CELEX: 62014TJ0720
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik
restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraine
indefrysning af midler
restriktioner med hensyn til indrejse på medlemsstaternes område
fysisk person, som aktivt støtter eller gennemfører tiltag, der underminerer eller truer Ukraine
fysisk person, som drager fordel af russiske beslutningstagere, der er ansvarlige for indlemmelsen af Krim
ret til forsvar
begrundelsespligt
åbenbart urigtige skøn
ejendomsret
frihed til at oprette og drive egen virksomhed
ret til respekt for privatlivet
proportionalitet

Sagens faktiske omstændigheder
Rådet for Den Europæiske Union vedtog den 17. marts 2014 på grundlag af artikel 29 TEU afgørelse 2014/145/FUSP om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (
EUT 2014, L 78, s. 16
).
Samme dag vedtog Rådet på grundlag af artikel 215, stk. 2, TEUF forordning (EU) nr. 269/2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed (
EUT 2014, L 78, s. 6
).
Efterfølgende vedtog Rådet den 25. juli 2014 afgørelse 2014/499/FUSP om ændring af afgørelse 2014/145 (
EUT 2014, L 221, s. 15
) og forordning (EU) nr. 811/2014 om ændring af forordning nr. 269/2014 (
EUT 2014, L 221, s. 11
) med henblik på navnlig at ændre de kriterier, hvorefter fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer kunne være omfattet af de omhandlede restriktive foranstaltninger.
Artikel 2, stk. 1 og 2, i afgørelse 2014/145, som ændret ved afgørelse 2014/499 (herefter »afgørelse 2014/145, som ændret«), er sålydende:
»1.   Alle pengemidler og økonomiske ressourcer, som tilhører, ejes, besiddes eller kontrolleres af:
a)
fysiske personer, som er ansvarlige for, aktivt støtter eller gennemfører tiltag eller politikker, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed eller stabiliteten eller sikkerheden i Ukraine, eller som hindrer internationale organisationers arbejde i Ukraine, og fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til dem
b)
juridiske personer, enheder eller organer, som materielt eller finansielt støtter tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed
c)
juridiske personer, enheder eller organer på Krim eller i Sevastopol, hvis ejerskab i strid med ukrainsk ret er blevet overført, eller juridiske personer, enheder eller organer, der har draget fordel af en sådan overførsel, eller
d)
fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, som materielt eller finansielt aktivt støtter eller drager fordel af russiske beslutningstagere, der er ansvarlige for indlemmelsen af Krim eller destabiliseringen af det østlige Ukraine,
jf. bilaget, indefryses.
2.   Ingen pengemidler eller økonomiske ressourcer må hverken direkte eller indirekte stilles til rådighed for eller være til fordel for de fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, der er opført på listen i bilaget.«
De nærmere bestemmelser om denne indefrysning af pengemidler er fastsat i de følgende stykker i samme artikel.
Artikel 1, stk. 1, litra a) og b), i afgørelse 2014/145, som ændret, forbyder indrejse i eller transit gennem medlemsstaternes område for fysiske personer, der opfylder visse kriterier, som i det væsentlige er identiske med dem, der er fastsat i samme afgørelses artikel 2, stk. 1, litra a) og d).
Forordning nr. 269/2014, som ændret ved forordning nr. 811/2014 (herefter »forordning nr. 269/2014, som ændret«), foreskriver vedtagelse af foranstaltninger med henblik på indefrysning af pengemidler og fastlægger de nærmere bestemmelser om denne indefrysning med en ordlyd, som i det væsentlige er identisk med ordlyden af afgørelse 2014/145, som ændret. Denne forordnings artikel 3, stk. 1, litra a)-d), gentager således i det væsentlige nævnte afgørelses artikel 2, stk. 1, litra a)-d).
Den 30. juli 2014 vedtog Rådet under hensyn til den alvorlige situation i Ukraine dels afgørelse 2014/508/FUSP om ændring af afgørelse 2014/145 (
EUT 2014, L 226, s. 23
), dels gennemførelsesforordning (EU) nr. 826/2014 om gennemførelse af forordning nr. 269/2014 (
EUT 2014, L 226, s. 16
) (herefter »retsakterne af juli 2014«).
Med disse to retsakter blev navnet på sagsøgeren, Arkady Romanovich Rotenberg, tilføjet henholdsvis listen i bilaget til afgørelse 2014/145, som ændret, og listen i bilag I til forordning nr. 269/2014, som ændret (herefter »de omhandlede lister«), med følgende begrundelse (herefter »den første begrundelse«):
»Arkady Romanovich Rotenberg er et af præsident Putins længerevarende bekendtskaber og hans tidligere judosparringspartner.
Han har skabt sin formue under præsident Putins embedsperiode. Han er blevet begunstiget af russiske beslutningstagere gennem tildeling af store kontrakter fra den russiske stat eller statsejede virksomheder. Hans virksomheder blev navnlig tildelt adskillige særdeles lukrative kontrakter med henblik på forberedelserne til De Olympiske Lege i Sotji.
Han er storaktionær i Giprotransmost, en virksomhed, der af et russisk statsejet selskab har fået en offentlig kontrakt med henblik på at gennemføre en feasibilityundersøgelse af opførelsen af en bro fra Rusland til den ulovligt indlemmede Autonome Republik Krim og derved styrke Krims integration i Den Russiske Føderation, hvilket er med til at underminere Ukraines territoriale integritet.«
Rådet offentliggjorde den 31. juli 2014 en bekendtgørelse i
Den Europæiske Unions Tidende
til de personer, der var omfattet af retsakterne af juli 2014.
Af denne bekendtgørelse fremgik bl.a., at de berørte personer og enheder kunne indgive en anmodning med tilhørende dokumentation om, at afgørelsen om at opføre dem på listerne i bilagene til retsakterne af juli 2014 blev taget op til fornyet overvejelse.
Ved skrivelser af 4. og 17. september og 2. oktober 2014 indgav sagsøgeren en anmodning til Rådet om aktindsigt i de oplysninger og dokumenter, som begrundede opførelsen af hans navn på de omhandlede lister, og en anmodning om, at denne opførelse blev taget op til fornyet overvejelse (herefter »anmodningen om fornyet overvejelse«).
Ved skrivelse af 16. oktober 2014 besvarede Rådet de i præmis 12 ovenfor nævnte anmodninger fra sagsøgeren. Det oplyste bl.a., at anmodningen om fornyet overvejelse var under behandling, og at sagsøgeren kunne få aktindsigt i visse dokumenter, som var vedlagt nævnte skrivelse.
Ved skrivelse af 19. december 2014 afslog Rådet anmodningen om fornyet overvejelse, gav sagsøgeren aktindsigt i andre dokumenter og meddelte ham det nye udkast til begrundelse, som det havde til hensigt at vedtage med henblik på at opretholde de restriktive foranstaltninger over for ham, idet det gav ham en frist, inden for hvilken han kunne fremsætte bemærkninger. Dette udkast til begrundelse var sålydende:
»Arkady Romanovich Rotenberg er et af præsident Putins længerevarende bekendtskaber og hans tidligere judosparringspartner.
Han har skabt sin formue under præsident Putins embedsperiode. Hans økonomiske succes skyldes indflydelse fra vigtige beslutningstagere, der har begunstiget ham, navnlig i forbindelse med tildeling af offentlige kontrakter.
Han har nydt godt af sit nære personlige forhold til russiske beslutningstagere, eftersom han er blevet tildelt vigtige kontrakter fra den russiske stat eller statsejede virksomheder. Hans virksomheder blev navnlig tildelt adskillige særdeles lukrative kontrakter med henblik på forberedelserne til De Olympiske Lege i Sotji.
Han er den faktiske ejer af selskabet Volgomost, som gennem selskabet »MIK« kontrollerer selskabet Giprotransmost. Giprotransmost har af et russisk statsejet selskab fået en offentlig kontrakt med henblik på at gennemføre en feasibilityundersøgelse af opførelsen af en bro fra Rusland til den ulovligt indlemmede Autonome Republik Krim og derved styrke Krims integration i Den Russiske Føderation, hvilket er med til at underminere Ukraines territoriale integritet.
Han er formand for bestyrelsen for forlaget Prosvescheniye, der navnlig har gennemført projektet »Til Ruslands børn: Adresse – Krim«, en PR-kampagne, der havde til formål at overbevise børn på Krim om, at de nu er russiske borgere bosiddende i Rusland, og som således støttede den russiske regerings politik om at integrere Krim i Rusland.«
Ved skrivelse af 14. januar 2015 indgav sagsøgeren bemærkninger til Rådet om bl.a. nævnte udkast til begrundelse.
Ved skrivelse af 13. februar 2015 oplyste Rådet sagsøgeren om sin hensigt om at forlænge anvendelsen af afgørelse 2014/145, som ændret, og af forordning nr. 269/2014, som ændret, og bevare hans navn på de omhandlede lister på grundlag af en ny ændret begrundelse, som tog hensyn til de bemærkninger, som han havde fremsat. Rådet vedlagde endvidere offentligt tilgængelig dokumentation som bilag til denne skrivelse og opfordrede sagsøgeren til at udtale sig om denne nye begrundelse senest den 26. februar 2015.
Den 13. marts 2015 vedtog Rådet afgørelse (FUSP) 2015/432 om ændring af afgørelse 2014/145 (
EUT 2015, L 70, s. 47
) og gennemførelsesforordning (EU) 2015/427 om gennemførelse af forordning nr. 269/2014 (
EUT 2015, L 70, s. 1
) (herefter samlet »retsakterne af marts 2015«), hvorved det forlængede anvendelsen af de i retsakterne af juli 2014 foreskrevne restriktive foranstaltninger indtil den 15. september 2015 og ændrede de omhandlede lister.
Efter disse ændringer forblev sagsøgerens navn opført på de omhandlede lister med følgende begrundelse (herefter »den anden begrundelse«):
»Arkady Romanovich Rotenberg er et af præsident Putins længerevarende bekendtskaber og hans tidligere judosparringspartner.
Han har skabt sin formue under præsident Putins embedsperiode. Hans økonomiske succes skyldes indflydelse fra vigtige beslutningstagere, der har begunstiget ham, navnlig i forbindelse med tildeling af offentlige kontrakter.
Han har nydt godt af sit nære personlige forhold til russiske beslutningstagere, eftersom han er blevet tildelt vigtige kontrakter fra den russiske stat eller statsejede virksomheder. Hans virksomheder blev navnlig tildelt adskillige særdeles lukrative kontrakter med henblik på forberedelserne til De Olympiske Lege i Sotji.
Han ejer også selskabet Stroygazmontazh, der har fået tildelt en statskontrakt til opførelsen af en bro fra Rusland til den ulovligt indlemmede Autonome Republik Krim, hvorved Krims integration i Den Russiske Føderation styrkes, hvilket er med til at underminere Ukraines territoriale integritet.
