preprodajna cijena manje poveća, zapravo je pristojba samo djelomično ili nije uopće dodana tim ostalim troškovima, čak i ako je ekvivalent pristojbe dodan preprodajnoj cijeni koja se prethodno koristila. Odlomak iz Obavijesti Komisije o povratu antidampinških pristojbi […] nije ni na koji način proturječan toj analizi. Isto vrijedi za presudu od 18. studenoga 2015., Einhell Germany i dr./Komisija (
T‑73/12
,
EU:T:2015:865
), na koju se tužitelj pozvao. Osobito, točka 155. te presude navodi, kad se čita u kontekstu presude, da metoda različita od metode usporedbe između preprodajnih cijena koje su se primjenjivale u Uniji prije uvođenja antidampinških pristojbi i onih koje su se primjenjivale nakon toga može biti prikladna za utvrđivanje jesu li te pristojbe uključene u nove preprodajne cijene u Uniji.
Što se tiče konkretnih elemenata ovog slučaja, u pogledu četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat, koje odgovara 2012. godini, valja istaknuti da je Komisija u pobijanim odlukama, na primjer u uvodnoj izjavi 85. Odluke C(2014) 9805
final
, utvrdila da je došlo do znatnog povećanja troškova proizvodnje u odnosu na početno razdoblje ispitnog postupka od 109 % a da joj pritom tužitelj nije u tom pogledu meritorno proturječio, osobito ne u ovoj tužbi. U tim okolnostima, kako bi se odredilo je li tužitelj valjano uključio antidampinške pristojbe u korištene preprodajne cijene u Uniji, za račun društava CHEMK i KF, tijekom četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat, bilo je opravdano da Komisija nije uzela u obzir preprodajne cijene koje su se primjenjivale tijekom početnog ispitnog postupka, nego troškove proizvodnje zabilježene 2012.
Međutim, u situaciji u kojoj, kao što je to navela Komisija u pobijanim odlukama, na primjer u uvodnoj izjavi 84. Odluke C(2014) 9805
final
, preprodajne cijene obuhvaćaju samo u 1 % slučajeva trošak proizvoda, uključujući antidampinšku pristojbu, ne može se ni izdaleka smatrati dokazanim da su te pristojbe doista valjano uključene.
Čak ni povećanje za više od 100 % preprodajnih cijena između početnog razdoblja ispitnog postupka i četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat, na koje se poziva tužitelj, u tom kontekstu nije dovoljno da bi se dokazalo da su antidampinške pristojbe bile u potpunosti uključene tijekom drugog od tih razdoblja. Naime, dovoljno je, kao što je to u biti navedeno u točki 70. ove presude, da su se troškovi proizvodnje povećali više od primijenjenih cijena tako da one ne odražavaju valjano antidampinške pristojbe, s obzirom na promjenu troškova proizvodnje. Međutim, to je
a priori
potvrđeno okolnošću, koju je iznijela Komisija, da u 99 % slučajeva trošak proizvoda, uključujući antidampinšku pristojbu, nije bio obuhvaćen preprodajnim cijenama u Uniji za 2012.
Stoga je Komisija pravilno odbila antidampinšku pristojbu od preprodajne cijene prvom nezavisnom kupcu u Uniji za određivanje izvozne cijene izračunane za četvrto razdoblje ispitnog postupka za povrat s obzirom na to da nije bilo dokazano da je antidampinška pristojba bila valjano uključena u prvu od tih cijena.
[…]
Međutim, Komisija pravilno tvrdi, kao što to navodi u [spornim] odlukama, na primjer u uvodnoj izjavi 78. Odluke C(2014) 9805
final
, da analizu preprodajnih cijena u Uniji, kako bi se utvrdilo u kojoj su mjeri uključene antidampinške pristojbe, treba provesti u fazi stavljanja na tržište nakon plaćanja navedenih pristojbi, odnosno, po definiciji, u fazi stavljanja na tržište u kojoj su u cijenu uključeni dodatni troškovi u odnosu na troškove koji se uzimaju u obzir u fazi cijena ‚franko tvornica’ ili [,CIF’]. U tom pogledu valja istaknuti da, kad se Osnovnom uredbom predviđa da se određene cijene prilagođavaju na razini trgovine koja se razlikuje od one u kojoj se te cijene primjenjuju, to je radi osiguranja primjerene usporedbe cijena koje nužno ne odražavaju iste usluge. Tako se člankom 2. stavkom 10. točkom (d) Osnovne uredbe […] predviđa da primjerena usporedba izvozne cijene i uobičajene vrijednosti može zahtijevati prilagodbe koje uzimaju u obzir različite razine trgovine u kojima su se navedene cijene primjenjivale. Međutim, to nije slučaj kad je riječ o ocjeni isključivo preprodajnih cijena u Uniji u kontekstu članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe, kojim se ne predviđaju takve prilagodbe. S druge strane, s obzirom na to da je opravdano da, za potrebe primjene navedene odredbe, u određenim situacijama poput one o kojoj je riječ u predmetnom slučaju, Komisija analizira preprodajne cijene uzimajući u obzir sve troškove nastale prije navedene preprodaje […], analiza cijena utvrđenih u fazi cijena ‚franko tvornica’ ili [,CIF’], čak i ako se u te cijene umjetno uključe antidampinške pristojbe, kao što tužitelj tvrdi da je učinjeno, odnosno, ne uzimajući u obzir određen broj troškova nastalih prije navedene preprodaje, ne bi bila dosljedna. Osim toga, u tim situacijama nije nužno provesti usporedbu preprodajnih cijena u Uniji između dvaju uzastopnih razdoblja, odnosno usporedbu na koju, kao u ovom predmetu, može utjecati vremenska neujednačenost faza trgovine u kojima su uvoznici predmetnih proizvoda prvim nezavisnim kupcima u Uniji izdali račune. Suprotno tomu, nužno je provjeriti dokazuje li se podacima koje je dostavio dotični uvoznik da su antidampinške pristojbe valjano uključene u cijenu koju su ti kupci stvarno platili tijekom razdoblja koje je predmet ispitivanja. U tom pogledu, u [spornim] je odlukama istaknuto, a tužitelj to nije osporio, da je on tijekom predmetnog razdoblja proizvode uglavnom prodavao na temelju cijene ‚isporučeno ocarinjeno’, odnosno uzimajući u obzir sve troškove koji nastaju prije isporuke, čime bi se mogla olakšati prethodno navedena provjera.
