CELEX: 62018CJ0465
Trimitere preliminară
Libertatea de stabilire
Cesiunea unei farmacii în cadrul unei proceduri de atribuire
Legislație națională
Drept de preempțiune pentru salariații farmaciei cesionate

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 45, 49-56 și 106 TFUE, precum și a articolelor 15 și 16 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între AV și BU, pe de o parte, și Comune di Bernareggio (municipalitatea Bernareggio, Italia), pe de altă parte, cu privire la decizia de atribuire a dreptului de proprietate asupra unei farmacii municipale unui farmacist care este salariat al acesteia din urmă pe baza exercitării dreptului său de preempțiune prevăzut de dreptul național.
Cadrul juridic
Articolul 9 din legge n. 475 – Norme concernenti il servizio farmaceutico (Legea nr. 475 privind normele aplicabile serviciului farmaceutic) din 2 aprilie 1968 (GURI nr. 107 din 27 aprilie 1968, p. 2638), cu modificările ulterioare, prevede:
„Dreptul de proprietate asupra farmaciilor care devin vacante și a celor nou‑constituite în urma revizuirii planului de distribuție teritorială (
pianta organica
) poate fi preluat de municipalitate în proporție de până la 50 %. Farmaciile ai căror proprietari sunt comunele pot fi administrate în conformitate cu Legea nr. 142 din 8 iunie 1990 […]”
Articolul 12 din Legea nr. 475 din 2 aprilie 1968 privind normele aplicabile serviciului farmaceutic prevede:
„1.   Transferul dreptului de proprietate asupra farmaciei este permis după împlinirea unui termen de 3 ani de la dobândirea sa.
2.   Transferul se poate realiza numai în favoarea unui farmacist care a fost deja proprietar sau care a fost declarat apt în cadrul unui concurs precedent.
[…]
11.   Transferul dreptului de proprietate asupra farmaciilor, cu toatele efectele conferite de lege, nu este considerat valabil dacă transferul dreptului de exploatare a farmaciei nu este însoțit de cel al fondului de comerț aferent acesteia, sub sancțiunea decăderii.”
Legge n. 362 – Norme di riordino del settore farmaceutico (Legea nr. 362 privind norme de reorganizare a sectorului farmaceutic) din 8 noiembrie 1991 (GURI nr. 269 din 16 noiembrie 1991, p. 3, denumită în continuare „Legea nr. 362/1991”), cu modificările ulterioare, prevede la articolul 4, intitulat „Proceduri de concurs”, următoarele:
„1.   Atribuirea unităților farmaceutice vacante sau nou‑constituite care sunt disponibile pentru exploatarea de către particulari are loc prin concurs pe bază de dosare și prin examene organizate, la nivel provincial, anterior lunii martie a fiecărui an impar, de regiuni și de provinciile autonome Trento și Bolzano.
2.   La concursul menționat la alineatul 1 sunt admiși resortisanții unui stat membru al [Uniunii] Europene majori, care au exercițiul deplin al drepturilor civile și politice, sunt înscriși în tabloul profesional al farmaciștilor și nu au atins încă vârsta de 60 de ani la data expirării termenului de depunere a cererilor.”
Articolul 7 din această lege, intitulat „Proprietatea și exploatarea farmaciilor”, prevede:
„1.   Exploatarea unei farmacii private este rezervată persoanelor fizice, în conformitate cu dispozițiile în vigoare, precum și societăților de persoane și societăților cooperative cu răspundere limitată.
[…]
8.   Transferul dreptului de proprietate asupra unei farmacii private este permis timp de trei ani de la emiterea autorizației corespunzătoare de către autoritatea competentă, cu excepția cazurilor prevăzute la alineatele 9 și 10.
[…]”
Potrivit articolului 12 alineatul 2 din Legea nr. 362/1991, intitulat „Transferul dreptului de proprietate asupra farmaciilor administrate de comună”, „în cazul transferului dreptului de proprietate asupra farmaciilor municipale, salariații au un drept de preempțiune, iar dispozițiile articolului 7 le sunt aplicabile”.
În temeiul articolului 2112 primul paragraf din Codice civile (Codul civil), „[î]n cazul transferului de întreprindere, raportul de muncă se continuă cu cesionarul, iar lucrătorul își păstrează toate drepturile care decurg din acesta”.