Han er formand for bestyrelsen for forlaget Prosvescheniye, der navnlig har gennemført projektet »Til Ruslands børn: Adresse – Krim«, en PR-kampagne, der havde til formål at overbevise børn på Krim om, at de nu er russiske borgere bosiddende i Rusland, og som således støttede den russiske regerings politik om at integrere Krim i Rusland.«
Den 14. marts 2015 offentliggjorde Rådet i
Den Europæiske Unions Tidende
en bekendtgørelse til de personer og enheder, der var omfattet af de restriktive foranstaltninger i afgørelse 2014/145, som ændret ved afgørelse 2015/432, og i forordning nr. 269/2014, som gennemført ved gennemførelsesforordning 2015/427 (
EUT 2015, C 88, s. 3
). Indholdet af denne bekendtgørelse svarede i det væsentlige til indholdet af den i præmis 10 og 11 ovenfor nævnte bekendtgørelse.
Samme dag offentliggjorde Rådet endnu en bekendtgørelse til de registrerede, der var omfattet af de restriktive foranstaltninger i forordning nr. 269/2014, som gennemført ved gennemførelsesforordning 2015/427 (
EUT 2015, C 88, s. 4
), hvorved det oplyste nævnte personer om formålet med og de nærmere bestemmelser om behandlingen af deres personlige oplysninger og fremgangsmåden herfor og om deres mulighed for at henvende sig til Den Europæiske Tilsynsførende for Databeskyttelse (EDPS) i overensstemmelse med Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 45/2001 af 18. december 2000 om beskyttelse af fysiske personer i forbindelse med behandling af personoplysninger i fællesskabsinstitutionerne og -organerne og om fri udveksling af sådanne oplysninger (
EFT 2001, L 8, s. 1
).
Retsakterne af marts 2015 blev meddelt de advokater, som repræsenterer sagsøgeren inden for rammerne af den foreliggende sag, ved skrivelse fra Rådet af 16. marts 2015.
Den 14. september 2015 vedtog Rådet afgørelse (FUSP) 2015/1524 om ændring af afgørelse 2014/145 (
EUT 2015, L 239, s. 157
) og gennemførelsesforordning (EU) 2015/1514 om gennemførelse af forordning nr. 269/2014 (
EUT 2015, L 239, s. 30
) (herefter »retsakterne af september 2015«), hvorved Rådet forlængede anvendelsen af de omhandlede restriktive foranstaltninger indtil den 15. marts 2016, uden at begrundelsen vedrørende sagsøgeren blev ændret.
Retsakterne af september 2015 blev meddelt de advokater, som repræsenterer sagsøgeren inden for rammerne af den foreliggende sag, ved skrivelse fra Rådet af 15. september 2015.
Samme dag offentliggjorde Rådet to bekendtgørelser i
Den Europæiske Unions Tidende
, som i det væsentlige var identiske med de i præmis 19 og 20 ovenfor nævnte bekendtgørelser.
Den 10. marts 2016 forlængede Rådet ved afgørelse (FUSP) 2016/359 om ændring af afgørelse 2014/145 (
EUT 2016, L 67, s. 37
) og gennemførelsesforordning (EU) 2016/353 om gennemførelse af forordning nr. 269/2014 (
EUT 2016, L 67, s. 1
) (herefter »retsakterne af marts 2016«) anvendelsen af de omhandlede restriktive foranstaltninger indtil den 15. september 2016, uden at begrundelsen vedrørende sagsøgeren blev ændret.
Retsakterne af marts 2016 blev meddelt de advokater, som repræsenterer sagsøgeren inden for rammerne af den foreliggende sag, ved skrivelse fra Rådet af 14. marts 2016.
Den 12. marts 2016 offentliggjorde Rådet to bekendtgørelser i
Den Europæiske Unions Tidende
, som i det væsentlige var identiske med de i præmis 19 og 20 ovenfor nævnte bekendtgørelser.
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 10. oktober 2014 anlagde sagsøgeren et søgsmål med påstand om annullation af retsakterne af juli 2014, for så vidt som de vedrører ham. Søgsmålet blev registreret under sagsnummer T-720/14.
I svarskriftet, som blev indleveret til Rettens Justitskontor den 19. december 2014, gjorde Rådet navnlig gældende, at det foreliggende søgsmål skulle afvises på grund af litispendens, idet det i enhver henseende var identisk med et andet søgsmål, registreret under sagsnummer T-717/14, som sagsøgeren havde anlagt den samme dag, som han indgav stævningen i det foreliggende søgsmål.
Retsforhandlingernes skriftlige del blev afsluttet den 14. april 2015.
Ved indlæg indleveret til Rettens Justitskontor den 26. maj 2015 anmodede sagsøgeren om at måtte tilpasse stævningen, således at den også omfattede annullation af retsakterne af marts 2015, for så vidt som de vedrører ham.
Rådet fremsatte bemærkninger vedrørende denne anmodning ved dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 2. juli 2015. Det nedlagde herved påstand om, at nævnte indlæg delvist skulle afvises, for så vidt som visse anbringender og argumenter, som var fremsat i stævningen vedrørende retsakterne af juli 2014, ikke kunne overføres til påstanden om annullation af retsakterne af marts 2015.
Ved indlæg indleveret til Rettens Justitskontor den 2. november 2015 anmodede sagsøgeren om at måtte tilpasse stævningen, således at den også omfattede annullation af retsakterne af september 2015, for så vidt som de vedrører ham.
Rådet fremsatte bemærkninger vedrørende denne anmodning ved dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 11. december 2015. Herved nedlagde Rådet i det væsentlige den samme afvisningspåstand som den, der er anført i præmis 32 ovenfor.
Ved indlæg indleveret til Rettens Justitskontor den 24. marts 2016 anmodede sagsøgeren om at måtte tilpasse stævningen, således at den også omfattede annullation af retsakterne af marts 2016, for så vidt som de vedrører ham.
Rådet fremsatte bemærkninger vedrørende denne anmodning ved dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 11. maj 2016.
På grundlag af den refererende dommers rapport besluttede Retten (Niende Afdeling) at indlede retsforhandlingernes mundtlige del og stillede som led i foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse i henhold til dens procesreglements artikel 89, stk. 3, Rådet et spørgsmål med henblik på skriftlig besvarelse og anmodede det om at fremlægge et dokument.
Rådet efterkom disse anmodninger inden for den fastsatte frist.
Parterne afgav mundtlige indlæg og besvarede mundtlige spørgsmål fra Retten i retsmødet den 29. juni 2016.
Som svar på et spørgsmål fra Retten trak Rådet i denne forbindelse sin afvisningspåstand under henvisning til, at der forelå en situation med litispendens, tilbage, henset til navnlig den omstændighed, at sag T-717/14 ved kendelse afsagt af formanden for Rettens Niende Afdeling den 14. november 2014 var blevet slettet af registret, idet sagsøgeren havde hævet sagen, og til den af sagsøgeren påberåbte retspraksis (jf. dom af 9.6.2011, Comitato Venezia vuole vivere m.fl. mod Kommissionen,
C-71/09 P, C-73/09 P og C-76/09 P
,
EU:C:2011:368
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
—
Retsakterne af juli 2014 annulleres, for så vidt som de vedrører sagsøgeren.
—
Retsakterne af marts 2015, september 2015 og marts 2016 (herefter under ét »de øvrige anfægtede retsakter«) annulleres, for så vidt som de vedrører sagsøgeren.
—
Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Rådet har nedlagt følgende påstande:
—
Frifindelse.
—
Anmodningerne om tilpasning af stævningen forkastes.
—
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
—
Subsidiært, i tilfælde af annullation, bestemmes, at virkningerne af afgørelse 2016/359 opretholdes med hjemmel i artikel 264 TEUF, indtil annullationen af gennemførelsesforordning 2016/353 får virkning.
Retlige bemærkninger
Til støtte for søgsmålet har sagsøgeren fremsat fem anbringender om for det første tilsidesættelse af begrundelsespligten, for det andet åbenbart urigtige skøn, for det tredje tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af personoplysninger, for det fjerde tilsidesættelse af retten til forsvar og retten til effektiv domstolsbeskyttelse og for det femte en ubegrundet og uforholdsmæssig tilsidesættelse af sagsøgerens grundlæggende rettigheder, herunder ejendomsretten, retten til privatliv og friheden til at oprette og drive virksomhed.
Først skal påstanden om annullation af retsakterne af juli 2014 behandles, og herefter vil de øvrige af sagsøgeren nedlagte påstande blive behandlet.
Påstanden om annullation af retsakterne af juli 2014
Det første anbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten
Sagsøgeren har gjort gældende, at begrundelsen for opførelsen af hans navn på listerne i bilagene til retsakterne af juli 2014 er vag og utilstrækkeligt detaljeret. Det er således ikke muligt for ham at forstå, i henhold til hvilket kriterium denne opførelse på de nævnte lister blev besluttet. Rådet har nærmere bestemt ikke præciseret, om sagsøgeren er blevet anset for en person, der er ansvarlig for tiltag eller politikker, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed, en person med tilknytning til personer i denne kategori eller en person, der materielt eller finansielt aktivt støtter eller drager fordel af russiske beslutningstagere, der er ansvarlige for indlemmelsen af Krim eller destabiliseringen af Ukraine. Rådet har heller ikke oplyst, hvilke beslutningstagere der er tale om, eller hvordan disse skulle have begunstiget sagsøgeren.
Rådet har anfægtet sagsøgerens argumenter.
Der skal henvises til, at pligten til at begrunde en bebyrdende retsakt, således som den er fastsat i artikel 296, stk. 2, TEUF, for det første har til formål at give den berørte part oplysninger, der er tilstrækkelige til at afgøre, om der er grundlag for retsakten, eller om den muligvis er behæftet med en sådan mangel, at dens gyldighed kan anfægtes for Den Europæiske Unions retsinstanser, og for det andet at gøre det muligt for disse retsinstanser at efterprøve retsaktens lovlighed. Den således fastsatte begrundelsespligt er et væsentligt princip i EU-retten, som kun kan fraviges af tvingende hensyn. Begrundelsen skal derfor principielt tilstilles den berørte part samtidig med den bebyrdende retsakt, og en manglende begrundelse kan ikke afhjælpes ved, at den berørte part erfarer grundene til retsakten under sagen for Unionens retsinstanser (jf. dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Medmindre tvingende hensyn, der vedrører Unionens eller dens medlemsstaters sikkerhed eller opfyldelsen af deres internationale forpligtelser, er til hinder for meddelelsen af visse forhold, er Rådet dermed forpligtet til at give en person eller enhed, der er omfattet af restriktive foranstaltninger, oplysninger om de særlige og konkrete grunde til, at det er af den opfattelse, at de skulle vedtages. Rådet skal således angive de faktiske og retlige omstændigheder, som ligger til grund for, at de pågældende foranstaltninger er retligt begrundede, samt de betragtninger, der har ført til deres vedtagelse (jf. dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Begrundelsen skal endvidere tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og den sammenhæng, hvori den er vedtaget. Begrundelsespligten skal vurderes i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af retsakten, arten af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for umiddelbart og individuelt berørt af retsakten, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige forhold, da begrundelsens tilstrækkelighed ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes i forhold til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område. En retsakt, der er bebyrdende, er navnlig tilstrækkeligt begrundet, når den er truffet under omstændigheder, som er den pågældende bekendt, og således gør det muligt for vedkommende at forstå, hvilke konsekvenser den trufne foranstaltning har for denne (jf. dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde er den begrundelse, som blev anført for sagsøgerens vedkommende i retsakterne af juli 2014, den, som er gengivet i præmis 9 ovenfor.