Stoga se tužitelj nije mogao osloniti na promjenu cijena koje su primijenjene u fazi cijena ‚franko tvornica’ ili [,CIF’], čak uvećanih za antidampinške pristojbe, kako bi opravdao da je tijekom trećeg razdoblja ispitnog postupka za povrat antidampinške pristojbe uključio u preprodajne cijene u Uniji. Tužitelj je trebao podnijeti dokaze o tome da cijene ‚isporučeno ocarinjeno’ koje je primijenio tijekom predmetnog razdoblja obuhvaćaju sve troškove koji su nastali u toj fazi i koji se odnose na predmetne proizvode, uključujući antidampinške pristojbe, ali to nije učinio. Stoga je Komisija pravilno odbila antidampinšku pristojbu od preprodajne cijene prvom nezavisnom kupcu u Uniji za određivanje izvozne cijene izračunane za treće razdoblje ispitnog postupka za povrat s obzirom na to da nije bilo dokazano da je antidampinška pristojba bila valjano uključena u prvu od tih cijena. Stoga nije nužno ispitati tvrdnje koje su stranke iznijele u pogledu pouzdanosti ili načinu izračuna tih cijena ‚franko tvornica’ ili [,CIF’]. Što se tiče tužiteljeve tvrdnje u replici, u skladu s kojom bi čak usporedbom preprodajnih cijena u fazi ‚isporučeno ocarinjeno’ nastao rezultat koji treba dovesti do djelomičnog povrata pristojbi, treba istaknuti da, u svakom slučaju, nije dovoljno utemeljena da bi se mogla uzeti u obzir u okviru nadzora zakonitosti [spornih] odluka (vidjeti u tom smislu presudu od 17. ožujka 2015., RFA International/Komisija,
T‑466/12
,
EU:T:2015:151
, t.
44.
i navedenu sudsku praksu).
Iz prethodno navedenog proizlazi da je tužiteljev drugi tužbeni zahtjev, koji se temelji na povredi članka 11. stavaka 9. i 10. Osnovne uredbe u izračunu izvozne cijene, također neosnovan.”
Zahtjevi stranaka pred Sudom
Društvo RFA od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
konačno odluči u sporu ako stanje postupka to dopušta;
–
podredno, uputi predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje, i
–
naloži Komisiji snošenje troškova u okviru postupaka pred Sudom i Općim sudom.
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu kao neosnovanu, i
–
naloži društvu RF snošenje troškova.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi društvo RFA ističe dva žalbena razloga. Ono svojim prvim žalbenim razlogom, koji se odnosi na točke 69. do 71. pobijane presude, prigovara Općem sudu da ta presuda sadržava nedostatak u obrazloženju, da je donio sadržajno netočna činjenična utvrđenja i da je pogrešno protumačio članak 11. stavak 9. Osnovne uredbe. Žalitelj svojim drugim žalbenim razlogom, koji se odnosi na točke 72. do 75., 77. i 78. pobijane presude prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava pri tumačenju članka 11. stavka 10. te uredbe.
Prvi žalbeni razlog
Prvi žalbeni razlog sastoji se od dvaju dijelova. Prvim dijelom tog žalbenog razloga žalitelj navodi da pobijana presuda sadržava nedostatak u obrazloženju jer Opći sud nije odgovorio na njegov argument koji se odnosi na nepostojanje promjene okolnosti. Žalitelj drugim dijelom tog žalbenog razloga Općem sudu prigovara da je donio sadržajno netočna činjenična utvrđenja i da je počinio pogrešku koja se tiče prava u okviru svojeg tumačenja članka 11. stavka 9. Osnovne uredbe.
Prvi dio prvog žalbenog razloga, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja
–
Argumentacija stranaka
Prvim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga društvo RFA Općem sudu prigovara da je povrijedio svoju obvezu obrazlaganja zato što je, s jedne strane, time što je u točkama 69. do 71. pobijane presude na sažet način iznio razloge koje je žalitelj naveo u pogledu Komisijine povrede članka 11. stavka 9. Osnovne uredbe, propustio razmotriti argument koji se odnosi na nepostojanje promjene okolnosti u smislu te odredbe.
S druge strane, žalitelj smatra da Opći sud nije u dovoljnoj mjeri obrazložio, s obzirom na zahtjeve iz članka 36. Statuta Suda Europske unije, razloge zbog kojih je došao do svojeg zaključka u vezi s člankom 11. stavkom 9. Osnovne uredbe.
Komisija smatra da je prvi dio prvog žalbenog razloga neosnovan.
–
Ocjena Suda
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, obveza obrazlaganja presuda, koju Opći sud ima na temelju članka 36. i članka 53. stavka 1. Statuta Suda Europske unije, njemu ne nalaže da pruži obrazloženje kojim bi se, iscrpno i pojedinačno, osvrnuo na sve tvrdnje koje su iznijele stranke u sporu. Obrazloženje stoga može biti implicitno, pod uvjetom da se njime omogućuje zainteresiranim osobama upoznavanje s razlozima donošenja odluke, a Sudu da raspolaže dostatnim elementima za izvršavanje svoje nadzorne ovlasti (vidjeti u tom smislu presude od 14. lipnja 2016., Komisija/McBride i dr.,
C‑361/14 P
,
EU:C:2016:434
, t.
61.
i od 25. listopada 2017., PPG i SNF/ECHA,
C‑650/15 P
,
EU:C:2017:802
, t.
44.
).
U ovom slučaju valja utvrditi da je Opći sud, time što je u točkama 69. do 71. pobijane presude uputio na značajno povećanje troškova proizvodnje ferosilicija u Rusiji, do kojega je došlo između dvaju razmatranih razdoblja ispitnog postupka, razmotrio argument koji se odnosi na promjenu okolnosti.