Litigiul principal și întrebarea preliminară
Prin anunțul din 31 ianuarie 2014, municipalitatea Bernareggio a inițiat o procedură de cerere de ofertă pentru vânzarea unei farmacii municipale.
Cererea de ofertă prevedea, printre altele, că cesiunea licenței acestei farmacii va fi atribuită ofertei care cuprinde prețul cel mai mare, pornind de la o valoare de bază a contractului stabilită la 580000 de euro.
Se preciza de asemenea că, în aplicarea articolului 12 din Legea nr. 362/1991, transferul dreptului de proprietate asupra farmaciei către câștigătorul provizoriu va fi supus condiției neexercitării dreptului de preempțiune de către întreprinderea municipală care administrează farmaciile din Vimercate (Italia) și de către farmaciștii care sunt salariați pe durată nedeterminată ai acesteia din urmă și îndeplinesc cerințele legale.
Oferta depusă de AV și de BU s‑a dovedit a fi cea mai avantajoasă din punct de vedere economic, astfel încât aceștia din urmă au fost declarați câștigători provizorii.
Prin decizia din 12 mai 2014, atribuirea a fost efectuată însă în favoarea lui CT, farmacist salariat al întreprinderii municipale care administrează farmaciile din Vimercate. Deși nu participase la cererea de ofertă, acestui farmacist i s‑a acordat prioritate în temeiul articolului 12 alineatul 2 din Legea nr. 362/1991.
AV și BU au introdus o acțiune în anulare împotriva acestei decizii la Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Tribunalul Administrativ Regional din Lombardia, Italia), invocând faptul că articolul 12 alineatul 2 din Legea nr. 362/1991 era contrar principiilor liberei concurențe și egalității de tratament prevăzute de dreptul Uniunii. Aceștia au susținut, printre altele, că dreptul de preempțiune prevăzut de această dispoziție în favoarea farmaciștilor salariați ai farmaciei municipale nu este justificat, întrucât drepturile acestora sunt protejate, în cazul privatizării farmaciei, în temeiul articolului 2112 din Codul civil, care transpune Directiva 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (
JO 2001, L 82, p. 16
, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 20).
În urma respingerii acțiunii lor în anulare, AV și BU au declarat apel împotriva deciziei de respingere la instanța de trimitere. Aceasta din urmă arată că împărtășește observațiile formulate de reclamanți cu privire la incompatibilitatea dreptului de preempțiune în cauză cu dreptul Uniunii.
Instanța de trimitere, întemeindu‑se pe jurisprudența Curții, arată, în primul rând, că regula procedurii concurențiale aplicabile în cazul atribuirii farmaciilor nou‑create, precum și în cazul cesiunii proprietății sau a simplei administrări a unei farmacii municipale poate suferi adaptări justificate de cerințe superioare legate de protecția interesului general, câtă vreme reglementarea națională în cauză nu vizează, în realitate, protejarea unor interese economice sectoriale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 mai 2009, Comisia/Italia,
C‑531/06
,
EU:C:2009:315
, precum și Hotărârea din 16 februarie 2012, Costa și Cifone,
C‑72/10 și C‑77/10
,
EU:C:2012:80
).
În al doilea rând, instanța de trimitere amintește că un drept de preempțiune constituie un drept preferențial la încheierea unui contract, acordat anumitor categorii de persoane și care vizează, odată cu realizarea interesului privat al acestor persoane, urmărirea unor interese cu un caracter mai general. Astfel, din jurisprudența sa ar reieși că, în ceea ce privește dreptul de preempțiune prevăzut la articolul 12 alineatul 2 din Legea nr. 362/1991, preferința acordată salariatului pune în joc interese care țin de cerința unei mai bune gestionări a serviciului farmaceutic [Hotărârea Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia), Camera a cincea, nr. 5329 din 5 octombrie 2005]. Această dispoziție legală ar porni de la ideea că farmacistul care era deja salariat al farmaciei cesionate ar oferi o garanție de continuitate și de valorificare fructuoasă a experienței deja dobândite în administrarea acesteia.
Cu toate acestea, instanța de trimitere consideră, pe de o parte, că garanția de continuitate oferită de menținerea raportului de muncă al salariaților farmaciști ar fi deja asigurată în mod eficient de articolul 2112 din Codul civil italian, care transpune Directiva 2001/23, astfel încât dreptul de preempțiune prevăzut la articolul 12 alineatul 2 din Legea nr. 362/1991 ar fi superfluu.