Det bemærkes, at selv om den første begrundelse ikke udtrykkeligt præciserer, hvilke af de kriterier, der finder anvendelse, Rådet har lagt til grund for opførelsen af sagsøgerens navn på de omhandlede lister, fremgår det af denne begrundelses ordlyd tilstrækkelig klart, at det har anvendt kriterierne vedrørende:
—
»fysiske personer, som er ansvarlige for, aktivt støtter eller gennemfører tiltag eller politikker, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed eller stabiliteten eller sikkerheden i Ukraine, eller som hindrer internationale organisationers arbejde i Ukraine, og fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer med tilknytning til dem« [det i artikel 2, stk. 1, litra a), i afgørelse 2014/145, som ændret, i artikel 3, stk. 1, litra a), i forordning nr. 269/2014, som ændret, samt, i det væsentlige, i artikel 1, stk. 1, litra a), i afgørelse 2014/145, som ændret, fastsatte kriterium, herefter »det første relevante kriterium«]
—
»fysiske eller juridiske personer, enheder eller organer, som materielt eller finansielt aktivt støtter eller drager fordel af russiske beslutningstagere, der er ansvarlige for indlemmelsen af Krim eller destabiliseringen af det østlige Ukraine« [det i artikel 2, stk. 1, litra d), i afgørelse 2014/145, som ændret, i artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 269/2014, som ændret, samt, i det væsentlige, i artikel 1, stk. 1, litra b), i afgørelse 2014/145, som ændret, fastsatte kriterium, herefter »det andet relevante kriterium«].
For så vidt angår det første relevante kriterium udgør det tredje afsnit i den første begrundelse således, som Rådet med rette har gjort gældende, en anvendelse af dette kriterium, eftersom det henviser til sagsøgerens angivelige rolle i selskabet Giprotransmost, der anses for at have fået en offentlig kontrakt med henblik på at gennemføre en feasibilityundersøgelse af opførelsen af en bro fra Rusland til Krim, og præciserer, at opførelsen af denne bro styrker Krims integration i Den Russiske Føderation.
Denne del af den første begrundelse gør det således muligt at forstå, at en af grundene til opførelsen af sagsøgerens navn på de omhandlede lister består i den omstændighed, at Rådet fandt, at sagsøgeren gennem sin angivelige rolle som storaktionær i Giprotransmost var en person, der aktivt støttede eller gennemførte tiltag eller politikker, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed.
Det bemærkes, ligeledes i lighed med hvad Rådet har gjort gældende, at den første begrundelses tredje afsnit giver præcise og konkrete grunde til opførelsen af sagsøgerens navn på de omhandlede lister, for så vidt som der heri nævnes en specifik virksomhed og henvises til en specifik offentlig kontrakt vedrørende et projekt, som anses for at bidrage til at styrke Krims integration i Den Russiske Føderation og dermed underminere Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed.
Hvad angår det andet relevante kriterium fremgår det af den første begrundelses to første afsnit, at Rådet fandt, at sagsøgeren drog fordel af sit personlige forhold til præsident Putin, for så vidt som han under dennes embedsperiode har kunnet blive tildelt store kontrakter af den russiske stat eller russiske statsejede virksomheder, særlig i forbindelse med forberedelserne til De Olympiske Lege i Sotji (Rusland).
Selv om denne del af den første begrundelse ikke angiver, hvem de pågældende beslutningstagere er, og kun anfører eksemplet med kontrakterne vedrørende De Olympiske Lege, betyder den udtrykkelige henvisning til præsident Putin og det førnævnte eksempel, at Rådet kan anses for at have givet tilstrækkelige præciseringer.
Eftersom ordlyden af den første begrundelse har gjort det muligt for sagsøgeren at forstå grundene til, at hans navn var blevet opført på de omhandlede lister, og for Retten at foretage en prøvelse af, om denne begrundelse er velbegrundet, skal det konkluderes, at Rådet har opfyldt den i artikel 296 TEUF fastsatte forpligtelse.
Spørgsmålet, om nævnte begrundelse er velbegrundet, henhører ikke under bedømmelsen af det foreliggende anbringende, men under bedømmelsen af det andet anbringende. Der skal i denne henseende henvises til, at begrundelsespligten udgør en væsentlig formforskrift, som skal adskilles fra spørgsmålet om de angivne grundes materielle indhold, der vedrører den anfægtede retsakts materielle lovlighed. En retsakts begrundelse består i formelt at udtrykke de grunde, som retsakten er baseret på. Hvis disse grunde er behæftet med fejl, vil retsaktens materielle lovlighed være behæftet med fejl, men det vil dennes begrundelse ikke, idet denne kan være tilstrækkelig, selv om den er udtryk for fejlagtige grunde (jf. dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det første anbringende kan derfor ikke tiltrædes for så vidt angår retsakterne af juli 2014.
Det andet anbringende om åbenbart urigtige skøn
Sagsøgeren har gjort gældende, at Rådet anlagde åbenbart urigtige skøn, idet den antog, at der forelå et tilstrækkeligt faktisk grundlag, som begrundede opførelsen af hans navn på de omhandlede lister i henhold til det første og det andet relevante kriterium. I denne forbindelse har han henvist til, at det er Rådet, der har bevisbyrden, og at det ikke kan støtte sig på formodninger.
Hvad angår det første relevante kriterium har sagsøgeren gjort gældende, at Rådet ikke forud for vedtagelsen af retsakterne af juli 2014 godtgjorde, at han var aktionær, eller endog hovedaktionær i Giprotransmost. Dette kriterium kan derfor ikke finde anvendelse på ham.
For så vidt angår det andet relevante kriterium har sagsøgeren anført, at det på ingen måde er bevist, at han har tilknytning til russiske beslutningstagere, der er ansvarlige for situationen i Ukraine og indlemmelsen af Krim og Sevastopol, og som desuden ikke selv er omfattet af de omhandlede restriktive foranstaltninger. Rådets henvisninger til hans forhold til præsident Putin, hans formue og de offentlige kontrakter, han er blevet tildelt, er ikke relevante, eftersom det ikke er godtgjort, at disse omstændigheder har nogen forbindelse til de begivenheder, som lå til grund for vedtagelsen af disse restriktive foranstaltninger.
Sagsøgeren har særlig fremhævet, at de kontrakter, som retsakterne af juli 2014 henviser til, navnlig kontrakterne vedrørende forberedelserne til De Olympiske Lege i Sotji, blev indgået flere år, før disse begivenheder fandt sted, således at det var umuligt for de virksomheder, som blev tildelt disse kontrakter, og for deres aktionærer at forudse, at de ved at indgå disse risikerede at blive pålagt restriktive foranstaltninger som en reaktion på en situation uden nogen som helst forbindelse til nævnte kontrakter. Et sådant resultat er uforeneligt med navnlig retssikkerhedsprincippet.
Rådet har heroverfor anført, at den første begrundelse er baseret på oplysninger fra offentlige kilder, som det rådede over allerede på tidspunktet for vedtagelsen af retsakterne af juli 2014.
Hvad angår det første relevante kriterium har Rådet anført, at det ved hjælp af offentlige kilder kan godtgøres, at sagsøgeren ganske vist ikke direkte er aktionær i Giprotransmost, men kontrollerer dette selskab gennem selskabet OAO Volgomost, som han reelt ejer. Henset til oplysningerne fra disse offentlige kilder kan sagsøgeren ikke begrænse sig til at benægte, at han er den faktiske ejer af Volgomost.
For så vidt angår det andet relevante kriterium har Rådet gjort gældende, at dette kriterium ikke kræver, at de udpegede personer personligt drager fordel af situationen i Ukraine og indlemmelsen af Krim og Sevastopol. Det er således tilstrækkeligt, at de drager fordel af de beslutningstagere, som er ansvarlige for disse begivenheder. Ifølge Rådet ville dette andet kriterium i modsat fald være sammenfaldende med det første kriterium.
Den politiske og økonomiske situation i Rusland indebærer i øvrigt, at sagsøgerens økonomiske fremgang, som navnlig kan tilskrives tildelingen af adskillige offentlige kontrakter, som han ikke nægter at have nydt godt af, kan anses for at godtgøre, at han drager fordel af styret og af beslutningstagere, som er ansvarlige for situationen i Ukraine og indlemmelsen af Krim og Sevastopol. Det er åbenbart, at disse beslutningstagere indbefatter præsident Putin, som sagsøgeren ikke benægter at have kendt gennem lang tid, og andre højtstående russiske embedsmænd. I denne henseende har den omstændighed, at præsident Putin og disse højtstående embedsmænd ikke selv er omfattet af restriktive foranstaltninger, ikke indflydelse på berettigelsen af vedtagelsen af sådanne foranstaltninger over for sagsøgeren.
Hvad angår sagsøgerens argument om manglende retssikkerhed har Rådet gjort gældende, at der er tale om et spørgsmål, som er uden relevans. Den afgørende faktor er, at tildelingen af de i retsakterne af juli 2014 nævnte kontrakter, som har været yderst lukrative for sagsøgeren, ikke kunne have fundet sted uden højtstående russiske regeringsembedsmænds billigelse. Disse er ansvarlige for situationen i Ukraine og indlemmelsen af Krim og Sevastopol, enten på grund af deres generelle ansvar eller på grund af specifikke afgørelser, som de har truffet i denne forbindelse. Det er ikke nødvendigt, at der er en tidsmæssig sammenhæng mellem de fordele, som sagsøgeren har opnået, og disse begivenheder.
I øvrigt udgør den offentlige kontrakt, som blev tildelt Giprotransmost, også et andet eksempel på de kontrakter, som Rådet lagde til grund ved anvendelsen af det andet relevante kriterium på sagsøgeren.