K tomu je naglasio, osobito u točkama 69. i 70. pobijane presude, razloge na kojima se zasniva zaključak do kojega je došao u pogledu članka 11. stavka 9. Osnovne uredbe. Naime, s jedne strane, pri upućivanju na članak 11. stavak 10. te uredbe Opći sud je u prvoj rečenici točke 69. navedene presude utvrdio da je opravdano da Komisija, u slučaju znatne promjene troškova proizvodnje predmetnih proizvoda između razdoblja ispitnog postupka koje je ranije uzeto u obzir i novog razdoblja ispitnog postupka, pri ocjeni odražavanja antidampinških pristojbi na preprodajne cijene navedenih proizvoda u Uniji tijekom potonjeg razdoblja ne uzme u obzir preprodajne cijene koje su se primjenjivale tijekom prvog od tih razdoblja, nego troškove zabilježene tijekom novog razdoblja ispitnog postupka. S druge strane, Opći sud je, implicitno odgovarajući na žaliteljevu argumentaciju koja se temelji na povredi članka 11. stavka 9. Osnovne uredbe, u drugoj rečenici točke 69. pobijane presude utvrdio da su „ta […] razmatranja valjana čak i ako se može smatrati da je došlo do promjene metodologije u odnosu na ono što je učinjeno u okviru prethodnog ispitnog postupka, kao što je to ovdje slučaj, suprotno onomu što Komisija prije svega tvrdi u pobijanim odlukama”. U tu je svrhu u točki 70. navedene presude iznio razloge zbog kojih je promjena metodologije u svakom slučaju bila opravdana.
U tim okolnostima valja smatrati da iako je točno da su žaliteljevi argumenti kratko ispitani u pobijanoj presudi, ipak je činjenica da je obrazloženje Općeg suda jasno i takve prirode da omogućava kako Sudu da provede svoj nadzor tako i žalitelju da sazna razloge zbog kojih je Opći sud implicitno odbio njegov argument u skladu s kojim između dvaju razmatranih razdoblja ispitnog postupka nije došlo ni do kakve promjene okolnosti kojom se može opravdati promjena metodologije, na temelju članka 11. stavka 9. Osnovne uredbe. Proizlazi da je Opći sud na taj način ispunio svoju obvezu obrazlaganja.
Taj se zaključak ne može dovesti u pitanje time što se društvo RFA ne slaže s analizom koju ju Opći sud proveo u točkama 69. do 71. pobijane presude. Naime, tom se okolnošću ne može dokazati nepostojanje obrazloženja pobijane presude, s obzirom na to da se takvo neslaganje odnosi na osnovanost te analize (vidjeti u tom smislu rješenje od 14. travnja 2016., KS Sports/EUIPO,
C‑480/15 P
, neobjavljeno,
EU:C:2016:266
, t.
47.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, prigovori i argumenti kojima se osporava osnovanost akta nisu relevantni u okviru razloga koji se odnosi na nepostojanje ili nedostatnost obrazloženja (vidjeti u tom smislu presudu od 18. lipnja 2015., Ipatau/Vijeće,
C‑535/14 P
,
EU:C:2015:407
, t.
37.
i navedenu sudsku praksu).
S obzirom na prethodno navedeno, prvi dio prvog žalbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.
Drugi dio prvog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koju je Opći sud počinio pri tumačenju članka 11. stavka 9. Osnovne uredbe i na sadržajno netočnim činjeničnim utvrđenjima
–
Argumentacija stranaka
Drugim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga društvo RFA tvrdi da je Opći sud u točkama 69. do 71. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava pri tumačenju članka 11. stavka 9. Osnovne uredbe i, k tomu, donio sadržajno netočna činjenična utvrđenja.
Kao prvo, žalitelj Općem sudu prigovara da je pogrešno smatrao da je Komisija s pravom mogla ocjenjivati utjecaj antidampinških pristojbi na preprodajne cijene u Uniji, ne u pogledu preprodajne cijene utvrđene u prethodnim ispitnim postupcima odnosno, osobito, onom koji je rezultirao donošenjem Uredbe br. 172/2008 i prijašnjim ispitnim postupcima u vezi s istim mjerama, nego u pogledu troškova proizvodnje ferosilicija u Rusiji. Pritom Komisija nije primijenila istu metodologiju koju je prethodno upotrebljavala, pri čemu to nije opravdano promjenom okolnosti, u smislu članka 11. stavka 9. Osnovne uredbe.
U tom pogledu društvo RFA pojašnjava da u konkretnom slučaju nije došlo ni do kakve promjene okolnosti koja može opravdati napuštanje prethodno korištene metodologije. Naime, promjena koju je u točkama 69. do 71. pobijane presude utvrdio Opći sud, a koja je povezana s povećanjem troškova proizvodnje ferosilicija u Rusiji od više od 100 %, već je postojala i Komisija je za nju znala tijekom prethodnih ispitnih postupaka provedenih od 2008. do 2010.
Stoga žalitelj ističe, s jedne strane, da je Opći sud, time što se oslonio na Komisijinu premisu u skladu s kojom je do povećanja troškova proizvodnje proizvoda o kojemu je riječ došlo tek tijekom trećeg i četvrtog ispitnog postupka za povrat, u osporenim točkama pobijane presude donio sadržajno netočna činjenična utvrđenja. Međutim, ta su pogrešna činjenična utvrđenja dovela do pogrešnih pravnih ocjena koje su u suprotnosti s ustaljenom sudskom praksom u skladu s kojom, ako su navedene okolnosti postojale već tijekom prethodnih ispitnih postupaka, nema promijenjenih okolnosti u smislu članka 11. stavka 9. Osnovne uredbe (presuda od 3. svibnja 2018., Distillerie Bonollo i dr./Vijeće,
T‑431/12
,
EU:T:2018:251
).
S druge strane, žalitelj u svojoj replici navodi da je Opći sud iskrivio činjenice time što je smatrao da je do povećanja troškova proizvodnje, na koje se poziva Komisija, došlo tek tijekom trećeg i četvrtog ispitnog postupka za povrat prije donošenja spornih odluka, dok je to povećanje već postojalo tijekom ispitnih postupaka provedenih od 2008. do 2010.
Kao drugo, žalitelj Općem sudu u biti prigovara da nije utvrdio da Komisija nije ispunila zahtjeve u pogledu tereta dokazivanja koji ima u skladu sa sudskom praksom u vezi s člankom 11. stavkom 9. Osnovne uredbe (presuda od 19. rujna 2013., Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Vijeće,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
, t.