Aceasta consideră, pe de altă parte, că valorificarea experienței profesionale ar putea fi asigurată potrivit altor modalități, precum un mecanism de atribuire de puncte suplimentare, în cadrul procedurii de cerere de ofertă, în favoarea farmaciștilor care sunt salariați ai farmaciei. De altfel, aceasta își exprimă îndoielile cu privire la faptul că experiența profesională dobândită în serviciul farmaciei municipale merită o astfel de valorificare. În această privință, ea subliniază că profesia de farmacist este o profesie reglementată, că transferul unei farmacii nu poate fi realizat decât în beneficiul unui farmacist înscris în tabloul ordinului farmaciștilor, care a fost deja abilitat să achiziționeze o farmacie sau care are cel puțin doi ani de experiență profesională. De asemenea, o experiență în calitate de farmacist salariat al unei farmacii municipale nu ar permite să se tragă nicio concluzie cu privire la capacitatea acestui salariat de a administra o farmacie.
Instanța de trimitere consideră astfel că dreptul de preempțiune prevăzut la articolul 12 alineatul 2 din Legea nr. 362/1991 ia forma unui drept de preferință necondiționat care nu este justificat, iar aceasta cu atât mai mult cu cât nu ține seama în niciun fel de indicii efective care să ateste o bună administrare a farmaciei și nici de experiența dobândită în mod concret de salariații farmaciei municipale.
Instanța de trimitere deduce de aici că acest drept de preempțiune este disproporționat în măsura în care nu se sprijină pe niciun criteriu de merit. Ea se întemeiază, în acest cadru, pe jurisprudența Curții, potrivit căreia o apreciere diferită a experienței profesionale dobândite de resortisanții Uniunii în scopul participării la concursuri constituie o încălcare a articolului 45 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 mai 2005, Comisia/Italia,
C‑278/03
,
EU:C:2005:281
, punctul
).
Totodată, Curea ar fi statuat că reglementarea și încadrarea activității farmaceutice pot fi justificate în temeiul protecției sănătății, însă cu condiția ca efectele reglementării naționale să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea unui astfel de obiectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 martie 2009, Hartlauer,
C‑169/07
,
EU:C:2009:141
, punctele
,
și
, precum și Hotărârea din 19 mai 2009, Apothekerkammer des Saarlandes și alții,
C‑171/07 și C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, punctele
,
și
).
În al treilea rând, instanța de trimitere precizează că litigiul în cauză are un caracter transfrontalier, întrucât orice cetățean al Uniunii care îndeplinește cerințele profesionale prevăzute la articolul 4 alineatul 2 din Legea nr. 362/1991 poate prezenta o ofertă în cadrul procedurii de cerere de ofertă. Ea subliniază, în plus, că Directiva 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale (
JO 2005, L 255, p. 22
, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2013/55/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 noiembrie 2013 (
JO 2013, L 354, p. 132
), permite aplicarea principiului recunoașterii reciproce a calificărilor profesionale profesiei de farmacist.
Ea amintește, în această privință, jurisprudența Curții din care reiese că, deși toate elementele unui litigiu sunt circumscrise în interiorul unui stat membru, nu este mai puțin adevărat că reglementarea în cauză poate produce efecte care nu se limitează la interiorul acestui stat membru, în măsura în care nu poate fi exclus ca resortisanți stabiliți în alte state membre să fi fost sau să fie interesați să deschidă sau să preia farmacii în statul membru menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez,
C‑570/07 și C‑571/07
,
EU:C:2010:300
, punctul
).
În aceste condiții, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Principiile libertății de stabilire, nediscriminării, egalității de tratament, protecției concurenței și liberei circulații a lucrătorilor prevăzute la articolele 45, 49-56 și 106 TFUE, precum și la articolele 15 și 16 din cartă și principiile proporționalității și caracterului rezonabil cuprinse în acestea se opun unei reglementări naționale precum cea de la articolul 12 alineatul 2 din Legea nr. 362/1991, care, în cazul transferului dreptului de proprietate asupra unei farmacii municipale, acordă un drept de preempțiune salariaților farmaciei respective?”