Der skal henvises til, at hvad angår de generelle regler, der definerer fremgangsmåden for de restriktive foranstaltninger, har Rådet ifølge retspraksis en vid skønsbeføjelse med hensyn til de forhold, der i overensstemmelse med en afgørelse vedtaget i henhold til kapitel 2 i EU-traktatens afsnit V, herunder navnlig artikel 29 TEU, skal tages i betragtning ved vedtagelsen af økonomiske og finansielle sanktioner i medfør af artikel 215 TEUF. Da Unionens retsinstanser ikke må sætte deres bedømmelse af de beviser, faktiske forhold og omstændigheder, der begrunder vedtagelsen af sådanne foranstaltninger, i stedet for den af Rådet foretagne bedømmelse, skal nævnte retsinstansers prøvelse derfor begrænse sig til en efterprøvelse af, om reglerne for proceduren og om angivelse af en begrundelse er overholdt, om de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, samt om der eventuelt foreligger en åbenbart fejlagtig bedømmelse af de faktiske omstændigheder og magtfordrejning. Denne begrænsede kontrol finder særlig anvendelse på de hensigtsmæssighedsbetragtninger, som foranstaltningen om indefrysning af midler er baseret på (jf. dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Selv om Rådet således har en vid skønsbeføjelse for så vidt angår de generelle kriterier, der skal tages i betragtning med henblik på vedtagelsen af restriktive foranstaltninger, indebærer den effektive domstolsprøvelse, som er sikret ved artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, imidlertid, at Unionens retsinstanser i forbindelse med prøvelsen af, om begrundelsen for afgørelsen om at opføre eller bevare en bestemt persons navn på en liste over personer, der er genstand for restriktive foranstaltninger, er lovlig, skal sikre sig, at denne afgørelse, hvis rækkevidde er individuel for denne person, er baseret på et tilstrækkelig solidt faktisk grundlag. Dette indebærer en efterprøvelse af de faktiske omstændigheder, der indgår i begrundelsen for nævnte afgørelse, og domstolsprøvelsen skal således ikke begrænses til en vurdering af, om den anførte begrundelse er sandsynlig i abstrakt forstand, men skal indebære en stillingtagen til, om der er belæg for disse grunde, eller i det mindste én af dem, som i sig selv anses for at kunne begrunde nævnte afgørelse, på en tilstrækkelig præcis og konkret måde (jf. dom af 21.4.2015, Anbouba mod Rådet,
C-605/13 P
,
EU:C:2015:248
, præmis
og
, og af 26.10.2015, Portnov mod Rådet,
T-290/14
,
EU:T:2015:806
, præmis
).
Det er Unionens kompetente myndighed, som i tilfælde, hvor den begrundelse, der foreholdes den berørte person, anfægtes, skal godtgøre, at den er velbegrundet, og ikke sidstnævnte, der skal føre bevis for, at begrundelsen ikke er velbegrundet (dom af 18.7.2013, Kommissionen m.fl. mod Kadi,
C-584/10 P, C-593/10 P og C-595/10 P
,
EU:C:2013:518
, præmis
, og af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde blev sagsøgerens navn opført på de omhandlede lister i henhold til det første og det andet relevante kriterium.
–Anvendelsen af det første relevante kriterium på sagsøgeren
For så vidt angår det første relevante kriterium bemærkes, at dette forudsætter, at det godtgøres, at der foreligger en direkte eller indirekte forbindelse mellem den berørte persons eller enheds aktiviteter eller tiltag og den situation i Ukraine, som ligger til grund for vedtagelsen af de omhandlede restriktive foranstaltninger. Med andre ord skal disse personer eller enheder gennem deres adfærd have gjort sig ansvarlige for tiltag eller politikker, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed.
Den grund, som blev angivet for sagsøgerens vedkommende i forbindelse med det første relevante kriterium, vedrører den omstændighed, at han blev anset for at være storaktionær eller endog hovedaktionær i Giprotransmost, som blev tildelt kontrakten vedrørende gennemførelse af en feasibilityundersøgelse af opførelsen af en bro fra Rusland til Krim. Ifølge Rådet kan det på grundlag af selve tildelingen af denne kontrakt sluttes, at sagsøgeren støtter eller gennemfører tiltag eller politikker, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed eller stabiliteten eller sikkerheden i Ukraine.
Sagsøgeren bestrider at være aktionær og så meget desto mere at være hovedaktionær i Giprotransmost, som han ikke har nogen forbindelse til.
Det bemærkes, at Rådet end ikke har forsøgt at godtgøre, at det rådede over beviser, som gav grundlag for at fastslå, at sagsøgeren selv var aktionær eller endog hovedaktionær i Giprotransmost, således som angivet i den første begrundelse.
Efter at sagsøgeren i de i præmis 12 ovenfor nævnte skrivelser bestred, at han var aktionær i Giprotransmost, angav Rådet desuden en anden forklaring, som bestod i, at det gjorde gældende, at sagsøgeren kontrollerede nævnte selskab gennem dets moderselskab, Volgomost, som han blev anset for at være den »faktiske ejer« af, således som det fremgår af en avisartikel, som Rådet har henvist til, der er sålydende:
»Ifølge Interfax-rapporten er hovedaktionæren i OAO Giprotransmost OOO MIK, som er 100% ejet af OAO Volgomost. Aktiemajoriteten i OAO Volgomost ejes af fem cypriotiske selskaber: Tevaryso Trading Limited (19,91%), Eltores Investments Ltd (19,91%), Chrysanthemum Services Limited (19,69%), Sormenia Investments Ltd (19,63%) og E.C.C.P. Investments Limited (14,57%). Forretningsmanden Arkady Rotenberg er i pressen blevet omtalt som den faktiske ejer af Volgomost. Ifølge oplysninger i avisen
Kommersant
er han den faktiske ejer af Volgomost.«
For det første bemærkes, at denne artikel begrænser sig til at henvise til andre artikler, om hvilke der ikke gives nogen nærmere oplysninger, hvoraf det skulle fremgå, at sagsøgeren er den faktiske ejer af Volgomost.
Et sådant indirekte bevis kan ikke være tilstrækkeligt til, at Rådet har løftet sin bevisbyrde ifølge retspraksis (jf. præmis 72 ovenfor).
For det andet skal der henvises til, at Rådet i den i præmis 14 ovenfor nævnte skrivelse af 19. december 2014 erklærede, at det ville ændre den del af den første begrundelse, der vedrørte Giprotransmost, således:
»[Sagsøgeren] er den faktiske ejer af selskabet Volgomost, som gennem selskabet »MIK« kontrollerer selskabet Giprotransmost. Giprotransmost har af et russisk statsejet selskab fået en offentlig kontrakt med henblik på at gennemføre en feasibilityundersøgelse af opførelsen af en bro fra Rusland til den ulovligt indlemmede Autonome Republik Krim og derved styrke Krims integration i Den Russiske Føderation, hvilket er med til at underminere Ukraines territoriale integritet.«
Sagsøgeren bestred i den i præmis 15 ovenfor nævnte skrivelse af 14. januar 2015, at denne ændring var korrekt og underbygget af tilstrækkelige beviser. Han gjorde gældende, at han ikke havde nogen forbindelse til Volgomost, og at de avisartikler, som Rådet støttede sig på, alene gengav rygter herom.
Stillet over for disse indvendinger angav Rådet i den i præmis 16 ovenfor nævnte skrivelse af 13. februar 2015 en ny begrundelse, som ikke henviste til sagsøgerens rolle i Volgomost eller Giprotransmost, men til et andet selskab, nemlig Stroygazmontazh. Det var denne begrundelse, som endelig blev angivet i retsakterne af marts 2015 (jf. præmis 18 ovenfor).
Under disse omstændigheder bekræfter selve den af Rådet udviste adfærd, at det ikke rådede over tilstrækkelige beviser for, at sagsøgeren kontrollerede Giprotransmost, på tidspunktet for vedtagelsen af retsakterne af juli 2014. I denne henseende skal det ganske vist bemærkes, således som Rådet anførte under retsmødet, at den første og den anden begrundelse ikke er i modstrid med hinanden, selv om de henviser til to forskellige selskaber. Giprotransmost fik således til opgave at gennemføre en feasibilityundersøgelse af opførelsen af den omhandlede bro, mens Stroygazmontazh fik til opgave at opføre denne bro. Det skal imidlertid fastslås, at denne bemærkning fra Rådets side på ingen måde kan godtgøre, at sagsøgeren kontrollerede Giprotransmost.
Rådets argument om, at sagsøgeren i stævningen i sag T-717/14 (jf. præmis 29 ovenfor) ikke bestred rigtigheden af beskrivelsen af hans rolle i Giprotransmost, således som den var anført i retsakterne af juli 2014, men begrænsede sig til at gøre gældende, at denne rolle var irrelevant, kan ikke rejse tvivl om denne konklusion. Det er således, uden at det er nødvendigt at tage stilling til den præcise rækkevidde af sagsøgerens udtalelser i nævnte stævning, som ikke indgår i akterne i den foreliggende sag, klart, at Rådet ikke rådede over dette dokument, da det vedtog retsakterne af juli 2014.
Derfor skal sagsøgerens argumenter, hvormed han bestrider, at den begrundelse, som er angivet for hans vedkommende i retsakterne af juli 2014 for så vidt angår det første relevante kriterium, er velbegrundet, tiltrædes.
–Anvendelsen af det andet relevante kriterium på sagsøgeren
Hvad angår det andet relevante kriterium bemærkes, at det ikke kræver, at de berørte personer eller enheder personligt drager fordel af indlemmelsen af Krim eller destabiliseringen af det østlige Ukraine. Det er, som Rådet har anført, tilstrækkeligt, at de drager fordel af en af de »russiske beslutningstagere«, som er ansvarlige for disse begivenheder, uden at det er nødvendigt at fastslå en forbindelse mellem de fordele, som de udpegede personer nyder godt af, og indlemmelsen af Krim eller destabiliseringen af det østlige Ukraine.
Hvis det var nødvendigt, for at dette kriterium finder anvendelse, at godtgøre, at der foreligger en sådan forbindelse, ville dette kriterium således miste sin relevans i lyset af det første relevante kriterium, der kræver en forbindelse mellem de handlinger, som de udpegede personer har begået, og den situation, som er opstået i Ukraine.
I det foreliggende tilfælde var det imidlertid med urette, at Rådet fandt, at det kunne anvende det andet relevante kriterium på sagsøgeren.
I denne henseende bemærkes for det første, at ordlyden af den første begrundelse kun gør det muligt at identificere præsident Putin som en russisk beslutningstager, som sagsøgeren anses for at drage fordel af. Henvisningen til »russiske beslutningstagere« uden yderligere præciseringer er for vag og ikke tilstrækkelig til at begrunde opførelsen af sagsøgeren på de omhandlede lister (jf. analogt dom af 12.3.2014, Al Assad mod Rådet,
T-202/12
,
EU:T:2014:113
, præmis
).