17.
i
18.
) s obzirom na to da je promijenila metodologiju a da pritom nije dokazala da su se promijenile okolnosti.
Kao treće, žalitelj u biti smatra da razlozi koje je Opći sud naveo u točki 70. pobijane presude upućuju na to da je promjena metodologije do koje je na taj način došlo bila opravdana okolnošću da je nova metodologija, koju je Komisija primijenila u okviru trećeg i četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat, „primjerenija”. Međutim, Opći sud je na taj način povrijedio sudsku praksu u skladu s kojom, da bi se opravdala promjena metodologije, nije dovoljno da je nova metodologija prikladnija nego stara ako je potonja ipak u skladu s člankom 2. Osnovne uredbe (presuda od 8. srpnja 2008., Huvis/Vijeće,
T‑221/05
, neobjavljena,
EU:T:2008:258
, t.
50.
).
K tomu, žalitelj kritizira utvrđenje Općeg suda iz iste točke 70. pobijane presude, u skladu s kojim promjena metodologije osigurava pouzdanost analize u usporedbi složenih situacija na gospodarskom planu i jednakog postupanja među subjektima koji mogu biti predmet istih mjera.
Kao četvrto, društvo RFA osporava tezu koju je iznijela Komisija, a u skladu s kojom članak 11. stavak 9. Osnovne uredbe nije primjenjiv u ovom predmetu, s obzirom na činjenicu da se pitanje o eventualnom odbitku plaćenih antidampinških pristojbi od izvozne cijene nije moglo postaviti u okviru početnog ispitnog postupka koji je rezultirao Uredbom br. 172/2008.
Prema mišljenju žalitelja, taj Komisijin argument je činjenično i pravno pogrešan.
To razmatranje na činjeničnoj razini potvrđuje sam predmet ove žalbe, u dijelu u kojem se ne odnosi na izračun izvozne cijene, kao što to tumači Komisija, nego na promjenu metodologije u vezi s izračunom dampinške marže do koje je došlo između početnog ispitnog postupka koji je doveo do donošenja Uredbe br. 172/2008 te trećeg i četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat.
Na pravnoj razini, žalitelj ističe, s jedne strane, da ako bi Komisijina teza bila prihvaćena, ona bi za posljedicu imala lišavanje članka 11. stavka 9. Osnovne uredbe učinka jer ne bi bilo početnog ispitnog postupka s izračunanom izvoznom cijenom, tijekom čijeg izračuna bi u obzir trebalo uzeti plaćene antidampinške pristojbe. S druge strane, potajni pokušaj zamjene Komisijina obrazloženja također je pravno pogrešan s obzirom na to da ni Komisija, u okviru upravnog postupka koji je prethodio donošenju spornih odluka ili pak tijekom postupka pred Općim sudom, ni Opći sud nisu ni na koji način dali do znanja da se ta odredba ne primjenjuje u ovom predmetu.
Komisija smatra da drugi dio prvog žalbenog razloga treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično bespredmetan ili, u svakom slučaju, kao neosnovan.
–
Ocjena Suda
U skladu s člankom 11. stavkom 9. Osnovne uredbe u svim ispitnim postupcima za reviziju, Komisija mora primjenjivati, pod uvjetom da se okolnosti nisu promijenile, istu metodologiju koju je primijenila u ispitnom postupku koji je doveo do uvođenja pristojbe o kojoj je riječ, vodeći pritom osobito računa o odredbama članka 2. te uredbe.
U skladu sa sudskom praksom Suda, iznimka koja dopušta institucijama da u postupku revizije, u slučaju promijenjenih okolnosti, primijene metodologiju drukčiju od one koja je bila primijenjena u početnom ispitnom postupku mora se usko tumačiti, kao i svako drugo odstupanje ili iznimka od općeg pravila (presuda od 19. rujna 2013., Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Vijeće,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
, t.
17.
i navedena sudska praksa).
U tom je pogledu važno naglasiti da na institucijama leži teret dokazivanja promijenjenih okolnosti kako bi u postupku revizije mogle primijeniti metodu drukčiju od one primijenjene u početnom ispitnom postupku (presuda od 19. rujna 2013., Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Vijeće,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
, t.
18.
).
Obveza uskog tumačenja ne dopušta institucijama tumačenje i primjenu te odredbe na način koji nije u skladu s tekstom i svrhom te odredbe (presuda od 19. rujna 2013., Dashiqiao Sanqiang Refractory Materials/Vijeće,
C‑15/12 P
,
EU:C:2013:572
, t.
19.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju valja utvrditi da razlika u Komisijinom pristupu, kako ju je potvrdio Opći sud u prvoj rečenici točke 69. pobijane presude, u skladu s kojom je „opravdano […] da Komisija, u slučaju znatne promjene troškova proizvodnje predmetnih proizvoda između razdoblja ispitnog postupka koje je ranije uzeto u obzir i novog razdoblja ispitnog postupka, pri određivanju jesu li antidampinške pristojbe valjano uključene u preprodajne cijene navedenih proizvoda u Uniji tijekom potonjeg razdoblja, ne uzme u obzir preprodajne cijene koje su se primjenjivale tijekom prvog od tih razdoblja, nego troškove zabilježene tijekom novog razdoblja ispitnog postupka”, ne proizlazi iz „promjene metodologije”, u smislu članka 11. stavka 9. Osnovne uredbe, nego iz običnog ažuriranja parametra koji se odnosi na troškove proizvodnje proizvoda o kojemu je riječ.
Osim toga, u tom se pogledu mora naglasiti da je pojašnjenja u vezi s tom razlikom u razumijevanju odražavanja antidampinških pristojbi na preprodajne cijene u Uniji Komisija dostavila kao odgovor na pisana pitanja koja joj je u okviru ovog postupka poslao Sud. Tako je istaknula sljedeće:
„Ovisno o okolnostima slučaja, postoji više mogućih relevantnih točaka za usporedbu kako bi se ocijenilo uključuje li povećanje prodajne cijene nezavisnim kupcima unutar Unije plaćene antidampinške pristojbe.