Observații introductive
Cu privire la dispoziția dreptului Uniunii pertinentă
Cu titlu introductiv, trebuie precizat care dispoziții de drept al Uniunii menționate de instanța de trimitere în întrebarea preliminară pot fi relevante pentru soluționarea litigiului principal.
În acest cadru, trebuie arătat, mai întâi, că achiziționarea unei farmacii, întrucât permite exercitarea unei activități economice prin intermediul unei instalări stabile pentru o durată nedeterminată, intră în domeniul de aplicare al articolului 49 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 noiembrie 1995, Gebhard,
C‑55/94
,
EU:C:1995:411
, punctul
, precum și Hotărârea din 19 mai 2009, Apothekerkammer des Saarlandes și alții,
C‑171/07 și C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, punctele
și
).
Rezultă că nici articolul 45 TFUE, care garantează libera circulație a lucrătorilor, nici articolul 56 TFUE, privind libera prestare a serviciilor, nu își găsesc aplicarea în cauza principală.
În continuare, în ceea ce privește aplicarea articolelor 15 și 16 din cartă, întrucât aceste articole recunosc drepturi care fac obiectul unor dispoziții în tratatele Uniunii, precum, în cauza principală, articolul 49 TFUE, acestea trebuie să se exercite, în conformitate cu articolul 52 alineatul (2) din cartă, „în condițiile și cu respectarea limitelor stabilite de [aceste tratate]”.
În sfârșit, în ceea ce privește articolul 106 TFUE, astfel cum arată domnul avocat general la punctul 33 din concluziile sale, elementele din dosarul prezentat Curții nu permit să se considere că litigiul principal privește în mod direct sau indirect administrarea unor întreprinderi publice sau private cărora un stat membru le‑a acordat drepturi speciale sau exclusive sau a unor întreprinderi însărcinate cu gestionarea unor servicii de interes economic general sau care prezintă caracter de monopol fiscal conform articolului 106 TFUE.
Prin urmare, este necesar să se constate că, având în vedere întrebările instanței de trimitere, numai articolul 49 TFUE este susceptibil să fie pertinent pentru soluționarea litigiului principal.
Cu privire la admisibilitate
În măsura în care toate elementele litigiului principal se limitează la interiorul unui singur stat membru, în timp ce, în principiu, dispozițiile Tratatului FUE în materie de libertăți de circulație nu își găsesc aplicarea într‑o situație pur internă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 noiembrie 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, punctul
), se impune să se ridice problema admisibilității cererii de decizie preliminară.
În această privință, trebuie amintit că, chiar dacă toate elementele unui litigiu se limitează la interiorul unui singur stat membru, o cerere de decizie preliminară privind interpretarea dispozițiilor tratatului referitoare la libertățile fundamentale poate fi declarată admisibilă pentru motivul că nu poate fi exclus ca resortisanți stabiliți în alte state membre să fi fost sau să fie interesați să utilizeze aceste libertăți pentru a exercita activități pe teritoriul statului membru care a edictat reglementarea în cauză și, prin urmare, ca această reglementare, aplicabilă fără deosebire atât resortisanților naționali, cât și celor ai celorlalte state membre, să fie susceptibilă să producă efecte care nu sunt limitate la respectivul stat membru (Hotărârea din 1 iunie 2010, Blanco Pérez și Chao Gómez,
C‑570/07 și C‑571/07
,
EU:C:2010:300
, punctul
, Hotărârea din 5 decembrie 2013, Venturini și alții,
C‑159/12-C‑161/12
,
EU:C:2013:791
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 15 noiembrie 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, punctul
).
Mai trebuie precizat că, astfel cum a arăta instanța de trimitere, în această ipoteză, Curtea, sesizată de o instanță națională în contextul unei situații pur interne, nu poate, fără o altă precizare din partea acestei instanțe în afara faptului că reglementarea națională în discuție în litigiul principal este aplicabilă fără deosebire resortisanților statului membru în cauză și resortisanților altor state membre, să considere că cererea de interpretare preliminară privind libertățile fundamentale este necesară pentru soluționarea litigiului pendinte în fața instanței de trimitere. Elementele concrete care permit să se stabilească o legătură între, pe de o parte, obiectul sau circumstanțele unui litigiu care ține de o situație pur internă și, pe de altă parte, dispozițiile tratatului trebuie, astfel, să reiasă din decizia de trimitere (Hotărârea din 15 noiembrie 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, punctul
).