For det andet er det, i modsætning til hvad Rådet har anført, nødvendigt, for at det andet relevante kriterium kan finde anvendelse, at de russiske beslutningstagere, fra hvem de fordele, som de omfattede personer nyder godt af, hidrører, allerede i det mindste har indledt forberedelsen af indlemmelsen af Krim og destabiliseringen af det østlige Ukraine. Først når denne betingelse er opfyldt, skal de personer, der nyder godt af nævnte fordele, anses for ikke at kunne være uvidende om, at disse beslutningstagere er involveret i denne forberedelse, og for at kunne forvente, at deres ressourcer, som i det mindste delvist er opnået takket være de nævnte fordele, bliver omfattet af restriktive foranstaltninger med det formål at forhindre dem i at kunne yde støtte til de omhandlede beslutningstagere.
Hvis det andet relevante kriterium derimod kunne finde anvendelse, selv om den førnævnte betingelse ikke var opfyldt, ville det, som anført af sagsøgeren, undergrave retssikkerhedsprincippet. I denne henseende bemærkes, at de omhandlede restriktive foranstaltninger udgør en reaktion på de russiske myndigheders politikker og aktiviteter specifikt vedrørende Ukraine og ikke disse myndigheders adfærd i almindelighed. Nævnte politikker og aktiviteter blev iværksat fra slutningen af februar 2014.
I det foreliggende tilfælde har Rådet medgivet, at de kontrakter med den russiske stat eller med russiske offentlige virksomheder, som sagsøgeren har nydt godt af, ifølge de avisartikler, som Rådet har henvist til, vedrører en periode, som gik forud for den periode, hvor russiske beslutningstagere, navnlig præsident Putin, begyndte at true Ukraine. Disse kontrakter vedrører navnlig forberedelserne til De Olympiske Lege i Sotji, som fandt sted i vinteren 2014.
Hvis det antages, at situationen i Rusland kan anses for at være af en sådan karakter, at økonomiske aktiviteter af et omfang som dem, sagsøgeren har gennemført, ikke er mulige uden godkendelse fra dette lands præsident, således som det ifølge retspraksis er tilfældet i Hviderusland (dom af 12.5.2015, Ternavsky mod Rådet,
T-163/12
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:271
, præmis
), har Rådet i det foreliggende tilfælde ikke godtgjort, at sagsøgeren var blevet begunstiget af præsident Putin på det tidspunkt, hvor denne indledte de tiltag vedrørende Ukraine, som de omhandlede restriktive foranstaltninger er tiltænkt at være en reaktion på. I denne henseende præciseres det, at Rådet, således som det for så vidt angår det første relevante kriterium fremgår af præmis 74-85 ovenfor, ikke har godtgjort, at der foreligger en forbindelse mellem sagsøgeren og Giprotransmost, således at Rådet, i modsætning til hvad det hævder, ikke kan påberåbe sig den kontrakt, som dette selskab er blevet tildelt, som et eksempel på fordele, som sagsøgeren har opnået.
Under disse omstændigheder skal det foreliggende anbringende tiltrædes, for så vidt som det angår retsakterne af juli 2014, og disse retsakter skal annulleres, uden at det er nødvendigt at undersøge hverken de øvrige argumenter, som sagsøgeren har fremsat i denne sammenhæng, eller hans øvrige anbringender.
Påstandene om annullation af de øvrige anfægtede retsakter
Ved dokumenter indleveret til Rettens Justitskontor den 26. maj og den 2. november 2015 samt den 24. marts 2016 anmodede sagsøgeren om at måtte tilpasse stævningen, således at den også omfattede annullation af de øvrige anfægtede retsakter, for så vidt som de vedrører ham.
Ved tilpasningen af stævningen, således at den også omfattede annullation af retsakterne af marts 2015, fastholdt sagsøgeren de fem anbringender, som han havde fremsat vedrørende retsakterne af juli 2014, samtidig med at han tilføjede yderligere argumenter vedrørende navnlig den omstændighed, at Rådet i mellemtiden havde angivet en delvist ændret begrundelse for hans vedkommende.
Retsakterne af september 2015 og marts 2016 forlængede kun anvendelsen af de omhandlede restriktive foranstaltninger uden at ændre den anden begrundelse vedrørende sagsøgeren, og han fremsatte derfor ikke nye argumenter i forbindelse med sin tredje og fjerde anmodning om at måtte tilpasse stævningen, men begrænsede sig til at fastholde de argumenter, som han tidligere havde fremsat.
Rådet har ikke rejst indsigelse mod, at disse anmodninger som sådanne antages til realitetsforhandling, men har anført, at visse anbringender eller argumenter, som er fremsat i stævningen vedrørende retsakterne af juli 2014, ikke kan overføres på de øvrige anfægtede retsakter.
Det første anbringende om tilsidesættelse af begrundelsespligten
Sagsøgeren har gjort gældende, at de øvrige anfægtede retsakter i lighed med retsakterne af juli 2014 tilsidesætter begrundelsespligten for hans vedkommende. Særlig er det ikke muligt for ham at forstå, hvilke kriterier Rådet har anvendt med henblik på at begrunde, at han fortsat skal være opført på de omhandlede lister, eller hvordan han er blevet begunstiget og af hvem.
Rådet har anfægtet sagsøgerens argumenter.
Rådets anden begrundelse for så vidt angår sagsøgeren er gengivet i præmis 18 ovenfor.
Det bemærkes, at denne begrundelses tre første afsnit i det væsentlige svarer til de to første afsnit i den første begrundelse, således at betragtningerne i præmis 55-57 ovenfor finder analog anvendelse med henblik på at forkaste sagsøgerens argumenter vedrørende disse afsnit.
Det fjerde og det femte afsnit i den anden begrundelse identificerer mere specifikke og konkrete forhold vedrørende sagsøgerens stilling i selskabet Stroygazmontazh og i relation til forlaget Prosvescheniye.
Uden at foregribe bedømmelsen af, om de to sidstnævnte afsnit er velbegrundede, bemærkes, at de præcist definerer sagsøgerens rolle som ejer af Stroygazmontazh og bestyrelsesformand for Prosvescheniye. For begge disse selskabers vedkommende oplyses endvidere, at de udøver aktiviteter, som uden vanskelighed kan forbindes med det første relevante kriterium.
Hvad angår Stroygazmontazh drejer det sig om den omstændighed, at dette selskab har fået tildelt en statskontrakt til opførelse af en bro fra Rusland til Den Autonome Republik Krim, hvorved Krims integration i Den Russiske Føderation styrkes.
Hvad angår Prosvescheniye drejer det sig om iværksættelsen af projektet »Til Ruslands børn: Adresse – Krim«, en PR-kampagne, der havde til formål at overbevise børn på Krim om, at de nu er russiske borgere bosiddende i Rusland, og som således støttede den russiske regerings politik om at integrere Krim i Rusland.
En sådan begrundelse gør det muligt at forstå, at sagsøgeren, henset til sin rolle i hvert af disse selskaber, har ansvar for disses tiltag, der af Rådet anses for at høre under de tiltag, der er omfattet af det første relevante kriterium, nemlig sådanne, som underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed eller stabiliteten eller sikkerheden i Ukraine.
Under disse omstændigheder har ordlyden af begrundelsen for de øvrige anfægtede retsakter gjort det muligt for sagsøgeren at forstå, at hans navn blev bevaret på de omhandlede lister på grund af hans stilling i de førnævnte selskaber og disse selskabers aktiviteter, hvilket bekræftes af den omstændighed, at han inden for rammerne af det andet anbringende netop bestrider, at Rådets ræsonnement i denne henseende er velbegrundet. Da grundene til Rådets valg endvidere er klart angivet i disse retsakter, er Retten i stand til at vurdere, om de er velbegrundede.
I medfør af den retspraksis, som der er henvist til i præmis 58 ovenfor, må det konkluderes, at begrundelsen for de øvrige anfægtede retsakter er tilstrækkelig, og at spørgsmålet, om den er velbegrundet, skal bedømmes inden for rammerne af det andet anbringende.
Det andet anbringende om åbenbart urigtige skøn
Hvad angår den del af den anden begrundelse, som i det væsentlige allerede indgik i den første begrundelse, har sagsøgeren fremsat argumenter, der svarer til dem, som blev fremsat i stævningen og i replikken vedrørende retsakterne af juli 2014 (jf. præmis 63 ovenfor), idet han har præciseret, at hans selskaber ikke på nogen måde var blevet begunstiget, og anfægtet, at Rådet kunne anvende en formodningsregel, hvorefter en forretningsmand, der nyder fremgang i Rusland, alene af denne grund kan anses for at drage fordel af russiske beslutningstagere, der er ansvarlige for indlemmelsen af Krim eller destabiliseringen af det østlige Ukraine.
Hvad angår det fjerde afsnit i den anden begrundelse har sagsøgeren gjort gældende, at den omstændighed, at han ejer Stroygazmontazh, ikke indebærer, at han er ansvarlig for tiltag, der bringer Ukraines territoriale integritet i fare, eller at han støtter sådanne tiltag, eftersom projektet om opførelse af en bro fra Rusland til Krim, som dette selskab blev betroet, var planlagt længe før indlemmelsen af Krim og ikke blev besluttet af de samme personer som dem, der var ansvarlige for denne indlemmelse.
For så vidt angår hans rolle i relation til forlaget Prosvescheniye, som der henvises til i det femte afsnit i den anden begrundelse, har sagsøgeren bestridt, at dettes aktiviteter havde forbindelse til Krims integration i Rusland, og anført, at han, navnlig henset til, at nævnte forlag udgiver tusinder af publikationer, ikke kan drages til ansvar for indholdet af den af Rådet nævnte publikation.
Rådet har anfægtet sagsøgerens argumenter.
Indledningsvis bemærkes, at hvad angår de tre første afsnit i den anden begrundelse finder betragtningerne i præmis 87-94 ovenfor anvendelse, således at det skal konkluderes, at Rådet anlagde et åbenbart urigtigt skøn, idet det besluttede, at sagsøgerens navn kunne bevares på de omhandlede lister i henhold til det andet relevante kriterium på grundlag af de i de nævnte afsnit anførte grunde.