Ako se činjenično stanje ne razlikuje od onog koje je postojalo tijekom razdoblja [početnog] ispitnog postupka koji je doveo do uvođenja [antidampinške pristojbe], prvi je korak ograničiti usporedbu preprodajnih cijena (i naknadnih prodajnih cijena) iz razdoblja ispitnog postupka u vezi s povratom onima iz početnog ispitnog postupka. Međutim, ta usporedba dvaju prihoda tijekom različitih razdoblja dovoljna je samo ako su drugi čimbenici koji mogu utjecati na razinu cijena ostali isti kao i tijekom razdoblja početnog ispitnog postupka jer su se cijene mogle smanjiti ili povećati neovisno o uvođenju antidampinških pristojbi.
Slijedom toga se drugi korak, koji se temelji na usporedbi troškova, može zahtijevati osobito kada se ispitni postupak u vezi s povratom ili privremenom revizijom provodi dugo nakon početnog uvođenja antidampinških pristojbi. Naime, u tom slučaju preprodajne cijene mogle su se izmijeniti zbog vanjskih čimbenika (poput izmjene troškova izvoza, povećanja ili smanjenja cijena sirovina, fluktuacije cijene uzrokovane, na primjer, sezonalnošću). […] U slučajevima u kojima su drugi čimbenici utjecali na preprodajnu cijenu valja razlikovati te druge čimbenike od mogućeg učinka antidampinške pristojbe kako bi se utvrdilo je li takva pristojba zapravo ‚uključena’ u preprodajnu cijenu.”
Iz toga slijedi da se obično ažuriranje parametra koji se odnosi na troškove proizvodnje proizvoda o kojemu je riječ, koje je Komisija provela zbog značajnog povećanja tih troškova i do kojega je došlo između ispitnog postupka koji je doveo do Uredbe br. 172/2008 te trećeg i četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat koji su prethodili donošenju spornih odluka, ne može smatrati promjenom metodologije u smislu članka 11. stavka 9. Osnovne uredbe.
Stoga je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točki 69. pobijane presude utvrdio da je u odnosu na ono što je učinjeno u okviru prethodnog ispitnog postupka došlo do promjene metodologije.
Međutim, valja podsjetiti da, ako obrazloženje odluke Općeg suda sadržava povredu prava Unije, ali je njezina izreka osnovana iz drugih pravnih razloga, takva povreda nema za posljedicu ukidanje te odluke te valja zamijeniti obrazloženje (presuda od 26. srpnja 2017., Vijeće/LTTE,
C‑599/14 P
,
EU:C:2017:583
, t.
75.
).
To je slučaj u ovom predmetu. Kao što to proizlazi iz točaka 57. do 59. ove presude, ista metodologija u smislu članka 11. stavka 9. Osnovne uredbe primijenjena je prilikom dotičnih ispitnih postupaka, tako da je Opći sud u točki 79. pobijane presude pravilno utvrdio da valja odbiti žalbeni razlog koji se temelji na povredi navedene odredbe.
Drugi argumenti na koje se žalitelj poziva u okviru drugog dijela prvog žalbenog razloga, a kojima se svima nastoje dovesti u pitanje ocjene Općeg suda u vezi s opravdanošću navodne promjene metodologije koju je Komisija primijenila u spornim odlukama, također su bespredmetni zbog razloga navedenih u točkama 57. do 59. ove presude.
S obzirom na te elemente, drugi dio prvog žalbenog razloga potrebno je odbiti kao bespredmetan. Slijedom navedenog, prvi žalbeni razlog potrebno je u cijelosti odbiti.
Drugi žalbeni razlog
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava pri tumačenju članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe, sastoji se od dvaju dijelova. Prvim dijelom tog žalbenog razloga žalitelj kritizira Opći sud jer je prilikom utvrđivanja novih izvoznih cijena primijenio pogrešan pravni kriterij na temelju kojeg te cijene trebaju uključivati ne samo antidampinške pristojbe, nego i sve troškove proizvodnje proizvoda o kojem je riječ. Drugim dijelom navedenog žalbenog razloga žalitelj prigovara Općem sudu da je na temelju tako razrađenog kriterija smatrao da se uključenost antidampinških pristojbi u izvozne cijene može dokazati samo podacima koji se odnose na cijene „isporučeno ocarinjeno”.
Prvi dio drugog žalbenog razloga, koji se temelji na tvrdnji da je Opći sud primijenio pogrešni pravni kriterij za utvrđivanje novih izvoznih cijena
–
Argumentacija stranaka
Prvim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga društvo RFA navodi da je Opći sud u točkama 72. do 75. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava pri tumačenju članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe jer je smatrao da antidampinške pristojbe koje je platilo tijekom trećeg i četvrtog ispitnog postupka za povrat nisu valjano uključene u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji s obzirom na to da izvozne cijene ne obuhvaćaju sve troškove proizvodnje proizvoda o kojima je riječ.
Zaključak koji je u navedenim točkama izvukao Opći sud pravno je pogrešan s obzirom na to da se ne temelji ni na relevantnim odredbama Osnovne uredbe odnosno na uvodnoj izjavi 17. i članku 11. stavku 10. te uredbe, ni na članku 4.1 točki (b) Komisijine obavijesti o povratu antidampinških pristojbi, ni na Komisijinoj praksi odlučivanja.
Prema žaliteljevu mišljenju, člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe traži se samo da stranka koja zahtijeva povrat podnese uvjerljive dokaze u skladu s kojima su antidampinške pristojbe valjano uključene u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji. To je traženje ispunjeno ako se može utvrditi da su se preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji dovoljno povećale u odnosu na cijene navedene tijekom početnog ispitnog postupka. Takvo povećanje, naime, odražava činjenicu da te cijene uključuju antidampinške pristojbe.
Komisija smatra da je prvi dio drugog žalbenog razloga djelomično nedopušten, djelomično bespredmetan i, u svakom slučaju, neosnovan.
–
Ocjena Suda
U skladu s člankom 11. stavkom 8. prvim podstavkom Osnovne uredbe, uvoznik može zatražiti povrat naplaćenih pristojba ako se pokaže da je dampinška marža, na temelju koje su plaćene pristojbe, ukinuta ili snižena na razinu koja je ispod razine pristojbe koja je na snazi.