În cauza principală, instanța de trimitere arată că valoarea farmaciei municipale, care face obiectul procedurii de atribuire, se ridică la 580000 de euro. Ea subliniază de asemenea că litigiul are un caracter transfrontalier în măsura în care, în temeiul articolului 4 alineatul 2 din Legea nr. 362/1991, achiziționarea unei farmacii este deschisă oricărui cetățean al Uniunii care deține titlurile profesionale cerute. Ea mai adaugă că Directiva 2005/36, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2013/53, organizează recunoașterea reciprocă a calificării profesionale de farmacist.
Prin urmare, cererea de decizie preliminară adresată de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) este admisibilă.
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei măsuri naționale care acordă un drept de preempțiune necondiționat în favoarea farmaciștilor care sunt salariați ai unei farmacii municipale în caz de cesiune a acesteia din urmă pe calea unei proceduri de atribuire.
Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să se examineze dacă dreptul de preemțiune prevăzut la articolul 12 alineatul 2 din Legea nr. 362/1991 constituie o restricție privind libertatea de stabilire și, în cazul unui răspuns afirmativ, dacă această restricție poate fi justificată prin motive imperative de interes general (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 mai 2009, Apothekerkammer des Saarlandes și alții,
C‑171/07 și C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, punctele
și
).
În ceea ce privește, într‑o primă etapă, existența unei restricții privind libertatea de stabilire, trebuie amintit că articolul 49 TFUE se opune oricărei măsuri naționale care, chiar și atunci când se aplică fără discriminare pe motiv de cetățenie sau naționalitate, este susceptibilă să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă exercitarea de către resortisanții Uniunii a libertății de stabilire (Hotărârea din 19 mai 2009, Apothekerkammer des Saarlandes și alții,
C‑171/07 și C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, punctul
).
În această privință, astfel cum subliniază domnul avocat general la punctul 47 din concluziile sale, ținând seama de timpul și de banii pe care îi necesită participarea la o procedură de cerere de ofertă, dreptul de preempțiune necondiționat acordat farmaciștilor care sunt salariați ai unei farmacii municipale în cazul cesiunii acesteia este susceptibil să descurajeze farmaciștii proveniți din alte state membre să participe la o asemenea procedură.
O asemenea constatare se impune cu atât mai mult cu cât prezentarea ofertei celei mai avantajoase din punct de vedere economic nu asigură câștigarea cererii de ofertă. Astfel, farmacistul care este salariat al farmaciei municipale poate, chiar fără a participa la respectiva procedură de cerere de ofertă, să își exercite dreptul de preempțiune aliniindu‑se la oferta cea mai avantajoasă din punct de vedere economic și, astfel, să obțină cesiunea acestei farmacii.
Rezultă că dreptul de preempțiune necondiționat acordat farmaciștilor care sunt salariați ai unei farmacii municipale în cazul cesiunii acesteia din urmă pe calea unei proceduri de atribuire, întrucât acordă un avantaj oricărui farmacist salariat al unei farmacii municipale, tinde să îi descurajeze sau chiar să îi împiedice pe farmaciștii proveniți din alte state membre să achiziționeze o unitate fixă dedicată exercitării activității lor profesionale pe teritoriul italian.
În consecință, un asemenea drept de preempțiune constituie o restricție privind libertatea de stabilire garantată la articolul 49 TFUE.
În ceea ce privește, într‑o a doua etapă, existența unei justificări pentru această restricție, trebuie să se determine, în primul rând, dacă măsura națională urmărește un obiectiv legitim (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 mai 2009, Apothekerkammer des Saarlandes și alții,
C‑171/07 și C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, punctul
).
Din decizia de trimitere reiese că dreptul de preempțiune acordat farmaciștilor care sunt salariați ai farmaciei municipale în cazul cesiunii acesteia din urmă pe calea unei proceduri de atribuire urmărește să asigure o mai bună gestionare a serviciului farmaceutic, pe de o parte, garantând continuitatea raportului de muncă al farmaciștilor salariați și, pe de altă parte, valorificând experiența de administrare dobândită de aceștia din urmă.