Der skal imidlertid henvises til, at det i henhold til fast restpraksis i betragtning af den præventive karakter af de omhandlede restriktive foranstaltninger må forholde sig således, at såfremt Unionens retsinstanser under prøvelsen af lovligheden af en anfægtet afgørelse vurderer, at i det mindste én af de af Rådet anførte grunde vedrørende en person, der er omfattet af disse foranstaltninger, er tilstrækkeligt præcis og konkret, at den er underbygget og i sig selv udgør et tilstrækkeligt grundlag, der berettiger, at nævnte foranstaltninger vedtages eller opretholdes, kan den omstændighed, at det samme ikke gælder for andre af disse grunde, ikke begrunde en annullation af retsakterne vedrørende disse foranstaltninger (jf. i denne retning og analogt dom af 12.5.2015, Ternavsky mod Rådet,
T-163/12
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:271
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal følgelig efterprøves, om det fjerde eller det femte afsnit i den anden begrundelse er støttet på tilstrækkelige beviser og dermed kan begrunde, at sagsøgerens navn i henhold til det første eller det andet relevante kriterium blev bevaret på de omhandlede lister.
Der erindres om, at det fjerde afsnit i den anden begrundelse er sålydende:
»[Sagsøgeren] ejer også selskabet Stroygazmontazh, der har fået tildelt en statskontrakt til opførelsen af en bro fra Rusland til den ulovligt indlemmede Autonome Republik Krim, hvorved Krims integration i Den Russiske Føderation styrkes, hvilket er med til at underminere Ukraines territoriale integritet.«
Som Rådet har anført, bestrider sagsøgeren ikke rigtigheden af de faktiske oplysninger, som nævnes i dette afsnit. Han benægter heller ikke, at han er ejer af Stroygazmontazh, eller at dette selskab blev tildelt en offentlig kontrakt med henblik på opførelse af en bro fra Rusland til Krim. Under alle omstændigheder er disse konstateringer underbygget af de af Rådet fremlagte beviser, som går forud i tid for vedtagelsen af retsakterne af marts 2015.
Derimod bestrider sagsøgeren konklusionen i det fjerde afsnit i den anden begrundelse, hvorefter opførelsen af den omhandlede bro styrker Krims integration i Den Russiske Føderation og dermed er med til at underminere Ukraines territoriale integritet.
I denne henseende bemærkes, at det, således som Rådet har anført, på nuværende tidspunkt er umuligt at komme direkte til Krim fra Rusland over land, mens broen vil muliggøre en sådan direkte adgang og dermed lette forbindelserne mellem Rusland og Krim ikke blot på området for varer og tjenester, men også fra et militært synspunkt. Heraf følger, at Rådet med rette, henset til den politiske og militære udvikling i området, som kom til udtryk ved de tiltag fra Ruslands side, der førte til afholdelsen af en såkaldt folkeafstemning om Krims status, Ruslands anerkendelse af resultatet af denne folkeafstemning og den ulovlige indlemmelse af Krim, kunne anse opførelsen af den omhandlede bro for at styrke Krims integration i Rusland og være med til at underminere Ukraines territoriale integritet.
Den sammenhæng, som disse tiltag fra Ruslands side indebærer, udgør en væsentlig ændring, som giver opførelsen af den omhandlede bro helt nye implikationer. Sagsøgerens argument om, at opførelsen af broen fra Rusland til Krim allerede var planlagt på et tidligere tidspunkt, er således ikke relevant.
Heraf følger, at det fjerde afsnit i den anden begrundelse udgør en korrekt anvendelse af det første relevante kriterium på sagsøgeren.
Selv om den omstændighed, at en af de af Rådet anførte grunde er velbegrundet, i henhold til den retspraksis, som der er henvist til i præmis 116 ovenfor, er tilstrækkelig til at berettige, at sagsøgerens navn bevares på de omhandlede lister, skal hans argumenter vedrørende den grund, som er anført i det femte afsnit af den anden begrundelse, for fuldstændighedens skyld også behandles.
Dette afsnit har følgende ordlyd:
»[Sagsøgeren] er formand for bestyrelsen for forlaget Prosvescheniye, der navnlig har gennemført projektet »Til Ruslands børn: Adresse – Krim«, en PR-kampagne, der havde til formål at overbevise børn på Krim om, at de nu er russiske borgere bosiddende i Rusland, og som således støttede den russiske regerings politik om at integrere Krim i Rusland.«
Sagsøgeren bestrider ikke, at han er bestyrelsesformand for dette forlag, men gør dels gældende, at dets aktiviteter ikke indebærer, at han kan anses for at støtte Krims integration i Rusland, dels, at han ikke har spillet nogen rolle i denne henseende.
Det bemærkes imidlertid for det første, som Rådet med rette har anført, at eksistensen af dette projekt og dets betydelige rækkevidde, der indebar produktion af mere end 2,5 mio. bøger, er godtgjort ved adskillige dokumenter fra offentlige kilder, som navnlig hidrører fra webstedet for det offentlige råd knyttet til Krims såkaldte regerings uddannelses- og videnskabsministerium og endog fra Prosvescheniyes eget websted, såvel som ved en erklæring fra PR-selskabet AGT Communications, der deltog i den omhandlede kampagne. I denne henseende bemærkes, at Rådet, således som det fremgår af skrivelse af 19. december 2014 (jf. præmis 14 ovenfor), rådede over disse dokumenter, før det vedtog retsakterne af marts 2015.
Det omhandlede projekt består, således som det fremgår af selve dets titel (»Til Ruslands børn: Adresse – Krim«), af en PR-kampagne, der har til formål at overbevise børn på Krim om, at de er russiske borgere bosiddende i Rusland. Denne kampagne støtter således den russiske regerings politik om at integrere Krim i Rusland.
Det fremgår særlig af de af Rådet fremlagte dokumenter, at det omhandlede projekt ifølge det ovennævnte uddannelses- og videnskabsministerium blev iværksat »på grundlag af instrukser fra Ruslands præsident« og »inden for rammerne af Krims og Sevastopols tilpasning til de russiske skolestandarder«. Rådet støttede sig endvidere på et dokument fra PR-selskabet AGT Communications, som deltog i den omhandlede kampagne, hvoraf det fremgår, at de af Prosvescheniye producerede lærebøger var blevet leveret »inden for rammerne af Krims og Sevastopols tilpasning til de russiske skolestandarder«, og at kampagnen omfattede »tegnekonkurrencer for børn med temaet »Vi bor i Rusland««.
Sagsøgerens første argument skal derfor forkastes.
For det andet bemærkes, at sagsøgeren i sin egenskab af formand for Prosvescheniyes bestyrelse ikke med rimelighed kunne være uvidende om den redaktionelle linje i publikationer fra det forlag, som han ledede. I denne henseende bemærkes, at den indflydelse og det ansvar, der må antages at følge af en sådan stilling, nødvendigvis indebærer en deltagelse fra sagsøgerens side i den kampagne, som dette selskab har ført (jf. i denne retning og analogt dom af 15.11.2012, Rådet mod Bamba,
C-417/11 P
,
EU:C:2012:718
, præmis
og
). Rådet kunne således med rette anse sagsøgeren for derfor at opfylde det første relevante kriterium.
Sagsøgerens andet argument skal følgelig ligeledes forkastes.
Heraf følger, at også det femte afsnit i den anden begrundelse udgør en korrekt anvendelse af det første relevante kriterium på sagsøgerens situation.
Henset til ovenstående betragtninger skal det fastslås, at det andet anbringende ikke kan tiltrædes for så vidt angår det fjerde og det femte afsnit i den anden begrundelse, mens det kan tiltrædes for så vidt angår de tre første afsnit. Under disse omstændigheder kan sagsøgeren i overensstemmelse med den retspraksis, som der er henvist til i præmis 116 ovenfor, ikke på grundlag af det foreliggende anbringende opnå, at de øvrige anfægtede retsakter annulleres.
Det tredje anbringende om tilsidesættelse af princippet om databeskyttelse
Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at Rådets offentliggørelse af utilstrækkeligt detaljerede, grundløse og urigtige beskyldninger til væsentlig skade for hans omdømme, som henviser til, at han er indblandet i korruption og kriminalitet, tilsidesætter principperne på området for beskyttelse af personoplysninger, som er fastslået navnlig i forordning nr. 45/2001. Han har præciseret, at de nye grunde, som er angivet for hans vedkommende, indebærer en kriminel adfærd fra hans side, selv om Rådet ikke har brugt udtrykkene »korruption« eller »kriminalitet«.
Rådet har ud over at anfægte sagsøgerens argumenter i materiel henseende tilføjet, at de angiveligt urigtige oplysninger vedrørende sagsøgerens deltagelse i Giprotransmost blev fjernet i forbindelse med vedtagelsen af retsakterne af marts 2015. Da sagsøgeren ikke har redegjort for, hvordan hans argument vedrørende dette selskab kan overføres til de nye grunde, kan dette anbringende ikke antages til realitetsbehandling.
For det første skal denne afvisningspåstand fra Rådets side tages til følge.
Sagsøgeren har således ikke forklaret, hvorledes hans argument vedrørende Giprotransmost finder anvendelse på de øvrige anfægtede retsakter, som ikke nævner dette selskab. Derfor er betingelserne i procesreglementets artikel 76, litra d), som i det væsentlige er sammenfaldende med de betingelser, der fremgår af artikel 44, stk. 1, litra c), i Rettens procesreglement af 2. maj 1991, ikke opfyldt.
I denne henseende skal der henvises til, at de anbringender og argumenter, som påberåbes til støtte for en anmodning om tilpasning af stævningen, i henhold til disse bestemmelser skal være tilstrækkelig klart og præcist fremstillet i denne anmodning til, at sagsøgte kan forberede sit forsvar, og Retten kan tage stilling til anmodningen, idet denne i modsat fald afvises (jf. i denne retning og analogt dom af 13.6.2013, Versalis mod Kommissionen,
C-511/11 P
,
EU:C:2013:386
, præmis
, og af 13.9.2013, Anbouba mod Rådet,
T-592/11
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2013:427
, præmis
).
For det andet og under alle omstændigheder er dette anbringende ikke relevant. Hvis det antages, at Rådet har behandlet personlige oplysninger vedrørende sagsøgerens deltagelse i Giprotransmost på en måde, som ikke er i overensstemmelse med forordning nr. 45/2001, vil denne omstændighed således ikke kunne føre til annullation af de øvrige anfægtede retsakter. Sagsøgeren ville derimod, såfremt han kunne bevise, at der foreligger en sådan behandling af personoplysninger, kunne påberåbe sig en tilsidesættelse af nævnte forordning inden for rammerne af et erstatningssøgsmål.
Det fjerde anbringende om tilsidesættelse af retten til forsvar og retten til en effektiv domstolsbeskyttelse
Sagsøgeren har bebrejdet Rådet, at det ikke gav ham aktindsigt i de beviser, som det agtede at støtte sig på med henblik på fortsat at lade hans navn være opført på de omhandlede lister, og at det ikke på forhånd hørte ham i denne henseende. Han har tilføjet, at Rådets påstande om, at hans selskaber skulle være blevet begunstiget og var blevet tildelt lukrative kontrakter uden udbud, først er fremkommet under sagens behandling.