U članku 11. stavku 10. te uredbe zakonodavac Unije predvidio je mogućnost, u okviru izračuna izvozne cijene a u smislu članka 2. stavka 9. navedene uredbe da se ne odbija iznos koji odgovara plaćenim antidampinškim pristojbama „ako je dostavljen dokaz iz kojeg se može zaključiti da je taj [iznos] valjano uključen u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u [Uniji]”.
U ovom je slučaju Opći sud u točki 71. pobijane presude utvrdio da „članak 11. stavak 10. Osnovne uredbe ni u kojem smislu ne podrazumijeva, u dijelu u kojem se odnosi na to je li ‚pristojba valjano uključena u preprodajne cijene’, da bi samo ekvivalent antidampinške pristojbe trebalo ugraditi u novu preprodajnu cijenu povrh preprodajne cijene prethodno korištene za ostvarivanje pozitivnog odgovora. Naime, dodatna pristojba u odnosu na normalno nastale troškove je ‚valjano uključena’ samo ako se doda tim ostalim troškovima. Međutim, ako se ti ostali troškovi povećavaju, ali se preprodajna cijena manje poveća, zapravo je pristojba samo djelomično ili nije uopće dodana tim ostalim troškovima, čak i ako je ekvivalent pristojbe dodan preprodajnoj cijeni koja se prethodno koristila”.
U točkama 72. do 74. te presude Opći sud je objasnio razloge zbog kojih smatra da povećanje koje žalitelj ističe, veće od 100 % preprodajnih cijena proizvoda o kojem je riječ u Uniji između početnog ispitnog postupka i četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat nije, samo po sebi, dovoljno da bi se dokazalo da su antidampinške pristojbe bile valjano uključene u te cijene, pri čemu je osobito istaknuo da „[je] dovoljno […] da su se troškovi proizvodnje povećali više od primijenjenih cijena tako da one valjano ne odražavaju antidampinške pristojbe, s obzirom na promjenu troškova proizvodnje. Međutim, to je
a priori
potvrđeno okolnošću, koju je iznijela Komisija, da u 99 % slučajeva trošak proizvoda, uključujući antidampinšku pristojbu, nije bio obuhvaćen preprodajnim cijenama u Uniji [tijekom četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat]”.
S obzirom na te elemente, Opći sud je u točki 75. navedene presude smatrao da je Komisija pravilno odbila antidampinšku pristojbu od preprodajne cijene prvom nezavisnom kupcu u Uniji kako bi odredila izračunanu izvoznu cijenu proizvoda o kojem je riječ za četvrto razdoblje ispitnog postupka za povrat s obzirom na to da žalitelj nije dokazao da su te pristojbe bile valjano uključene u prvu od tih cijena.
Najprije valja utvrditi da je, ako se točke 72. do 75. pobijane presude – koje žalitelj jedine i osporava u okviru prvog dijela drugog žalbenog razloga – odnose samo na četvrto razdoblje ispitnog postupka za povrat, povećanje koje je u pogledu trećeg razdoblja ispitnog postupka za povrat iznio žalitelj bespredmetno.
Nadalje, žaliteljeve navode spomenute u točkama 66. i 68. ove presude valja odbaciti kao nedopuštene s obzirom na to da se njima nastoji, s jedne strane, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 82. i 83. svojeg mišljenja, dovesti u pitanje isključivo činjenične ocjene koje je Opći sud proveo u točkama 72. do 75. pobijane presude. Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda (vidjeti u tom smislu presudu od 26. ožujka 2020., Larko/Komisija,
C‑244/18 P
,
EU:C:2020:238
, t.
25.
i navedenu sudsku praksu) nije na žalitelju da, u okviru žalbe, dovodi u pitanje takve ocjene, osim u slučajevima u kojima te ocjene proizlaze iz iskrivljavanja sadržaja spisa, a koje nije navedeno u ovom predmetu.
S druge strane, valja primijetiti da dokazi koje žalitelj pritom navodi ne sadržavaju nikakvu pravnu argumentaciju kojom se nastoji dokazati na koji način je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava. Ti argumenti, dakle, ne odgovaraju zahtjevima sudske prakse na temelju kojih se u žalbi moraju jasno navesti osporavani dijelovi presude čije se ukidanje traži kao i pravni argumenti koji na poseban način idu u prilog tom zahtjevu (vidjeti u tom smislu presudu od 7. studenoga 2013., Wam Industriale/Komisija,
C‑560/12 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:726
, t.
42.
).
Valja osim toga utvrditi da žalitelj nije iznio ni pravnu argumentaciju u cilju dokazivanja, u čemu pristup Općeg suda iz osporavanih točaka pobijane presude u okviru prvog dijela drugog žalbenog razloga odstupa od odredaba Osnovne uredbe spomenutih u točki 67. ove presude ili pak od članka 4.1 točke (b) Komisijine obavijesti o povratu antidampinških pristojbi.
Naposljetku, kad je riječ o argumentu koji iznosi društvo RFA, a po kojemu je taj pristup Općeg suda u suprotnosti s ranijom praksom odlučivanja institucija, dovoljno je istaknuti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, pitanje odražavanja antidampinških pristojbi na preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji treba ocijeniti samo u okviru članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe, a ne s obzirom na navodnu raniju praksu odlučivanja Vijeća ili Komisije (vidjeti u tom smislu, po analogiji, presudu od 15. studenoga 2011., Komisija i Španjolska/Vlada Gibraltara i Ujedinjene Kraljevine,
C‑106/09 P i C‑107/09 P
,
EU:C:2011:732
, t.
136.
i navedenu sudsku praksu).
S obzirom na prethodno navedeno, prvi dio drugog žalbenog razloga valja odbaciti, kao djelomično nedopušten, i odbiti, kao djelomično bespredmetan.
Drugi dio drugog žalbenog razloga, koji se temelji na tvrdnji da je Opći sud pogrešno ograničio opseg dokaza koji se zahtijevaju na temelju članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe samo na podatke koji se odnose na cijene „isporučeno ocarinjeno”
–
Argumentacija stranaka
Drugim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga društvo RFA prigovara Općem sudu da je u točkama 77. i 78. pobijane presude smatrao da su podaci koji se odnose na cijene „isporučeno ocarinjeno” jedini podaci kojima je moguće potvrditi da su preprodajne cijene u Uniji proizvoda o kojem je riječ uključivale antidampinške pristojbe, čime je ograničio opseg dokaza prihvatljivih na temelju članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe. Osim toga, žalitelj Općem sudu prigovara da je utvrdio da su podaci koje mu je dostavio, a koji se temelje na cijenama „franko tvornica” i „CIF”, nepotpuni i stoga neupotrebljivi.