Un astfel de obiectiv, în măsura în care se alătură celui al protecției sănătății publice, prevăzut expres la articolul 52 alineatul (1) TFUE, poate justifica o restricție privind libertatea de stabilire. S‑a statuat de asemenea că o restricție privind libertatea de stabilire poate fi justificată prin obiectivul referitor la asigurarea unei aprovizionări sigure și de calitate a populației cu medicamente, care constituie un motiv imperativ de interes general (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 decembrie 2013, Venturini și alții,
C‑159/12-C‑161/12
,
EU:C:2013:791
, punctele
și
).
Prin urmare, trebuie, în al doilea rând, să se examineze dacă restricția privind libertatea de stabilire pe care o constituie dreptul de preempțiune necondiționat acordat farmaciștilor care sunt salariați ai unei farmacii municipale în cazul cesiunii acesteia din urmă pe calea unei proceduri de atribuire este de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și, eventual, dacă această restricție nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv, și anume dacă nu există măsuri mai puțin restrictive în privința libertății garantate de articolul 49 TFUE care ar permite atingerea acestuia într‑un mod la fel de eficient (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 mai 2009, Apothekerkammer des Saarlandes și alții,
C‑171/07 și C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, punctele
și
).
În ceea ce privește continuitatea raportului de muncă în scopul asigurării unei mai bune gestionări a serviciului farmaceutic, ea nu poate fi considerată de natură să garanteze obiectivul de protecție a sănătății publice.
Astfel, instanța de trimitere arată că obiectivul menținerii drepturilor salariaților unei farmacii municipale în cazul cesiunii acesteia este, în principiu, asigurat prin aplicarea articolului 2112 din Codul civil italian, care transpune Directiva 2001/23.
În ceea ce privește valorificarea experienței profesionale dobândite pentru a asigura o mai bună gestionare a serviciului farmaceutic, din elementele dosarului prezentat Curții reiese că dreptul de preempțiune necondiționat acordat farmaciștilor care sunt salariați ai unei farmacii municipale în cazul cesiunii acesteia din urmă pe calea unei proceduri de atribuire instituie o prezumție irefragabilă potrivit căreia acești salariați sunt cel mai în măsură să administreze, în calitate de proprietari, farmacia respectivă. Un astfel de drept de preempțiune nu se bazează pe nicio apreciere concretă a experienței efectiv dobândite, a calității serviciului prestat sau a funcțiilor exercitate în mod concret în cadrul farmaciei municipale. Prin urmare, nu se poate considera că acest drept este de natură să atingă obiectivul de protecție a sănătății publice.
În orice caz, trebuie arătat că, din perspectiva dreptului național, cesiunea unei farmacii nu poate fi efectuată decât în beneficiul unui farmacist înscris în tabloul ordinului farmaciștilor, care a fost deja abilitat să achiziționeze o farmacie sau care are cel puțin doi ani de experiență profesională. Pe lângă faptul că profesia de farmacist este o profesie reglementată, aceste condiții oferă, ca atare, anumite garanții referitoare la aptitudinea profesională a potențialilor cumpărători ai unei farmacii municipale. În plus, după cum arată instanța de trimitere, un astfel de obiectiv de valorificare a experienței profesionale poate fi atins prin măsuri mai puțin constrângătoare, precum atribuirea de puncte suplimentare, în cadrul procedurii de cerere de ofertă, în favoarea ofertanților care fac dovada unei experiențe în administrarea unei farmacii.
Prin urmare, este necesar să se considere că dreptul de preempțiune necondiționat acordat farmaciștilor care sunt salariați ai unei farmacii municipale în cazul cesiunii acesteia din urmă pe calea unei proceduri de atribuire, în măsura în care urmărește să asigure o mai bună gestionare a serviciului farmaceutic, presupunând că urmărește efectiv un obiectiv legat de protecția sănătății publice, nu este de natură să garanteze realizarea acestui obiectiv și, în orice caz, depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.
Având în vedere toate considerațiile precedente, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei măsuri naționale care acordă un drept de preempțiune necondiționat în favoarea farmaciștilor care sunt salariați ai unei farmacii municipale în cazul cesiunii acesteia din urmă pe calea unei proceduri de atribuire.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

Articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei măsuri naționale care acordă un drept de preempțiune necondiționat în favoarea farmaciștilor care sunt salariați ai unei farmacii municipale în cazul cesiunii acesteia din urmă pe calea unei proceduri de atribuire.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.