Rådet har anfægtet sagsøgerens argumenter.
Det bemærkes, at den grundlæggende ret til overholdelse af retten til forsvar under en procedure, der går forud for vedtagelsen af en restriktiv foranstaltning, er udtrykkeligt fastsat i artikel 41, stk. 2, litra a), i chartret om grundlæggende rettigheder, som i medfør af artikel 6, stk. 1, TEU har samme juridiske værdi som traktaterne (jf. dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det bemærkes endvidere, at det følger af fast retspraksis, at princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse er en almindelig EU-retlig grundsætning, der udspringer af medlemsstaternes fælles forfatningstraditioner, og som er fastslået i artikel 6 og 13 i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950, hvilket princip endvidere blev bekræftet ved artikel 47 i chartret om grundlæggende rettigheder (jf. dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Endvidere fremgår det af fast retspraksis, at hensynet til en effektiv domstolskontrol, hvorunder det skal være muligt at efterprøve, om en EU-myndigheds begrundelse for opførelsen af en persons eller en enheds navn på listerne over adressater for de restriktive foranstaltninger er lovlig, kræver, at vedkommende EU-myndighed er forpligtet til i videst muligt omfang at meddele begrundelsen til den berørte person eller enhed enten på det tidspunkt, hvor opførelsen på listen bliver besluttet, eller i det mindste så hurtigt som muligt herefter med henblik på, at disse adressater sættes i stand til rettidigt at udnytte deres søgsmålsret (jf. dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Overholdelsen af denne forpligtelse til at meddele nævnte begrundelse er således nødvendig såvel for at sætte adressaterne for de restriktive foranstaltninger i stand til at forsvare deres rettigheder under de bedst mulige betingelser og at afgøre, om sagen bør prøves af Unionens retsinstanser, på grundlag af et fuldt kendskab til sagen, som for at sætte sidstnævnte fuldt ud i stand til at udøve den legalitetsprøvelse af den omhandlede EU-retsakt, som påhviler dem i medfør af traktaten (jf. dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I overensstemmelse med de krav, der er opstillet i denne retspraksis, bestemmes det i artikel 3, stk. 2 og 3, i afgørelse 2014/145 og artikel 14, stk. 2 og 3, i forordning nr. 269/2014, at Rådet meddeler sin afgørelse, herunder begrundelsen for opførelsen på listen, til den berørte fysiske eller juridiske person eller enhed eller det berørte organ, enten direkte, hvis adressen er kendt, eller ved offentliggørelse af en bekendtgørelse, og giver vedkommende lejlighed til at fremsætte bemærkninger. Fremsættes der bemærkninger, eller forelægges der væsentlig ny dokumentation, tager Rådet sin afgørelse op til fornyet overvejelse og underretter den fysiske eller juridiske person, enheden eller organet herom.
Endvidere bemærkes dels, at det fremgår af artikel 6, stk. 3, i afgørelse 2014/145, at denne afgørelse løbende overvåges, dels, at listen i bilaget til forordning nr. 269/2014 ifølge dennes artikel 14, stk. 4, tages op til revision med regelmæssige mellemrum og mindst hver 12. måned.
I det foreliggende tilfælde bemærkes, at sagsøgerens navn ved de øvrige anfægtede retsakter blev bevaret på de omhandlede lister med en begrundelse, der var delvist forskellig fra den begrundelse, som var indeholdt i retsakterne af juli 2014.
I denne sammenhæng skal der henvises til, at selv om Rådet ifølge retspraksis ikke var forpligtet til at høre sagsøgeren forud for den første opførelse af dennes navn på de omhandlede lister med henblik på, at de restriktive foranstaltninger over for ham kunne drage fordel af en overraskelseseffekt (jf. i denne retning og analogt dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
-
og den deri nævnte retspraksis), var det principielt forpligtet til at høre ham, før det besluttede, at han fortsat skulle være opført på de omhandlede lister. Det er imidlertid påkrævet at overholde retten til at blive hørt forud for vedtagelsen af retsakter, der opretholder restriktive foranstaltninger over for personer, som allerede er omfattet af disse foranstaltninger, når Rådet har lagt nye forhold til grund over for disse personer, og ikke når en sådan opretholdelse støttes på de samme grunde som dem, der begrundede vedtagelsen af den oprindelige retsakt om pålæggelse af de omhandlede restriktive foranstaltninger (jf. i samme retning og analogt dom af 7.4.2016, Central Bank of Iran mod Rådet,
C-266/15 P
,
EU:C:2016:208
, præmis
).
Eftersom begrundelsen vedrørende sagsøgeren i de øvrige anfægtede retsakter var blevet delvist ændret, var Rådet forpligtet til at høre ham forud for vedtagelsen af retsakterne af marts 2015.
I denne henseende meddelte Rådet, som allerede bemærket i præmis 14-16 ovenfor, ved skrivelse af 19. december 2014 det advokatfirma, som repræsenterer sagsøgeren i den foreliggende sag, det nye udkast til begrundelse, som det havde til hensigt at vedtage med henblik på at opretholde de restriktive foranstaltninger over for ham, idet det gav ham en frist, inden for hvilken han kunne fremsætte bemærkninger.
Dette udkast til begrundelse (jf. præmis 14 ovenfor) var, bortset fra det fjerde afsnit, i det væsentlige sammenfaldende med den anden begrundelse, som var anført i retsakterne af marts 2015. I dette fjerde afsnit nævntes derimod den omstændighed, at sagsøgeren var den faktiske ejer af Volgomost, som kontrollerede Giprotransmost. Hvad angår det sidstnævnte selskab blev betragtningerne i retsakterne af juli 2014 gentaget.
Ved skrivelse af 14. januar 2015 indgav sagsøgeren bemærkninger til Rådet om bl.a. nævnte udkast til begrundelse. Herved gjorde sagsøgeren gældende, at de anførte grunde var vage og irrelevante, henset til de fastsatte kriterier for, at en person kan være omfattet af restriktive foranstaltninger. Særlig nægtede han dels at være den faktiske ejer af Volgomost, idet han anfægtede de beviser, som Rådet påberåbte sig i denne henseende, dels anfægtede han, at hans rolle i Prosvescheniye kunne begrunde hans fortsatte opførelse på de omhandlede lister.
Ved skrivelse af 13. februar 2015 oplyste Rådet sagsøgeren om sin hensigt om at bevare hans navn på de omhandlede lister på grundlag af den anden begrundelse, som tog hensyn til de bemærkninger, som han havde fremsat. Rådet vedlagde endvidere offentligt tilgængelig dokumentation som bilag til denne skrivelse og opfordrede sagsøgeren til at udtale sig om denne nye begrundelse senest den 26. februar 2015.
Sagsøgeren fulgte imidlertid ikke denne opfordring.
På baggrund af den foregående sammenfatning af de faktiske omstændigheder kan det konkluderes, at Rådet har opfyldt de forpligtelser, som følger af retspraksis vedrørende overholdelse af sagsøgerens ret til forsvar under den procedure, som førte til vedtagelsen af retsakterne af marts 2015.
Det bemærkes i øvrigt, at selv om sagsøgerens adresse, som fremgik af den stævning, hvormed det foreliggende søgsmål blev indledt, herefter ganske vist var til rådighed for Rådet, medførte den omstændighed, at Rådet henvendte sig til hans repræsentanter, ikke nogen tilsidesættelse af retten til forsvar.
Sagsøgeren gør således end ikke gældende, at den omstændighed, at Rådet valgte at meddele udkastene til den nye begrundelse, som det agtede at vedtage over for ham, til hans advokater, indebar et indgreb i hans rettigheder, som begrunder en annullation af retsakterne af marts 2015, for så vidt som de vedrører ham (jf. i denne retning og analogt dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad angår sagsøgerens argument vedrørende den omstændighed, at det først var under den retslige procedure, at Rådet nævnte den begunstigelse, som hans selskaber skulle have nydt godt af, og manglen på et udbud i forbindelse med de offentlige kontrakter, som hans selskaber blev tildelt, bemærkes, at de udkast til begrundelse, som sagsøgeren modtog, henviser til den omstændighed, at han var blevet begunstiget ved tildelingen af disse kontrakter på grund af sine forbindelser til russiske beslutningstagere. Sagsøgeren bestred i øvrigt i sin skrivelse af 14. januar 2015, at han var blevet begunstiget. Han kan derfor ikke påberåbe sig en tilsidesættelse af sin ret til forsvar i denne henseende.
Hvad angår retsakterne af september 2015 og af marts 2016 er det, bortset fra at sagsøgeren ikke har fremført nogen specifikke argumenter, tilstrækkeligt at bemærke, at den af Rådet anførte begrundelse ikke var blevet ændret, således at Rådet i medfør af den retspraksis, som der er henvist til i præmis 150 ovenfor, ikke var forpligtet til på forhånd at høre ham.
Hvad endelig angår den omstændighed, som sagsøgeren ligeledes har påberåbt sig, at Rådet ikke indrømmede ham en mundtlig høring, skal det fastslås, at hverken den lovgivning, som finder anvendelse, eller det almindelige princip om overholdelse af retten til forsvar giver de berørte ret til en sådan høring (jf. dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Følgelig skal det fjerde anbringende forkastes, for så vidt som det er fremsat til støtte for påstanden om annullation af de øvrige anfægtede retsakter.
Det femte anbringende om ubegrundet og uforholdsmæssig tilsidesættelse af de grundlæggende rettigheder, herunder ejendomsretten, retten til privatliv og retten til at oprette og drive egen virksomhed
Sagsøgeren har gjort gældende, at opførelsen og bevarelsen af hans navn på de omhandlede lister udgør en ubegrundet og uforholdsmæssig begrænsning af hans grundlæggende rettigheder, herunder navnlig ejendomsretten, retten til privatliv og retten til at oprette og drive egen virksomhed. Han har tilføjet, at Rådet ikke har forklaret, hvorledes opretholdelsen af de restriktive foranstaltninger over for ham kunne lægge pres på russiske beslutningstagere, som var ansvarlige for indlemmelsen af Krim.
Rådet har anfægtet sagsøgerens argumenter.
Det bemærkes, at ejendomsretten hører til EU-rettens almindelige principper og er fastslået i artikel 17 i chartret om grundlæggende rettigheder. For så vidt angår retten til beskyttelse af privatlivet anerkendes retten til respekt herfor i artikel 7 i chartret om grundlæggende rettigheder. Ytringsfriheden er ligeledes fastslået i dette charters artikel 16.
I det foreliggende tilfælde udgør de restriktive foranstaltninger, der rammer bl.a. sagsøgeren, sikkerhedsforanstaltninger, der ikke anses for at fratage de berørte personer deres ejendom, retten til respekt for deres privatliv eller deres frihed til at oprette og drive egen virksomhed. Dog medfører de pågældende restriktive foranstaltninger uomtvisteligt en begrænsning af sagsøgerens udøvelse af ejendomsretten, og de påvirker sagsøgerens privatliv og frihed til at oprette og drive egen virksomhed (jf. i denne retning og analogt dom af 12.3.2014, Al Assad mod Rådet,
T-202/12
,
EU:T:2014:113
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger imidlertid af fast retspraksis, at disse grundlæggende rettigheder ikke nyder en absolut beskyttelse i EU-retten, men skal ses i sammenhæng med deres funktion i samfundet (jf. dom af 12.3.2014, Al Assad mod Rådet,
T-202/12
,
EU:T:2014:113
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne henseende skal der henvises til, at artikel 52, stk. 1, i chartret om grundlæggende rettigheder dels fastsætter, at »[e]nhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved [chartret om grundlæggende rettigheder], skal være fastlagt i lovgivningen og skal respektere disse rettigheders og friheders væsentligste indhold«, dels, at »[u]nder iagttagelse af proportionalitetsprincippet kan der kun indføres begrænsninger, såfremt disse er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder«.
For at være i overensstemmelse med EU-retten skal en begrænsning af udøvelsen af de omhandlede grundlæggende rettigheder således under alle omstændigheder opfylde en tredobbelt betingelse (dom af 27.2.2014, Ezz m.fl. mod Rådet,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
, præmis
).
For det første skal begrænsningen være fastlagt i lovgivningen. Med andre ord skal den foranstaltning, som der er tale om, have lovhjemmel (jf. i denne retning og analogt dom af 27.2.2014, Ezz m.fl. mod Rådet,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For det andet skal begrænsningen vedrøre et mål af almen interesse, der er anerkendt som sådant af Unionen (dom af 27.2.2014, Ezz m.fl. mod Rådet,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
, præmis
).
For det tredje må begrænsningen ikke være uforholdsmæssig. Dels skal den være nødvendig og stå i rimeligt forhold til det mål, som forfølges. Dels må der ikke gøres indgreb i det »væsentligste indhold«, dvs. kernen i den pågældende rettighed eller frihed (jf. i denne retning dom af 27.2.2014, Ezz m.fl. mod Rådet,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Disse tre betingelser er opfyldt i det foreliggende tilfælde.
Således er de omhandlede restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren, som de øvrige anfægtede retsakter indebærer, for det første »fastlagt i lovgivningen«, eftersom de er fastsat i retsakter, der navnlig er almengyldige og har en klar EU-retlig hjemmel og en tilstrækkelig begrundelse for så vidt angår såvel deres rækkevidde som grundene til, at det er berettiget at anvende dem over for sagsøgeren (jf. præmis 103-110 ovenfor) (jf. analogt dom af 5.11.2014, Mayaleh mod Rådet,
T-307/12 og T-408/13
,
EU:T:2014:926
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Inden for rammerne af behandlingen af det andet anbringende er det endvidere blevet fastslået, at denne begrundelse på trods af visse fejl gjorde det muligt at konkludere, at Rådet lovligt kunne bevare sagsøgerens navn på de omhandlede lister (jf. præmis 115-134 ovenfor).
For det andet har de omhandlede restriktive foranstaltninger til formål at lægge pres på de russiske myndigheder med henblik på, at de bringer tiltag og politikker, der destabiliserer Ukraine, til ophør. Der er her imidlertid tale om et mål, som hører til blandt dem, der forfølges inden for rammerne af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP), og som er omhandlet i artikel 21, stk. 2, litra b) og c), TEU, såsom konsolidering og styrkelse af demokrati, retsstatsprincippet, menneskerettigheder og folkerettens principper og bevaring af freden, forebyggelse af konflikter og styrkelse af den internationale sikkerhed og af beskyttelsen af civilbefolkningen.
I denne henseende skal det fremhæves, at De Forenede Nationers Generalforsamling den 27. marts 2014 vedtog resolution 68/262 med titlen »Territorial integrity of Ukraine«, hvorved den henviste til alle staters forpligtelse i henhold artikel 2 i De Forenede Nationers pagt til i deres mellemfolkelige forhold at afholde sig fra trussel om magtanvendelse eller brug af magt mod nogen stats territoriale integritet eller politiske uafhængighed og at bilægge deres mellemfolkelige tvistigheder ved fredelige midler. Den hilste navnlig internationale og regionale organisationers stadige indsats med henblik på at deeskalere situationen vedrørende Ukraine velkommen. I denne resolutions dispositive del bekræftede Generalforsamlingen navnlig betydningen af Ukraines suverænitet, politiske uafhængighed, enhed og territoriale integritet inden for sine internationalt anerkendte grænser og tilskyndede alle parter til ufortøvet at søge at løse situationen vedrørende Ukraine ved fredelige midler, at udvise tilbageholdenhed, at afholde sig fra enhver ensidig handling og fra enhver opildnende retorik, der ville kunne øge spændingerne, og at deltage fuldt ud i de internationale mæglingsbestræbelser.
For det tredje skal der for så vidt angår proportionalitetsprincippet henvises til, at det som et af de almindelige EU-retlige principper indebærer, at EU-institutionernes retsakter ikke må gå videre end nødvendigt og passende for virkeliggørelsen af det med de pågældende retsforskrifter forfulgte mål. Såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst indgribende foranstaltning således vælges, og ulemperne må herved ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål (jf. dom af 27.2.2014, Ezz m.fl. mod Rådet,
T-256/11
,
EU:T:2014:93
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne henseende er det præciseret i retspraksis, at der hvad angår domstolskontrollen med overholdelsen af proportionalitetsprincippet skal indrømmes EU-lovgiver et vidt skøn inden for områder, der for lovgiver indebærer valg af politisk, økonomisk og social karakter, og hvor lovgiver skal foretage komplekse vurderinger. Derfor vil en sådan foranstaltning kun kunne kendes ulovlig, såfremt en foranstaltning på disse områder er åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det mål, som vedkommende institution forfølger (jf. dom af 28.11.2013, Rådet mod Manufacturing Support & Procurement Kala Naft,
C-348/12 P
,
EU:C:2013:776
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde er de negative følger af anvendelsen af de omhandlede restriktive foranstaltninger på sagsøgeren, henset til betydningen af de mål, der forfølges hermed, ikke åbenbart uforholdsmæssige (jf. i denne retning og analogt dom af 14.10.2009, Bank Melli Iran mod Rådet,
T-390/08
,
EU:T:2009:401
, præmis
, og af 12.3.2014, Al Assad mod Rådet,
T-202/12
,
EU:T:2014:113
, præmis
).
Dette gælder så meget desto mere, som det inden for rammerne af behandlingen af det andet anbringende blev fastslået, at de restriktive foranstaltninger over for sagsøgeren var blevet opretholdt ved de øvrige anfægtede retsakter, fordi hans situation indebar, at han kunne anses for at opfylde betingelserne for anvendelse af det første relevante kriterium, eftersom han hørte til blandt de personer, som var ansvarlige for politikker og tiltag, som underminerede eller truede Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed eller stabiliteten eller sikkerheden i Ukraine.
Hvad angår den nødvendige karakter af de omhandlede restriktive foranstaltninger skal det fastslås, at alternative og mindre indgribende foranstaltninger, såsom et system med forudgående tilladelse eller en efterfølgende dokumentationspligt i forhold til anvendelsen af de overførte midler, ikke lige så effektivt tillader at nå de forfulgte mål, nemlig udøvelsen af et pres over for russiske beslutningstagere, som er ansvarlige for situationen i Ukraine, navnlig henset til muligheden for at omgå de pålagte restriktioner (jf. analogt dom af 12.3.2014, Al Assad mod Rådet,
T-202/12
,
EU:T:2014:113
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Endvidere skal der henvises til, at artikel 2, stk. 3 og 4, i afgørelse 2014/145 og artikel 4, stk. 1, artikel 5, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 269/2014 hjemler mulighed for dels at tillade, at indefrosne midler anvendes til opfyldelse af essentielle behov eller bestemte forpligtelser, dels at give specifikke tilladelser til at frigive midler, andre finansielle aktiver eller andre økonomiske ressourcer.
I overensstemmelse med artikel 1, stk. 6, i afgørelse 2014/145 kan en medlemsstats kompetente myndighed ligeledes tillade indrejse på dens område af bl.a. tvingende humanitære hensyn.
Endelig kan den omstændighed, at sagsøgerens navn er opført på de omhandlede lister, ikke betegnes som uforholdsmæssig på grund af en påstået potentielt tidsubegrænset karakter. Disse lister undergives således regelmæssigt en fornyet gennemgang med henblik på at sikre, at personer og enheder, som ikke længere opfylder kriterierne for at optræde på disse lister, slettes af dem (jf. i denne retning og analogt dom af 12.3.2014, Al Assad mod Rådet,
T-202/12
,
EU:T:2014:113
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Heraf følger, at de begrænsninger af sagsøgerens grundlæggende rettigheder, som følger af de omhandlede restriktive foranstaltninger, ikke er uforholdsmæssige og ikke kan føre til annullation af de øvrige anfægtede retsakter.
Det foreliggende anbringende skal derfor forkastes.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger skal retsakterne af juli 2014 annulleres, for så vidt som de vedrører sagsøgeren, mens Rådet i øvrigt skal frifindes. Under disse omstændigheder er det ikke nødvendigt at tage stilling til Rådets subsidiære påstand (jf. præmis 42, sidste led, ovenfor), eftersom der ikke er anledning til at annullere gennemførelsesforordning 2016/353, for så vidt som den vedrører sagsøgeren.
Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 3, bærer hver part sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på ét eller flere punkter. I det foreliggende tilfælde skal sagsøgerens påstande tages til følge for så vidt angår annullationen af retsakterne af juli 2014, mens Rådet skal frifindes for så vidt angår de øvrige anfægtede retsakter, således at der skal træffes bestemmelse om, at hver part bærer sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Niende Afdeling):

1)
Rådets afgørelse 2014/145/FUSP af 17. marts 2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed, som ændret ved Rådets afgørelse 2014/508/FUSP af 30. juli 2014 og Rådets forordning (EU) nr. 269/2014 af 17. marts 2014 om restriktive foranstaltninger over for tiltag, der underminerer eller truer Ukraines territoriale integritet, suverænitet og uafhængighed, som gennemført ved Rådets gennemførelsesforordning (EU) nr. 826/2014 af 30. juli 2014, annulleres, for så vidt som de angår Arkady Romanovich Rotenberg.

2)
I øvrigt frifindes Rådet for Den Europæiske Union.

3)
Hver part bærer sine egne omkostninger.

Berardis
Tomljenović
Spielmann
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 30. november 2016.
Underskrifter
(
*1
) – * Processprog: engelsk.