Prema mišljenju društva RFA, u skladu s člankom 4.1 točke (b) Komisijine obavijesti o povratu antidampinških pristojbi, na Komisiji je da provjeri i potvrdi uključuje li povećanje preprodajnih cijena u Uniji, do kojeg je došlo između početnog ispitnog postupka i trećeg i četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat, valjano antidampinške pristojbe. U tom pogledu podsjeća na sudsku praksu u skladu s kojom, ako se takvom obaviješću ne povređuju viša pravna pravila, ona obvezuje Komisiju (presude od 28. siječnja 1992., Soba,
C‑266/90
,
EU:C:1992:36
, t.
19.
i od 2. prosinca 2010., Holland Malt/Komisija,
C‑464/09 P
,
EU:C:2010:733
, t.
47.
).
Tako je jedini zahtjev koji obvezuje žalitelja kao podnositelja zahtjeva za povrat antidampinških pristojbi taj da podnese uvjerljive dokaze kojima se utvrđuje promjena postupanja po pitanju cijena prema nezavisnim kupcima na tržištu Unije uslijed uvođenja tih pristojbi. Osim toga, s obzirom na to da u primjenjivim pravnim odredbama nema naznaka u tom smislu, svejedno je jesu li ti dokazi dostavljeni na temelju cijena „isporučeno ocarinjeno”, „franko tvornica” ili pak „CIF”.
U tom pogledu društvo RFA pojašnjava da je Komisiji podnijelo čitav niz uvjerljivih dokaza kojima se prati promjena njegovih cijena, utvrđenih kao cijene „franko tvornica” i „CIF” na granici Unije, od početnog ispitnog postupka do četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat. Te su cijene utvrđene na temelju stvarnih cijena „isporučeno ocarinjeno” i uključuju iznos koji odgovara antidampinškim pristojbama. Podacima koje je dostavio žalitelj dokazano je povećanje preprodajne cijene od 193 % u fazi „franko tvornica” i od 142 % u fazi „CIF” u odnosu na razdoblje početnog ispitnog postupka. Međutim, to povećanje komotno obuhvaća kako antidampinšku pristojbu od 22,7 % tako i povećanje od 100 % troškova proizvodnje proizvoda o kojem je riječ, a koje je Komisija utvrdila za ista razdoblja.
Društvo RFA u okviru svoje replike dodaje da ima poteškoća u razumijevanju razloga zbog kojih Komisija smatra da su samo cijene „isporučeno ocarinjeno” cijene na granici Unije, dok je u spornim odlukama utvrdila da su i cijene „franko tvornica” i „CIF” takve cijene. Takvu ocjenu potkrjepljuju razmatranja Općeg suda iz točke 24. pobijane presude u skladu s kojima je, „kad je riječ o određivanju izvozne cijene, Komisija navela da ona u konačnici također mora biti prilagođena razini ,franko tvornica’ kako bi omogućila prikladnu usporedbu s uobičajenom vrijednošću. Podsjetila je da je žalitelj poduzetnik povezan s društvima CHEMK i KF i da, slijedom toga, na temelju članka 2. stavka 9. Osnovne uredbe, da bi se dobilo pouzdanu izvoznu cijenu, potrebno ju je izračunati na temelju cijene prve preprodaje nezavisnom kupcu u Uniji. Komisija je napomenula da je u ovom slučaju većinu vremena riječ o cijeni ,isporučeno ocarinjeno’ odnosno svim troškovima koje snosi prodavatelj po dolasku na mjesto isporuke (pri čemu je žalitelj koristio takvu vrstu cijene u 79 % slučajeva tijekom trećeg razdoblja ispitnog postupka za povrat i u 89 % slučajeva tijekom četvrtog). Komisija je također podsjetila na to da je izvozna cijena ona na granici Unije, što uobičajeno odgovara cijeni [,CIF’] odnosno onoj u koju su uključeni svi troškovi nastali prije prelaska granice […]”.
Komisija smatra da je drugi dio drugog žalbenog razloga neosnovan.
–
Ocjena Suda
Kao što je to istaknuto u točki 71. ove presude, zakonodavac Unije je u članku 11. stavku 10. Osnovne uredbe predvidio mogućnost da se antidampinške pristojbe ne odbijaju od izračunane izvozne cijene pod uvjetom da podnositelj zahtjeva za povrat podnese „uvjerljive dokaze” o tome da su te pristojbe valjano uključene u preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji.
U tom se pogledu, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti naveo u točki 92. svojeg mišljenja, dokaz o odražavanju antidampinških pristojbi na preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji može dostaviti u bilo kojem obliku, pod uvjetom da je „uvjerljiv”.
U ovom je slučaju Opći sud, među ostalim, u točki 77. pobijane presude istaknuo, nakon što je pojasnio da se procjena odražavanja antidampinških pristojbi na preprodajne cijene u Uniji treba provesti u fazi stavljanja na tržište nakon plaćanja tih pristojbi odnosno u fazi stavljanja na tržište u kojoj su u cijenu uključeni dodatni troškovi u odnosu na troškove koji se uzimaju u obzir u fazi cijena „franko tvornica” ili „CIF”, da, u okviru ocjene preprodajnih cijena u Uniji provedene u kontekstu članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe, Komisija treba analizirati preprodajne cijene uzimajući u obzir sve troškove nastale prije te preprodaje. Naime, prema stajalištu Općeg suda, „analiza cijena utvrđenih u fazi cijena ‚franko tvornica’ ili [‚CIF’], čak i ako se u te cijene umjetno uključe antidampinške pristojbe, kao što tužitelj tvrdi da je učinjeno, odnosno, ne uzimajući u obzir određen broj troškova nastalih prije navedene preprodaje, ne bi bila dosljedna”.
U navedenoj je točki dodao da je u okviru te procjene nužno provjeriti dokazuje li se podacima koje je dostavio dotični uvoznik da su antidampinške pristojbe valjano uključene u cijenu koju su prvi nezavisni kupci stvarno platili tijekom razdoblja koje je predmet ispitivanja. U ovom je slučaju ta provjera olakšana zbog toga što je društvo RFA proizvod o kojem je riječ uglavnom prodavalo na temelju cijena „isporučeno, ocarinjeno”, koje obuhvaćaju sve troškove koji nastaju prije isporuke.
S obzirom na te elemente, Opći sud je u točki 78. pobijane presude u biti smatrao da radi ispunjenja zahtjevâ tereta dokazivanja, koji je u skladu s člankom 11. stavkom 10. Osnovne uredbe na žalitelju, nije dovoljno osloniti se samo na promjenu cijena koje su primijenjene u fazi cijena „franko tvornica” ili „CIF”, čak i uvećanih za antidampinške pristojbe, kako bi opravdao da je tijekom trećeg razdoblja ispitnog postupka za povrat antidampinške pristojbe uključio u preprodajne cijene u Uniji. U tu je svrhu trebao podnijeti dokaze o tome da cijene „isporučeno ocarinjeno” koje je primijenio tijekom navedenog razdoblja obuhvaćaju sve nastale troškove, uključujući antidampinške pristojbe, što on, međutim, nije učinio. Stoga je Komisija pravilno odbila antidampinške pristojbe od preprodajne cijene prvom nezavisnom kupcu u Uniji kako bi odredila izračunanu izvoznu cijenu za treće razdoblje ispitnog postupka za povrat.
Najprije valja utvrditi da su, s obzirom na to da se točke 77. do 78. pobijane presude – koje žalitelj jedine i osporava u okviru drugog dijela drugog žalbenog razloga – odnose samo na treće razdoblje ispitnog postupka za povrat, argumenti koje je u pogledu četvrtog razdoblja ispitnog postupka za povrat iznio žalitelj bespredmetni.
Nadalje, valja pojasniti da, u suprotnosti s onim što tvrdi žalitelj, članak 11. stavak 10. Osnovne uredbe stavlja teret dokazivanja na stranku koja zahtijeva povrat, pri čemu Komisija, na temelju te odredbe, treba provesti samo ispitivanje sadržaja dokaza koje dostavi ta stranka te provjere na kojima se to ispitivanje temelji, kako bi se utvrdilo je li žalitelj u dovoljnoj mjeri i uvjerljivo dokazao da je antidampinška pristojba valjano uključena u preprodajne cijene u Uniji.
Osim toga, valja smatrati da je upućivanjem na pridjev „uvjerljivi” u članku 11. stavku 10. Osnovne uredbe zakonodavac Unije namjeravao, u okviru te odredbe, propisati još veću razinu tereta dokazivanja od one koja je općenito predviđena Osnovnom uredbom. To je tumačenje potkrijepljeno člankom 4.1 točkom (b) Komisijine obavijesti o povratu antidampinških pristojbi, s obzirom na to da se njome nalaže da stranka koja zahtijeva povrat dostavi dokaz „iz kojeg se može zaključiti” da se pristojba odražava na preprodajne cijene i naknadne prodajne cijene u Uniji.
U ovom je slučaju, nakon ispitivanja svih dokaza koje je podnio žalitelj, Komisija ocijenila da se iz njih ne može zaključiti, u smislu članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe a u vezi s člankom 4.1 točkom (b) Komisijine obavijesti o povratu antidampinških pristojbi, da su antidampinške pristojbe bile valjano i nesporno uključene u preprodajne cijene u Uniji. U osporavanim je točkama pobijane presude Opći sud došao do tog istog zaključka, nakon što je proveo vlastitu ocjenu dokaza koje je dostavio žalitelj.
Stoga valja smatrati da argument društva RFA, u skladu s kojim je Opći sud ograničio opseg dokaza prihvatljivih na temelju članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe samo na podatke koji se odnose na cijene „isporučeno ocarinjeno”, proizlazi iz pogrešnog tumačenja pobijane presude.
Taj argument stoga treba odbiti kao neosnovan.
Isto vrijedi i za tvrdnje društva RFA iz točaka 82. i 83. ove presude, kojima žalitelj u biti kritizira način na koji je Opći sud primijenio pravila u vezi s podjelom tereta dokazivanja, na temelju članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe, s obzirom na to da je, kao što je to istaknuto u točki 93. ove presude, na žalitelju glavnina tereta dokazivanja u smislu te odredbe. Stoga je žalitelj pogrešno smatrao da je na njemu samo da dostavi dokaze kojima se utvrđuje promjena postupanja po pitanju cijena proizvoda o kojem je riječ prema nezavisnim kupcima na tržištu Unije uslijed uvođenja antidampinške pristojbe.
Naposljetku, kad je riječ o tvrdnji društva RFA u skladu s kojom iz točke 24. pobijane presude proizlazi da je Komisija u spornim odlukama prihvatila da se cijene „franko tvornica” i „CIF”, poput cijena „isporučeno ocarinjeno”, smatraju cijenama na granici Unije, dovoljno je konstatirati da se to pitanje ne odnosi na odražavanje antidampinških pristojbi na preprodajne cijene u Uniji, nego na prilagodbe koje treba provesti, na temelju članka 2. stavka 10. Osnovne uredbe, radi osiguranja primjerene usporedbe između izvozne cijene i uobičajene vrijednosti. Međutim, kao što je to Opći sud u biti utvrdio u točki 77. pobijane presude, takve prilagodbe nisu relevantne u kontekstu ocjena provedenih na temelju članka 11. stavka 10. Osnovne uredbe.
Taj žaliteljev navod stoga treba odbiti kao neosnovan.
S obzirom na prethodno navedeno, drugi dio drugog žalbenog razloga valja odbiti kao djelomično bespredmetan i djelomično neosnovan. Slijedom navedenog, drugi tužbeni razlog potrebno je u cijelosti odbiti.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da žalbu treba odbiti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog Poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da je Komisija podnijela zahtjev da se žalitelju naloži snošenje troškova i da žalitelj nije uspio u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Društvu RFA International LP nalaže se snošenje troškova.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski