CELEX: 62020CJ0012
Eelotsusetaotlus
Raudteevedu
Rahvusvahelised raudteekaubaveo koridorid
Määrus (EL) nr 913/2010
Artikli 13 lõige 1
Iga kaubaveokoridori jaoks universaalteenistuse loomine
Artikkel 14
Kaubaveokoridori nõukogu kindlaks määratud raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise raamistiku laad
Artikkel 20
Reguleerivad asutused
Direktiiv 2012/34/EL
Artikkel 27
Infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamise kord
Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate roll
Artiklid 56 ja 57
Reguleeriva asutuse ülesanded ja reguleerivate asutuste koostöö

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. septembri 2010. aasta määruse konkurentsivõimeliseks kaubaveoks kasutatava Euroopa raudteevõrgustiku kohta (
ELT 2010, L 276, lk 22
) artikli 13 lõiget 1, artikli 14 lõikeid 1 ja 9, artikli 18 punkti c ja artiklit 20, ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta direktiivi 2012/34/EL, millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond (
ELT 2012, L 343, lk 32
; parandus
ELT 2015, L 67, lk 32
), artikli 27 lõikeid 1 ja 2, artikli 57 lõike 1 esimese lõigu teist lauset ja IV lisa punkti 3 alapunkti a.
Taotlus on esitatud DB Netz AG ja Bundesrepublik Deutschlandi (Saksamaa Liitvabariik), keda esindab Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (elektri-, gaasi-, telekommunikatsiooni-, posti- ja raudteevõrguamet, Saksamaa) (edaspidi „föderaalne võrguamet“) vahelises kohtuvaidluses selle üle, et viimane lükkas tagasi DB Netz AG kava muuta ettevalmistatud rahvusvaheliste rongiliinide infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste universaalteenistusele esitamise tingimusi.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määrus nr 913/2010
Määruse nr 913/2010 põhjendustes 4, 7, 25 ja 26 on märgitud:
„(4)
Kuigi raudteekaubaveo turu avamine on võimaldanud uutel ettevõtjatel raudteevõrgustikku siseneda, ei ole turumehhanismidest piisanud ega piisa raudteekaubaveo korraldamiseks, reguleerimiseks ja turvalisuse tagamiseks. Võrgustiku kasutamise optimeerimiseks ja selle usaldusväärsuse tagamiseks oleks kasulik võtta täiendavaid meetmeid, et tugevdada koostööd, mida tehakse rahvusvaheliste rongiliinide kaubaveoks kasutamise õiguse jaotamisel raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate vahel.
[…]
(7)
Käesoleva määrusega ei tohiks piirata [nõukogu 29. juuli 1991. aasta] direktiivis 91/440/EMÜ [ühenduse raudteede arendamise kohta (
EÜT 1991, L 237, lk 25
; ELT eriväljaanne 07/01, lk 341)] ja [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2001. aasta] direktiivis 2001/14/EÜ [raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise, raudteeinfrastruktuuri kasutustasude kehtestamise ja ohutustunnistuste andmise kohta (
EÜT 2001, L 75, lk 29
; ELT eriväljaanne 07/05, lk 404)], sätestatud raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate, ning asjakohasel juhul direktiivi 2001/14[…] artikli 14 lõikes 2 osutatud jaotamisorganite õigusi ja kohustusi, kui ei ole sätestatud teisiti. Kõnealused õigusaktid, sealhulgas kaubaveokoridore käsitlevad sätted, on jätkuvalt jõus.
[…]
(25)
Rahvusvahelistele raudteeteenustele mittediskrimineeriva juurdepääsu tagamiseks on vaja tagada tõhus koostöö reguleerivate organite vahel seoses kaubaveokoridori kuuluvate erinevate võrkudega.
(26)
Et soodustada kaubaveokoridori peamise infrastruktuuri kasutamist käsitleva teabe kättesaadavust ja tagada mittediskrimineeriv juurdepääs antud koridorile, peaks juhatus koostama kogu vastavat teavet sisaldava dokumendi, seda regulaarselt ajakohastama ning avaldama.“
Määruse artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Käesolevas määruses kehtestatakse konkurentsivõimeliseks kaubaveoks kasutatavate rahvusvaheliste raudteekoridoride loomise ja organiseerimise eeskirjad, eesmärgiga luua Euroopa konkurentsivõimeline raudteevõrgustik kaubaveoks. Selles sätestatakse kaubaveokoridoride valiku, organiseerimise, haldamise ja neisse tehtavate soovituslike investeeringute kavandamise eeskirjad.“
Nimetatud määruse artikkel 2 näeb ette:
„1.   Käesolevas määruses kasutatakse direktiivi 2001/14[…] artiklis 2 määratletud mõisteid.
2.   Lisaks lõikes 1 osutatud mõistetele kasutatakse veel järgmisi mõisteid:
a)
„kaubaveokoridor“ – kõik liikmesriikide ja, kui see on asjakohane, Euroopa kolmandate riikide territooriumil asuvad või nende vahelised vastavalt määratud raudteeliinid, sealhulgas raudtee-parvlaevaliinid, mis ühendavad põhiliinil paiknevat kahte või enamat terminali ning, kui see on asjakohane, neid ühendavaid ümbersõiduteid ja koridori osi, sealhulgas raudteeinfrastruktuur ja selle juurde kuuluvad seadmed ja raudteeteenused kooskõlas direktiivi 2001/14[…] artikliga 5;
[…]“.
Sama määruse artikkel 8 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Iga raudteekaubaveokoridori jaoks moodustavad asjaomased liikmesriigid nõukogu, mis vastutab kaubaveokoridori üldiste eesmärkide määratlemise, järelevalve ning käesoleva artikli lõikes 7 ning artiklites 9 ja 11, artikli 14 lõikes 1 ja artiklis 22 selgesõnaliselt sätestatud meetmete võtmise eest. Nõukokku kuuluvad asjaomaste liikmesriikide ametiasutuste esindajad.
2.   Iga raudteekaubaveokoridori jaoks moodustavad asjaomased raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad ja vajadusel direktiivi 2001/14[…] artikli 14 lõikes 2 osutatud jaotamisorganid juhatuse, kes vastutab käesoleva artikli lõigetes 5, 7, 8 ja 9 ning artiklites 9 kuni 12, artikli 13 lõikes 1, artikli 14 lõigetes 2, 6 ja 9, artikli 16 lõikes 1, artikli 17 lõikes 1 ning artiklites 18 ja 19 selgesõnaliselt sätestatud meetmete võtmise eest. Juhatusse kuuluvad raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate esindajad.
3.   Kaubaveokoridoriga seotud liikmesriigid ja raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad teevad koostööd lõikes 1 nimetatud nõukogu ja lõikes 2 nimetatud juhatuse raames, et tagada kaubaveokoridori areng vastavalt selle rakenduskavale.
4.   Nõukogu teeb otsused asjaomaste liikmesriikide ametiasutuste esindajate vastastikusel kokkuleppel.
[…]
9.   Juhatus koordineerib vastavalt riiklikele ja üleeuroopalistele rakenduskavadele koostalitlusvõimelisi IT‑rakendusi või tulevikus kättesaadavaks muutuda võivaid alternatiivseid lahendusi, et hallata rahvusvaheliste rongiliinide taotlusi ja rahvusvahelise rongiliikluse toimimist kaubaveokoridoris.“
Määruse nr 913/2010 artikkel 12 sätestab:
„Juhatus kooskõlastab ja tagab sobival viisil ja ajal ühes kohas kõigi oma selliste tööde teostamise ajakava avaldamise, mis on seotud infrastruktuuri ja selle varustusega ja mis piiravad kaubaveokoridori läbilaskevõimsust.“
Määruse artikkel 13 näeb ette:
„1.   Kaubaveokoridori juhatus määrab või asutab ühise organi, mis annab taotlejatele võimaluse esitada taotlusi ja saada vastuseid ühest kohast ja ühe toiminguna seoses infrastruktuuri läbilaskevõimsusega kaubarongidele, mis ületavad kaubaveokoridoris vähemalt ühe piiri (edaspidi „universaalteenistus“).
2.   Universaalteenistus esitab koordineerimisvahendina samuti alusandmeid infrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise kohta, sealhulgas artiklis 18 osutatud teavet. Ta näitab, milline on taotluse esitamise ajal infrastruktuuri läbilaskevõimsus ja selle omadused vastavalt eelnevalt kindlaksmääratud näitajatele, nagu kaubaveokoridoris liiklevate rongide lubatud kiirus, pikkus, laadimisgabariidid või teljekoormus.
[…]“.
Määruse artikkel 14 sätestab:
„1.   Nõukogu määrab vastavalt direktiivi 2001/14[…] artikli 14 lõikele 1 kindlaks kaubaveokoridoris infrastruktuuri läbilaskevõimsuse jaotamise raamistiku.
2.   Juhatus hindab kaubaveokoridoris liikuvatele kaubarongidele läbilaskevõimsuse jaotamise vajadust, võttes arvesse käesoleva määruse artikli 9 lõikes 3 osutatud transpordituru uuringut, infrastruktuuri läbilaskevõimsuse taotlusi seoses varasemate ja hetkel kehtivate sõiduplaanidega ning raamlepinguid.
[…]
6.   Juhatus edendab kaubaveokoridori läbilaskevõimsuse jaotamisega seotud eelistuste eeskirjade kooskõlastamist.
[…]
9.   Kaubaveokoridori juhatus ja artikli 8 lõikes 7 osutatud nõuanderühm kehtestavad menetluskorra, et tagada läbilaskevõimsuse jaotamise optimaalne kooskõlastamine raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate vahel, nii seoses artikli 13 lõikes 1 osutatud taotlustega kui ka asjaomastele raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatele laekunud taotlustega. Selles võetakse samuti arvesse juurdepääsu terminalidele.
[…]“.
Sama määruse artikli 16 lõige 1 täpsustab:
„Kaubaveokoridori juhatus kehtestab menetlused liikluse korraldamise kooskõlastamiseks kaubaveokoridoris. Ühendatud kaubaveokoridoride juhatused kehtestavad menetlused liikluse korraldamise kooskõlastamiseks sellistes kaubaveokoridorides.“
Määruse nr 913/2010 artikkel 18 sätestab:
„Juhatus koostab, ajakohastab regulaarselt ja avaldab dokumendi, mis sisaldab:
a)
vastavalt direktiivi 2001/14[…] artiklis 3 osutatud korrale koostatud riigisisestes võrguaruannetes sisalduvat kogu teavet kaubaveokoridoride kohta;
[…]
c)
teavet käesoleva määruse artiklites 13 kuni 17 osutatud menetluste kohta ja
[…]“.
Määruse artikkel 20 näeb ette:
„1.   Direktiivi 2001/14[…] artiklis 30 osutatud reguleerivad organid teevad koostööd raudteekaubaveokoridoris esineva konkurentsi üle järelevalve teostamiseks. Eelkõige tagavad nad mittediskrimineeriva juurdepääsu võimaldamise koridorile ja tegutsevad kõnealuse direktiivi artikli 30 lõikes 2 sätestatud apellatsioone menetleva organina. Nad vahetavad raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatelt ja muudelt asjaomastelt pooltelt saadud vajalikku teavet.
[…]
3.   Kui taotleja esitab reguleerivale organile kaebuse seoses raudteekaubaveo rahvusvaheliste teenustega või reguleeriva organi poolt omal algatusel läbiviidud uurimise raames, konsulteerib asjaomane reguleeriv organ kõigi teiste selliste liikmesriikide reguleerivate organitega, kelle territooriumi läbib asjaomase kaubarongiga seotud rongiliin, ja palub neil enne oma otsuse vastuvõtmist esitada kogu vajalik teave.
[…]“.
Direktiiv 2012/34
Direktiivi 2012/34 artikli 3 punktid 2, 19 ja 26 sätestavad:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
2)
„raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja“ – asutus või ettevõtja, kes vastutab eelkõige raudteeinfrastruktuuri rajamise, majandamise ja hooldamise eest, sealhulgas liikluskorralduse ning juhtkäskude ja signaalimise eest; võrgustiku või selle osaga seotud raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja ülesanded võib anda teistele asutustele või ettevõtjatele;
[…]
19)
„taotleja“ – raudteeveo-ettevõtja, rahvusvaheline raudteeveo-ettevõtjate rühmitus või muu füüsiline või juriidiline isik, nagu [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2007. aasta] määrusele (EÜ) nr 1370/2007[, mis käsitleb avaliku reisijateveoteenuse osutamist raudteel ja maanteel ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused (EMÜ) nr 1191/69 ja (EMÜ) nr 1107/70 (
ELT 2007, L 315, lk 1
)] vastavad pädevad asutused ning vedajad, kaubasaatjad ja kombineeritud veoteenuseid osutavad ettevõtjad, kellel on avalike teenuste osutamisega seonduv või ärihuvi infrastruktuuri läbilaskevõime omandamiseks;
[…]
26)
„võrgustiku teadaanne“ – teade, milles esitatakse kasutustasude määramise ning läbilaskevõime jaotamise skeemidega seotud üksikasjalikud üldeeskirjad, tähtajad, menetlused ja kriteeriumid, sealhulgas muu teave, mis on raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime taotlemiseks vajalik“.
Direktiivi artikkel 27 näeb ette:
„1.   Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja töötab pärast huvitatud isikutega konsulteerimist välja ning avaldab võrgustiku teadaande, mis on kättesaadav tasu eest, mis ei ületa aruande avaldamisega seotud kulusid. Võrgustiku teadaanne avaldatakse vähemalt kahes liidu ametlikus keeles. Võrgustiku teadaande sisu tehakse elektroonilises vormingus tasuta kättesaadavaks infrastruktuuri-ettevõtja veebiportaalis, millele on juurdepääs ühise veebiportaali kaudu. Kõnealuse veebiportaali loovad infrastruktuuri-ettevõtjad oma koostöö raames artiklite 37 ja 40 kohaselt.
2.   Võrgustiku teadaandes esitatakse raudteeveo-ettevõtjatele pakutava infrastruktuuri omadused ning see sisaldab teavet raudteeinfrastruktuurile juurdepääsu tingimuste kohta. Samuti sisaldab võrgustiku teadaanne teavet raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja võrgustikuga ühendatud teenindusrajatistele juurdepääsu tingimuste kohta ning nendes rajatistes osutatavate teenuste kohta või viitab veebisaidile, millel kõnealune teave on elektroonilises vormingus tasuta kättesaadav. Võrgustiku teadaande sisu on esitatud IV lisas.
[…]“.
Direktiivi artikli 39 lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigid võivad sätestada infrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise raamistiku, tingimusel et järgitakse raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja majandamise sõltumatuse nõuet, mis on ette nähtud artikliga 4. Sätestatakse konkreetsed läbilaskevõime jaotamise eeskirjad. Läbilaskevõimet jaotab raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja. Eelkõige tagab raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja, et infrastruktuuri läbilaskevõimet jaotatakse ausalt ja diskrimineerimata ning vastavalt liidu õigusele.“
Direktiivi artikli 40 lõige 1 täpsustab:
„Liikmesriigid tagavad, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad teevad koostööd, et võimaldada liidu raudteesüsteemis enam kui üht võrgustikku hõlmava infrastruktuuri läbilaskevõime tõhusat loomist ja jaotamist, sealhulgas artiklis 42 osutatud raamlepingute alusel. Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad kehtestavad asjakohased menetlused, järgides käesolevas direktiivis sätestatud eeskirju, ja korraldavad vastavalt tegevuse enam kui üht võrgustikku hõlmavatel rongiliinidel.
Liikmesriigid tagavad, et kaasatakse kõikide nende raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate esindajad, kelle jaotamisotsused mõjutavad teisi raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjaid, et kooskõlastada infrastruktuuri läbilaskevõime jaotamist või jaotada kogu asjakohane läbilaskevõime rahvusvahelisel tasandil, ilma et see piiraks raudtee-kaubaveovõrgustikke käsitlevates liidu õiguses sisalduvate erieeskirjade kohaldamist. Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad avaldavad koostöö raames kehtestatud läbilaskevõime jaotamise põhimõtted ja kriteeriumid oma võrgustiku teadaandes kooskõlas IV lisa punktiga 3. Kõnealustesse menetlustesse võib kaasata kolmandate riikide raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate asjakohaseid esindajaid.“
Direktiivi 2012/34 artikli 55 lõige 1 sätestab:
„Iga liikmesriik loob ühtse raudteesektorit reguleeriva riikliku asutuse. Ilma et see piiraks lõike 2 kohaldamist, on kõnealune asutus eraldiseisev asutus, mis on organisatsioonilise, funktsionaalse ja hierarhilise ülesehituse poolest ning otsuste tegemise seisukohast õiguslikult eraldiseisev ja sõltumatu teistest avalik-õiguslikest või eraõiguslikest üksustest. Samuti on ta organisatsiooniliselt, rahastamisotsuste osas, õigusliku struktuuri poolest ning otsustustes sõltumatu mis tahes raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjast, tasusid määravast asutusest, läbilaskevõimet jaotavast asutusest või taotlejast. Lisaks on asutus funktsionaalselt sõltumatu kõigist pädevatest asutusest, kes on seotud avaliku teenindamise lepingu sõlmimisega.“
Direktiivi artikli 56 lõigete 1 ja 2 kohaselt:
„1.   Ilma et see piiraks artikli 46 lõike 6 kohaldamist, on taotlejal õigus, kui ta leiab, et teda on ebaõiglaselt koheldud, diskrimineeritud või muul viisil kahjustatud, esitada reguleerivale asutusele kaebus eelkõige raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja või vajaduse korral raudteeveo-ettevõtja või teenindusrajatise käitaja otsuste peale, mis käsitlevad:
a)
võrgustiku teadaannet selle esialgsel ja lõplikul kujul;
b)
selles esitatud kriteeriumeid;
c)
jaotamismenetlust ja selle tulemust;
d)
kasutustasude määramise skeemi;
e)
temalt nõutavate või nõuda kavatsetavate infrastruktuuri kasutustasude suurust;
f)
artiklite 10–13 kohast juurdepääsukorda;
g)
teenustele juurdepääsu ja teenuste eest kasutustasude määramist kooskõlas artikliga 13.
2.   Ilma et see piiraks liikmesriikide konkurentsiasutuste õigusi konkurentsi tagamisel raudteeteenuste turul, on reguleerival asutusel pädevus jälgida konkurentsiolukorda raudteeteenuste turul ning eelkõige kontrollida omal algatusel lõike 1 punkte a–g, et hoida ära taotlejate diskrimineerimist. Ta kontrollib eelkõige, kas võrgustiku teadaanne sisaldab diskrimineerivaid sätteid või kas sellega antakse raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatele kaalutlusõigus, mida on võimalik kasutada taotlejate diskrimineerimiseks.“
Nimetatud direktiivi artikli 57 lõike 1 esimene lõik on sõnastatud järgmiselt:
„Reguleerivad asutused vahetavad teavet oma töö ja otsustuspõhimõtete ning tavade kohta ja vahetavad eelkõige teavet oma peamiste menetlusküsimuste ja üle võetud liidu raudteeõiguse tõlgendamise probleemide kohta. Nad teevad muul viisil koostööd, et otsustamist kogu liidu ulatuses ühtlustada. Sel eesmärgil osalevad nad ja teevad koostööd korrapäraselt kokku tulevas võrgustikus. Komisjon on võrgustiku liige; ta kooskõlastab ja toetab selle tööd ning vastavalt vajadusele esitab võrgustikule soovitusi. Ta tagab asjakohaste reguleerivate asutuste aktiivse koostöö.“
Sama direktiivi artikkel 65 näeb ette:
„Direktiiv[…] 91/440[…], [nõukogu 19. juuni 1995. aasta direktiiv 95/18/EÜ raudtee-ettevõtjate litsentseerimise kohta (
EÜT 1995, L 143, lk 70
; ELT eriväljaanne 07/02, lk 258)] ja [direktiiv] 2001/14[…], mida on muudetud IX lisa A osas loetletud direktiividega, tunnistatakse kehtetuks alates 17. juunist 2015, ilma et see piiraks liikmesriikide kohustusi IX lisa B osas nimetatud direktiivide siseriiklikku õigusesse ülevõtmise tähtpäevade suhtes.
Viiteid kehtetuks tunnistatud direktiividele käsitatakse viidetena käesolevale direktiivile ning neid loetakse vastavalt X lisas esitatud vastavustabelile.“
Direktiivi 2012/34 IV lisa kohaselt:
„Artiklis 27 osutatud võrgustiku teadaanne sisaldab järgmist teavet.
[…]
3.
Jagu läbilaskevõime jaotamise põhimõtete ja kriteeriumide kohta. Selles sätestatakse põhinäitajad raudteeveo-ettevõtjatele pakutava infrastruktuuri läbilaskevõime […] kohta […]. Selles sätestatakse ka läbilaskevõime jaotamisega seotud menetlus ja tähtajad. See sisaldab läbilaskevõime jaotamismenetluses kasutatavaid konkreetseid kriteeriume, eelkõige:
a)
menetlust, mida kasutades taotlejad saavad raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjalt läbilaskevõimet taotleda;
b)
taotlejate suhtes kehtivaid nõudeid;
[…]
[…]“.
Saksa õigus
AEG
27. detsembri 1993. aasta üldise raudteeseaduse (Allgemeines Eisenbahngesetz) (edaspidi „AEG“) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni § 14 lõige 1 sätestab:
„Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad peavad tagama nende poolt käitatavate raudteeinfrastruktuuride diskrimineerimata kasutamise ja nende poolt pakutavate teenuste diskrimineerimata osutamise § 26 lõike 1 punktide 6 ja 7 ning lõike 4 punkti 1 alusel kehtestatud määrusega ette nähtud ulatuses. […]“.
AEG § 14d on sõnastatud järgmiselt:
„Avalikud raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad teavitavad reguleerivat asutust:
[…]
6.
võrgustiku teadaande ja teenindusrajatiste kasutamise tingimuste läbivaatamise või muutmise ettepanekust, sealhulgas kavandatud hinnakujunduse põhimõtetest ja hinnamääradest.
[…]“.
AEG § 14e näeb ette:
„(1)   Reguleeriv asutus võib § 14d kohase teate saamisel
[…]
4. nelja nädala jooksul § 14d esimese lause punkti 6 kohaselt ettepanekus sisalduvale läbivaatamisele või muutmisele vastu vaielda,
kui kavandatavad otsused ei ole kooskõlas raudteeinfrastruktuurile juurdepääsu käsitlevate õigusnormidega.
[…]
(3)   Kui reguleeriv asutus väljendab oma vastuseisu,
[…]
2.
võrgustiku teadaanne või teenindusrajatiste kasutamise tingimused, sealhulgas kavandatud hinnakujunduse põhimõtted ja hinnamäärad lõike 1 punktis 4 ette nähtud juhul ei jõustu.
[…]“.
EIBV
3. juuni 2005. aasta määruse raudteeinfrastruktuuri kasutamise kohta (Eisenbahninfrastruktur-Benutzungsverordnung) (
BGBl
. 2005 I, lk 1566; edaspidi „EIBV“) § 3 lõige 1 näeb ette:
„Raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad annavad ilma diskrimineerimata loa kasutada nende käitatavaid teenindusrajatisi ning osutavad ilma diskrimineerimata abiteenuseid ja lisa 1 punktis 2 kirjeldatud teenuseid, kui need on osa nende äritegevusest. Raudteede käitajad on lisaks kohustatud tegema kättesaadavaks oma hallatavad raudteed, side- ja turvanguseadmed ning kontaktvõrgu ja veoelektri ülekandeliinid, eraldama rongiliine vastavalt käesolevale määrusele ja osutama lisa 1 punktis 1 kirjeldatud teenuseid.“
Selle määruse § 4 sätestab:
„(1)   Raudteede käitaja kehtestab ja […] avaldab lisa 1 punktis 1 nimetatud teenuste kasutamise tingimused (võrgustiku teadaanne).
Juurdepääsu saajate taotlusel edastab raudteede käitaja neile nende kulul võrgustiku teadaande.
(2)   Võrgustiku teadaandes tuleb esitada vähemalt lisas 2 ja muudes selle määruse sätetes nimetatud andmed ning rongiliinide kasutamise tüüptingimused. Tasude loetelu ei ole võrgustiku teadaande osa.
[…]“.
Nimetatud määruse § 6 lõige 1 sätestab:
„Juurdepääsu saajad võivad raudteede käitajalt igal ajal taotleda rongiliine, kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti. […]“.
Sama määruse lisa 1 sätestab:
„1. Raudteede käitaja on kohustatud osutama järgmisi teenuseid:
a)
infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste menetlemine;
[…]“.
EIBV lisa 2 näeb ette:
„Paragrahvis 4 osutatud võrgustiku teadaanne sisaldab järgmist teavet:
[…]
3. Läbilaskevõime jaotamise põhimõtted ja kriteeriumid.
Esitada tuleb teave juurdepääsu saajate kasutusse antud raudteede läbilaskevõime üldiste omaduste kohta ning mis tahes kasutuspiirangute kohta, sealhulgas eeldatava hooldamiseks vajaliku läbilaskevõime kohta. Samuti tuleb esitada teave raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise menetluse kulgemise ja tähtaegade kohta, eelkõige
a)
juurdepääsu saajate poolt raudteede käitajatele esitatavate rongiliinide eraldamise taotluste esitamise korra kohta;
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
DB Netz, mis on 100% ulatuses kontserni Deutsche Bahn AG tütarettevõtja, on Saksamaa suurimat raudteevõrku haldav avalik raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja.
DB Netz kui raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja on vastavalt Saksa õigusele, eelkõige direktiivi 2012/34 artiklit 27 rakendava EIBV § 4 lõigetele 1 ja 2 ning lisa 2 punkti 3 kolmanda lause punktile a kohustatud koostama ja avaldama võrgustiku teadaande, mis sisaldab teavet raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamise menetluse käigu ja tähtaegade kohta, sh selle korra kohta, kuidas juurdepääsu saajatel tuleb raudteede käitajale rongiliinide taotlused esitada.
DB Netz osaleb ka määruse nr 913/2010 artikli 2 tähenduses Euroopa tasandil kaubaveokoridoride haldamises, millest DB Netzi raudteevõrk puutub kokku kuuega. Selle määruse sätete kohaselt on DB Netz kohustatud koos iga kõnealuse kaubaveokoridori teiste raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatega looma juhatuse, kes osaleb kõnealuse kaubaveokoridori haldamises ja kelle pädevuses on määrata ja luua iga kaubaveokoridori jaoks universaalteenistus, mis võimaldab raudteevõrgu kasutajatel esitada taotlused oma rahvusvahelistele kaubarongidele infrastruktuuri läbilaskevõime saamiseks ühes kohas ja ühesainsa tehinguga. Juhatus kehtestab menetluskorra, et tagada läbilaskevõime jaotamise kooskõlastamine raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate vahel, ning koostab ja avaldab dokumendi nimetusega
Corridor Information Document
(CID), mis sisaldab teavet asjaomase kaubaveokoridori kasutamise tingimuste kohta. Kõikide raudtee-kaubaveokoridoride puhul, milles DB Netz osaleb, kasutatakse universaalteenistusele taotluste esitamise menetluses
Path Coordination System
-nimelist elektroonilist reserveerimissüsteemi (liinide kooskõlastamise süsteem) (edaspidi „PCS-reserveerimissüsteem“).
Nende kaubaveokoridoride juhatused, milles osales DB Netz, otsustasid 2015. aastal, et ettevalmistatud rahvusvaheliste rongiliinide infrastruktuuri läbilaskevõime taotlusi saab iga koridori universaalteenistusele esitada üksnes PCS-reserveerimissüsteemi vahendusel. Need eeskirjad on avaldatud CIDi 4. raamatus.
DB Netz edastas 31. augustil 2015 föderaalsele võrguametile, kes on liikmesriigi pädev reguleeriv asutus direktiivi 2012/34 artikli 55 tähenduses, oma 2016. aasta võrgustiku teadaande muutmise kava. See muudatus puudutas eelkõige kaubaveokoridorides ettevalmistatud rongiliinide infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste universaalteenistusele kooskõlas määrusega nr 913/2010 esitamise korda. Kavandatava muudatuse eesmärk oli võimaldada infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamiseks üksnes PCS-reserveerimissüsteemi kasutamist, kaotades võimaluse kasutada selle süsteemi tehniliste tõrgete korral taotlusvormi. Muudatust põhjendati eelkõige asjaoluga, et kaubaveokoridori juhatuse vastu võetud ja avaldatud taotluste esitamise eeskirjad ei näinud ette sellise vormi kasutamist.
Föderaalne võrguamet lükkas DB Netzi esitatud 2016. aasta võrgustiku teadaande muutmise kava oma 22. septembri 2015. aasta otsusega AEG § 14e lõike 1 alusel tagasi ja jättis 8. märtsi 2016. aasta otsusega raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja vaide rahuldamata. Ta põhjendas heakskiidu andmisest keeldumist sellega, et väljapakutud muudatus, mille eesmärk oli kaotada PCS-reserveerimissüsteemi tehnilise tõrke korral võimalus kasutada alternatiivset lahendust, on vastuolus DB Netzi kohustusega – mis tuleneb AEG § 14 lõike 1 esimesest lausest, EIBV § 3 lõikest 1 ja lisa 1 punktist 1 – tagada tema käitatava raudteeinfrastruktuuri mittediskrimineeriv kasutamine ning tema pakutavate teenuste, sealhulgas rongiliinide taotluste menetlemise mittediskrimineeriv osutamine.
DB Netz esitas 15. märtsil 2016 Verwaltungsgericht Kölnile (Kölni halduskohus, Saksamaa) kaebuse, milles palus tühistada föderaalse võrguameti keelduva otsuse. Nimetatud kohus jättis kaebuse 20. aprilli 2018. aasta otsusega rahuldamata, järgides sisuliselt selle ameti argumente.
DB Netz esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, kellel tekkis küsimus, kas föderaalne võrguamet lükkas DB Netzi kavandatud 2016. aasta võrgustiku teadaande muutmise kava tagasi põhjendatult.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et föderaalsel võrguametil oli piisavalt põhjust eeldada, et määruse nr 913/2010 artikli 13 lõikes 1 nimetatud universaalteenistusele infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamise kord, mida reguleerib 2016. aasta võrgustiku teadaande punkt 4.2.5.1., võib olla diskrimineeriv, kui PCS-reserveerimissüsteemi tehnilise tõrke korral puudub alternatiivne lahendus.
Siiski tekkis eelotsusetaotluse esitanud kohtul esiteks küsimus, kas DB Netz võib seda korda vastavalt EIBV § 4 lõigetele 1 ja 2 koostoimes selle lisa 2 punkti 3 kolmanda lause punktiga a oma võrgustiku teadaandega reguleerida, allutades selle korra seega föderaalse võrguameti ammendavale kontrollile, või on asjaomase kaubaveokoridori juhatus selles valdkonnas ainupädev. Kuna EIBV § 4 lõigetega 1 ja 2 koostoimes selle lisa 2 punkti 3 kolmanda lause punktiga a rakendatakse direktiivi 2012/34 artikli 27 lõikeid 1 ja 2 koostoimes selle direktiivi IV lisa punkti 3 alapunktiga a, on määrava tähtsusega see, kas põhikohtuasjas kõne all olev infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamise kord kuulub selle direktiivi nimetatud sätete kohaldamisalasse.
Teiseks on eelotsusetaotluse esitanud kohtul küsimus – juhul, kui DB Netz peab seda menetlust tõesti reguleerima ka oma võrgustiku teadaandes –, kas liikmesriigi reguleeriv asutus peab sellise dokumendi kontrollimisel direktiivi 2012/34 artikli 27 tähenduses järgima määruse nr 913/2010 artiklit 20, mis näeb ette liikmesriikide reguleerivate asutuste koostöö, ja kui see on nii, siis kas see koostöökohustus välistab igasuguse ühepoolse tegevuse või nõuab, et liikmesriigi reguleeriv asutus vähemalt püüaks saavutada kooskõlastatud lähenemise. Juhul, kui see artikkel 20 ei ole kohaldatav, on sellel kohtul küsimus, kas direktiivi 2012/34 sätetest ja eelkõige selle artiklist 57 tuleneb sarnane koostöökohustus. Nimetatud kohus leiab, et selles valdkonnas koostöö puudumisel võivad liikmesriikide reguleerivate asutuste vastukäivad nõudmised muuta määruse nr 913/2010 artikli 13 lõike 1 eesmärgi – võimalus esitada infrastruktuuri läbilaskevõime taotlused ühes kohas ja ühe toiminguna – saavutamise raskemaks või koguni võimatuks.
Kolmandaks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et juhul kui kaubaveokoridori juhatusel on õigus ise kindlaks määrata taotluste universaalteenistusele esitamise kord, on kahtlane, et föderaalne võrguamet võib kontrollida DB Netzi 2016. aasta võrgustiku teadaannet ulatuses, mis läheb kaugemale sisulisest vastavusest selle juhatuse vastu võetud eeskirjadele.
Neljandaks, juhul kui liikmesriikide reguleerivad asutused on pädevad sellist kontrolli läbi viima, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus vajalikuks selgitada kaubaveokoridori infrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise raamistiku olulisust, mille kaubaveokoridori nõukogu on määruse nr 913/2010 artikli 14 lõike 1 alusel koostanud. Ta küsib seda, kuidas suhestuvad omavahel ühelt poolt asjaolu, et asjaomaste kaubaveokoridoride nõukogud on käesoleval juhul oma raamistiku artikli 8 lõikes 2 ette näinud, et kaubaveokoridori läbilaskevõime tuleb avaldada ja jaotada rahvusvahelise taotluste esitamise süsteemi, nimelt PCS-reserveerimissüsteemi abil, mis peab olema kooskõlastatud muude kaubaveokoridoridega, ja teiselt poolt föderaalse võrguameti ühepoolne tegevus, mille eesmärk on kehtestada DB Netzile kohustusi seoses infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste süsteemi loomisega, kooskõlastamata muude asjaomaste liikmesriikide reguleerivate asutustega peale Saksamaa Liitvabariigi. Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on selles osas kahtlusi seoses määruse nr 913/2010 artikli 14 lõike 1 tähenduses kaubaveokoridori raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise raamistiku õigusliku laadi ja siduvusega, ning ta soovib teada, kas seda raamistikku peavad tõlgendama liikmesriigi kohtud või Euroopa Kohus.
Neil asjaoludel otsustas Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen (Nordrhein-Westfaleni liidumaa kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [määrust] nr 913/2010, eelkõige osas, mis puudutab artikli 13 lõike 1, artikli 14 lõike 9 ja artikli 18 punkti c alusel kaubaveokoridori juhatusele pandud ülesandeid, tuleb tõlgendada nii, et kaubaveokoridori juhatus võib ise kindlaks määrata korra, mis reguleerib infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamist määruse artikli 13 lõikes 1 nimetatud universaalteenistusele, kusjuures ta võib näiteks (nagu käesoleval juhul) näha ette ainult elektroonilise reserveerimiskeskkonna kasutamise, või on kõnealusele korrale kohaldatavad [direktiivi 2012/34] artikli 27 lõigetes 1 ja 2 sätestatud üldnormid koostoimes sama direktiivi IV lisa punkti 3 alapunktiga a, millest tulenevalt saab korda reguleerida ainult kaubaveokoridoris osalevate raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate vastavates võrgustiku teadaannetes?
2.
Kas juhul, kui esimesele küsimusele tuleb vastata nii, et selles kirjeldatud korda saab reguleerida ainult kaubaveokoridoris osalevate raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate võrgustiku teadaannetes, peab liikmesriigi reguleeriv asutus võrgustiku teadaannet kontrollima määruse nr 913/2010 artiklist 20 lähtudes või võtma samamoodi aluseks ainult direktiivi 2012/34[…] sätted ja nende ülevõtmiseks kehtestatud riigisisesed õigusnormid?
a)
Kas juhul, kui kontroll peab toimuma [määruse] nr 913/2010 artiklist 20 lähtudes, on viidatud sättega kooskõlas, et liikmesriigi reguleeriv asutus lükkab tagasi esimeses küsimuses kirjeldatud võrgustiku teadaandes ette nähtud korra, tegutsemata seejuures sisuliselt ühtselt ja üheskoos reguleerivate asutustega teistest liikmesriikidest, mida kaubaveokoridor samuti läbib, või vähemalt konsulteerimata ühise tegutsemise huvides enne teiste liikmesriikide reguleerivate asutustega [peale asjaomase riigi]?
b)
Kas juhul, kui kontroll peab toimuma direktiivi 2012/34[…] sätetest ja nende ülevõtmiseks kehtestatud liikmesriigi õigusnormidest lähtudes, on nende sätetega, aga eelkõige sama direktiivi artikli 57 lõike 1 [esimese lõigu] teises lauses ette nähtud üldise kooskõlastamiskohustusega kooskõlas, et liikmesriigi reguleeriv asutus lükkab selle korra tagasi, tegutsemata seejuures sisuliselt ühtselt ja üheskoos reguleerivate asutustega teistest liikmesriikidest [peale asjaomase riigi], mida kaubaveokoridor samuti läbib, või vähemalt konsulteerimata ühise tegutsemise huvides enne teiste liikmesriikide reguleerivate asutustega?
3.
Kas juhul, kui esimesele küsimusele tuleb vastata nii, et kaubaveokoridori juhatus võib ise määrata kindlaks [selles küsimuses] kirjeldatud korra, on liikmesriigi reguleerival asutusel õigus kontrollida raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja võrgustiku teadaannet määruse nr 913/2010 artikli 20 või direktiivi 2012/34[…] sätete ja nende ülevõtmiseks kehtestatud liikmesriigi õigusnormide alusel põhjalikumalt, minnes kaugemale selle sisulisest vastavusest juhatuse kindlaks määratud korrale, ja selle vajaduse korral tagasi lükata, kui raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja võrgustiku teadaanne sisaldab seda korda reguleerivaid sätteid? Kui vastus on jaatav, siis kuidas tuleb vastata [teisele küsimusele], pidades silmas reguleeriva asutuse asjaomast pädevust?
4.
Kas juhul, kui liikmesriigi reguleerivad asutused on eelnevate küsimuste vastustest tulenevalt pädevad kontrollima [esimeses küsimuses] kirjeldatud korda, tuleb [määruse] nr 913/2010 artikli 14 lõiget 1 tõlgendada nii, et selle sätte alusel nõukogu kindlaks määratud raamistik on liikmesriigi reguleerivatele asutustele ja liikmesriigi kohtutele siduv liidu õigus, millel on esimus liikmesriigi õiguse suhtes ja millele saab lõplikult siduva tõlgenduse anda Euroopa Kohus?
5.
Kas juhul, kui neljandale küsimusele tuleb vastata jaatavalt, peab lähtuma sellest, et [määruse] nr 913/2010 artikli 14 lõike 1 alusel iga kaubaveokoridori nõukogu kehtestatud raamistiku artikli 8 lõikes 2 sisalduv tingimus, et koridori läbilaskevõime tuleb avaldada ja jaotada rahvusvahelise taotluste esitamise süsteemi abil, mis peab olema võimalikult suures osas kooskõlastatud muude kaubaveokoridoridega, ei luba liikmesriigi reguleerival asutusel teha otsust, millega pannakse kaubaveokoridoris osalevale raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale tema võrgustiku teadaande kohta asjaomase taotluste süsteemi loomiseks kohustused, mida ei ole kooskõlastatud reguleerivate asutustega teistest liikmesriikidest [peale asjaomase liikmesriigi], mida kaubaveokoridor samuti läbib?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 913/2010 artikli 13 lõiget 1, artikli 14 lõiget 9 ja artikli 18 punkti c ning direktiivi 2012/34 artikli 27 lõikeid 1 ja 2 koostoimes selle direktiivi IV lisa punkti 3 alapunktiga a tuleb tõlgendada nii, et pädevaks organiks võtma vastu eeskirju, mida kohaldatakse infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamisele (sh küsimuses, et kasutada saab üksnes elektroonilist reserveerimiskeskkonda) määruse artikli 13 lõikes 1 nimetatud universaalteenistusele on nimetatud määruse artikli 8 lõike 2 kohaselt moodustatud juhatus või nimetatud direktiivi artikli 3 punktis 2 määratletud raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja.
Kuna see küsimus puudutab määruse nr 913/2010 ja direktiivi 2012/34 sätete tõlgendamist, siis tuleb kõigepealt rõhutada, et nimetatud määruse põhjendusest 7 tuleneb, et selle määrusega ei tohi piirata direktiivis 91/440 ja direktiivis 2001/14 sätestatud raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate õigusi ega kohustusi, kui ei ole sätestatud teisiti. Arvestades, et nimetatud kaks direktiivi tunnistati direktiiviga 2012/34 kehtetuks ning et selle direktiivi artikli 65 kohaselt tõlgendatakse viiteid kehtetuks tunnistatud direktiividele viidetena direktiivile 2012/34, tuleb määruse nr 913/2010 sätteid seega tõlgendada koostoimes viimati nimetatud direktiiviga, kui nendes ei ole sätestatud teisiti.
Esimesele küsimusele vastamiseks tuleb seega analüüsida rolli, mille määrus nr 913/2010 kaubaveokoridoride juhatusele annab, võttes samas arvesse direktiivi 2012/34 sätteid raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatele pandud ülesannete kohta.
Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et liidu õigusnormide tõlgendamisel ei tule arvestada mitte ainult nende sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks säte on (vt selle kohta 27. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus De Ruiter,
C‑361/19
,
EU:C:2021:71
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab esimesena määruse nr 913/2010 ja direktiivi 2012/34 asjakohaste sätete sõnastust, siis kõigepealt nähtub selle määruse artikli 8 lõikest 2, et iga kaubaveokoridori jaoks moodustavad asjaomased raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjad juhatuse, kes koosneb nende raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate esindajatest ja kelle ülesanne on võtta meetmeid, mis on sõnaselgelt ette nähtud eelkõige selle määruse artikli 8 lõikes 9, artiklis 12, artikli 13 lõikes 1, artikli 14 lõigetes 2, 6 ja 9 artikli 16 lõikes 1 ning artiklis 18.
Nii koordineerib juhatus kõigepealt määruse nr 913/2010 artikli 8 lõike 9 ja artikli 12 kohaselt vastavalt riiklikele ja üleeuroopalistele rakenduskavadele koostalitlusvõimeliste IT-rakenduste või tulevikus kättesaadavaks muutuda võivate alternatiivsete lahenduste väljatöötamist ja kasutamist, et hallata rahvusvaheliste rongiliinide taotlusi ja rahvusvahelise rongiliikluse toimimist kaubaveokoridoris, ning teisest küljest kooskõlastab ja tagab ta kõigi selliste tööde teostamise ajakava avaldamise, mis on seotud infrastruktuuri ja selle varustusega ning mis piiravad kaubaveokoridori läbilaskevõimet.
Edasi määrab või asutab kaubaveokoridori juhatus määruse 913/2010 artikli 13 lõike 1 kohaselt universaalteenistuse ehk ühise organi, kes annab taotlejatele võimaluse esitada taotlusi ja saada vastuseid ühest kohast ja ühe toiminguna seoses infrastruktuuri läbilaskevõimega kaubarongidele, mis ületavad kaubaveokoridoris vähemalt ühe piiri. Vastavalt selle määruse artikli 14 lõigetele 2, 6 ja 9 ning artikli 16 lõikele 1 hindab juhatus kaubaveokoridoris liikuvatele kaubarongidele läbilaskevõime jaotamise vajadust, edendab selle koridori läbilaskevõime jaotamisega seotud prioriteetide määramise eeskirjade kooskõlastamist, kehtestab korra, et tagada läbilaskevõime jaotamise optimaalne kooskõlastamine raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate vahel, nii seoses artikli 13 lõikes 1 osutatud taotlustega kui ka asjaomastele raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatele laekunud taotlustega ning kehtestab korra liikluse korraldamise kooskõlastamiseks nendes kaubaveokoridorides.
Lõpuks nähtub määruse nr 913/2010 artiklist 18, et juhatus koostab, ajakohastab regulaarselt ja avaldab dokumendi, mis sisaldab sisuliselt teavet kaubaveokoridori kasutustingimuste kohta, sealhulgas – nagu nähtub selle artikli punktidest a ja c – kogu teave, mis sisaldub kaubaveokoridori käsitlevates riigisisestes võrgustiku teadaannetes, mis on koostatud vastavalt direktiivi 2012/34 artiklis 27 ette nähtud korrale, ning teave selle määruse artiklites 13–17 osutatud menetluste kohta.
Seega tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktides 48–51 mainitud määruse nr 913/2010 sätete sõnastusest ühelt poolt, et liidu seadusandja soovis sõnaselgelt täpsustada meetmeid, mida juhatus on kohustatud võtma, ja teiselt poolt seda, et juhatusel on sisuliselt koordineerimisfunktsioon, mis puudutab eelkõige infrastruktuuri läbilaskevõimet, sellekohast teavet ja läbilaskevõime taotluste teatavaid aspekte.
Siiski ei viita need sätted kuidagi sellele, et juhatuse roll võiks ulatuda nii kaugele, et tal oleks võimalik määrata kindlaks infrastruktuuri läbilaskevõime reserveerimistaotluste universaalteenistusele esitamise kord.
Seejärel, mis puudutab ülesandeid, mis raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjale direktiiviga 2012/34 on antud, siis ühelt poolt nähtub selle direktiivi artikli 27 lõikest 1, et iga raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja peab koostama ja avaldama riigisisese raudteevõrgustiku teadaande, ning teiselt poolt sisaldab see teadaanne vastavalt selle artikli lõikele 2 koostoimes direktiivi IV lisa punkti 3 alapunktiga a menetluse korda, mille kohaselt saavad taotlejad raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjalt läbilaskevõimet taotleda.
Direktiivi 2012/34 nende sätete sõnastusest nähtub seega, et selliste eeskirjade kehtestamine – mida kohaldatakse infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamisele (nagu universaalteenistusele esitatavad läbilaskevõime taotlused kaubarongidele, mis ületavad kaubaveokoridoris vähemalt ühe piiri) – kuulub määruse nr 913/2010 artikli 13 lõike 1 tähenduses raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja pädevusse.
Teisena tuleb märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktides 52 ja 55 esitatud järeldusi kinnitab määruse nr 913/2010 ja direktiivi 2012/34 asjakohaste sätete konteksti analüüs.
Esiteks, nagu on märgitud nimetatud määruse põhjenduses 26, on nõue, et juhatus koostab, ajakohastab regulaarselt ja avaldab sama määruse artiklis 18 osutatud dokumendi, mõeldud selleks, et soodustada riigisisestes võrgustiku teadaannetes sisalduva kaubaveokoridori peamise infrastruktuuri kasutamist käsitleva teabe kättesaadavust ja tagada mittediskrimineeriv juurdepääs sellele koridorile.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 71 sisuliselt märkis, järeldub sellest, et see dokument on informatiivne.
Teiseks annab direktiivi 2012/34 artikli 56 lõige 2 selle direktiivi artikli 55 lõike 1 kohaselt loodud reguleerivale asutusele, kes on eraldiseisev ja sõltumatu asutus, õiguse kontrollida muu hulgas, kas selle direktiivi artikli 3 punktis 26 määratletud võrgustiku teadaandes on diskrimineerivaid tingimusi või kas sellega antakse raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatele kaalutlusõigus, mida on võimalik kasutada taotlejate diskrimineerimiseks. Seega tuleneb sellisest diskrimineerimiskeelu põhimõtte järgimise kontrollist võrgustiku teadaande raames, et mitte juhatus, vaid just raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja, kelle ülesanne on see dokument koostada ja avaldada, on see, kes peab määrama kindlaks infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamise korra.
Sellega seoses on oluline meelde tuletada, et Euroopa Kohus leidis direktiivi 2012/34 IV lisa artikli 27 lõikeid 1 ja 2 analüüsides, et kõik raudtee-ettevõtjad peavad infrastruktuuri läbilaskevõime taotlused selle direktiivi kohaselt esitama infrastruktuuri-ettevõtjale vastavalt tema koostatud raudteevõrgustiku teadaandele ning need peavad vastama selles dokumendis toodud põhimõtetele ja kriteeriumidele (vt selle kohta 28. veebruari 2019. aasta kohtuotsus SJ,
C‑388/17
,
EU:C:2019:161
, punkt
).
Mis kolmandana puudutab määrusega nr 913/2010 taotletavat eesmärki koostoimes direktiiviga 2012/34, siis selle määruse artikli 1 lõikest 1 tuleneb, et sellega kehtestatakse konkurentsivõimeliseks kaubaveoks kasutatavate rahvusvaheliste raudteekoridoride loomise ja organiseerimise eeskirjad, eesmärgiga luua Euroopa konkurentsivõimeline raudteevõrgustik kaubaveoks, ning kaubaveokoridoride valiku, organiseerimise ja haldamise eeskirjad.
Nagu on märgitud määruse nr 913/2010 põhjenduses 4, kehtestatakse selle määrusega võrgustiku kasutamise optimeerimiseks ja selle usaldusväärsuse tagamiseks täiendavad meetmed, et tugevdada raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate koostööd rahvusvaheliste rongiliinide kaubaveoks kasutamise õiguse jaotamisel.
Kuigi on tõsi, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate koostööd saab kaubaveokoridori raames tagada ainult juhatuse tasandil, kelle ülesanne on eelkõige kehtestada eeskirjad iga kaubaveokoridori jaoks universaalteenistuse loomiseks, ei tulene sellest siiski, et see juhatus oleks pädev määrama konkreetselt kindlaks infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamise korda. Nimelt võiks selline pädevus riivata raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate ülesandeid, mis on ette nähtud direktiivis 2012/34, mis läheks vastuollu liidu seadusandja tahtega – mida on väljendatud määruse nr 913/2010 põhjenduses 7 – järgida selle direktiiviga raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatele pandud õigusi ja kohustusi, kui ei ole sätestatud teisiti.
Sellega seoses tuleb tagasi lükata DB Netzi argument, mille kohaselt võiks see koostööeesmärk saada kahjustatud, kui raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjatel oleks pädevus reguleerida infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamise korda oma võrgustiku teadaandes, sest selline pädevus võiks viia ebajärjekindlate eeskirjadeni, mis tulenevad erinevatest riigisisestest võrgustiku teadaannetest.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 69 märkis, kajastab võrgustiku teadaandes ette nähtud kord, mis hõlmab eelkõige infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamist universaalteenistusele, just raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate koostööd, nagu see nähtub direktiivi 2012/34 artikli 40 lõikest 1. Lisaks tuleb sellega seoses märkida, et raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate koostöö eesmärgi tagamiseks on oluline tõlgendada määruse nr 913/2010 sätteid, mis käsitlevad juhatuse rolli, mida analüüsiti käesoleva kohtuotsuse punktides 48–51, nii, et see organ peab tagama, et riigisiseste võrgustike teadaanded ei sisaldaks vastuolulisi eeskirju.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et esimesele küsimusele tuleb vastata, et määruse nr 913/2010 artikli 13 lõiget 1, artikli 14 lõiget 9 ja artikli 18 punkti c ning direktiivi 2012/34 artikli 27 lõikeid 1 ja 2 koostoimes selle direktiivi IV lisa punkti 3 alapunktiga a tuleb tõlgendada nii, et selle direktiivi artikli 3 punktis 2 määratletud raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja on pädev organ kehtestama riigisisese raudteevõrgustiku teadaande raames eeskirju, mida kohaldatakse infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamisele (sh küsimuses, et kasutada saab üksnes elektroonilist reserveerimiskeskkonda) määruse artikli 13 lõikes 1 nimetatud universaalteenistusele.
Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas seda, kuidas liikmesriigi reguleeriv asutus kontrollib raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime taotluste universaalteenistusele esitamise korda käsitlevaid eeskirju, mis on ette nähtud võrgustiku teadaandes, reguleerivad määruse nr 913/2010 artikli 20 sätted või direktiivi 2012/34 sätted, eelkõige selle direktiivi artikli 57 lõike 1 esimese lõigu sätted, ning kas neid sätteid tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi reguleeriv asutus võib need eeskirjad tagasi lükata, tegemata sealjuures koostööd reguleerivate asutustega teistest liikmesriikidest, mida kaubaveokoridor samuti läbib, või vähemalt konsulteerimata ühise tegutsemise huvides enne teiste liikmesriikide reguleerivate asutustega.
Määruse nr 913/2010 artikli 20 lõigetest 1 ja 3 tuleneb sisuliselt, et reguleerivad asutused teevad koostööd raudteekaubaveokoridoris esineva konkurentsi üle järelevalve tegemiseks, et tagada eelkõige mittediskrimineeriv juurdepääs sellele koridorile.
Lisaks näeb direktiivi 2012/34 artikli 56 lõige 2 ette kontrolli võrgustiku teadaande üle, mille reguleeriv asutus tagab omal algatusel, „et hoida ära taotlejate diskrimineerimist“, täpsustades, et see asutus „kontrollib eelkõige, kas võrgustiku teadaanne sisaldab diskrimineerivaid sätteid“. Mis puudutab kogu neile antud pädevust, mis hõlmab otsustusõigust, siis tuleneb selle direktiivi artikli 57 lõike 1 esimesest lõigust, et reguleerivad asutused teevad koostööd, et otsustamist kogu liidu ulatuses ühtlustada.
Sellest järeldub, et võrgustiku teadaannete kontroll, mida reguleeriv asutus teeb diskrimineerimise vältimiseks, võib ühelt poolt kuuluda nii määruse nr 913/2010 artikli 20 kui ka direktiivi 2012/34 artikli 56 lõike 2 sätete kohaldamisalasse. Teiselt poolt näevad nii määruse nr 913/2010 artikkel 20 kui ka direktiivi 2012/34 artikli 57 lõike 1 esimene lõik sellisel juhul ette reguleerivate asutuste koostöö. Sellisel juhul siiski, nagu on käsitluse all põhikohtuasjas, kus kontroll hõlmab eelkõige kaubaveokoridori raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamise korda puudutavaid eeskirju, peavad reguleerivad asutused järgima konkreetselt määruse nr 913/2010 artiklis 20 ette nähtud koostöökohustusi.
Mis puudutab küsimust, kas ja millistel tingimustel nõuab see artikkel 20, et liikmesriigi reguleeriv asutus teeks üksi või koostöös kaubaveokoridoriga seotud teiste liikmesriikide reguleerivate asutustega raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja võrgustiku teadaande kontrolli, siis tuleneb kõigepealt artikli 20 lõike 1 esimesest lausest ühelt poolt, et reguleerivad asutused teevad koostööd raudteekaubaveokoridoris esineva konkurentsi üle järelevalve tegemiseks. Edasi näeb artikli 20 lõige 3 ette, et juhul, kui asjaomase liikmesriigi reguleerivale asutusele esitatakse kaebus seoses raudteekaubaveo rahvusvaheliste teenustega või kui reguleeriv asutus uurib asja omal algatusel, konsulteerib ta kõigi teiste selliste liikmesriikide reguleerivate asutustega, kelle territooriumi läbib asjaomase kaubarongiga seotud rongiliin, ja palub neil enne oma otsuse vastuvõtmist esitada kogu vajalik teave.
Määruse nr 913/2010 põhjenduse 25 – mis viitab artikli 20 lõike 1 teises lauses ettenähtule – kohaselt on selleks, et rahvusvahelised raudteeveoteenused oleksid diskrimineerimata kättesaadavad, vaja tagada kaubaveokoridori kuuluvate erinevate võrkudega seoses tõhus reguleerivate asutuste koostöö.
Määruse nr 913/2010 artiklist 20 koostoimes selle määruse põhjendusega 25 tuleneb seega liikmesriikide reguleerivate asutuste koostöökohustus, mis kohustab neid võimaluste piires jõudma ühisele seisukohale, kui nad võtavad oma reguleerimispädevuse piires vastu otsuse, mille eesmärk on tagada mittediskrimineeriv juurdepääs raudteekaubaveo koridoridele.
Teiselt poolt tuleb rõhutada, et see koostöökohustus aitab samuti tagada nimetatud määrusega taotletavat eesmärki tugevdada raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate koostööd eelkõige juhatuse loomise kaudu, kelle ülesanne on määrata või luua universaalteenistus. Kui reguleerivad asutused, kelle ülesanne on eelkõige tagada mittediskrimineeriv juurdepääs kaubaveokoridoridele, koostööd ei tee, võimaldaks see kehtestada ühe kaubakoridori lõikes raudteekaubaveo teenuste osutamisele erinevaid valiku- ja organiseerimise eeskirju, mis võivad olla üksteisega vastuolus, mis võiks seada kahtluse alla universaalteenistuse loodud koordineerimissüsteemi.
Järelikult ei või föderaalne võrguamet käesoleval juhul teha sellist otsust nagu on kõne all põhikohtuasjas, täitmata sealjuures määruse nr 913/2010 artiklist 20 tulenevat koostöökohustust ning eelkõige konsulteerimata enne teiste liikmesriikide asjaomaste reguleerivate asutustega.
Samas, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 85 sisuliselt märkis, ei tulene ühestki määruse nr 913/2010 sättest, et reguleerivate asutuste koostöökohustus tähendaks seda, et ühe liikmesriigi reguleeriv asutus peaks enne otsuse tegemist saama teiste asjaomaste liikmesriikide reguleerivate asutuste nõusoleku või et teiste reguleerivate asutuste otsused oleks talle siduvad.
Eeltoodud kaalutlustest tulenevalt tuleb teisele küsimusele vastata, et seda, kuidas liikmesriigi reguleeriv asutus kontrollib raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime taotluste universaalteenistusele esitamise korda käsitlevaid eeskirju, mis on ette nähtud võrgustiku teadaandes, reguleerivad määruse nr 913/2010 artikli 20 sätted, ning neid sätteid tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi reguleeriv asutus ei või neid eeskirju tagasi lükata, täitmata sellest artiklist 20 tulenevat koostöökohustust, ning eelkõige konsulteerimata enne reguleerivate asutustega teistest liikmesriikidest, mida kaubaveokoridor samuti läbib, et jõuda võimaluste piires ühisele seisukohale.
Kolmas küsimus
Esimesele küsimusele antud vastust arvestades ei ole kolmandat küsimust vaja käsitleda.
Neljas küsimus
Neljanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt selgitada, kas määruse nr 913/2010 artikli 14 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kaubaveokoridori nõukogu poolt selle sätte alusel kindlaks määratud raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise raamistik on liidu õigusakt.
Sellega seoses tekib eelotsusetaotluse esitanud kohtul eelkõige küsimus, kas selle raamistikuga on vastuolus see, kui liikmesriigi reguleeriv asutus võib teha otsuse, millega kehtestatakse infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste universaalteenistusele esitamise süsteem, ilma et seda oleks kooskõlastatud reguleerivate asutustega teistest riikidest, mida kaubaveokoridor läbib.
Tuleb rõhutada, et määruse nr 913/2010 artikli 8 lõike 1 kohaselt loovad asjaomased liikmesriigid, nimelt need, kelle territooriumi kaubaveokoridor läbib, kaubaveokoridori nõukogu, kelle ülesanne on määratleda kaubaveokoridori üldeesmärgid, teha järelevalvet ja võtta eelkõige meetmeid, mis on sõnaselgelt ette nähtud selle määruse artikli 14 lõikes 1. Kaubaveokoridori nõukogu koosneb asjaomaste liikmesriikide ametiasutuste esindajatest ja artikli 8 lõike 4 kohaselt teeb ta oma otsused nende esindajate vastastikusel kokkuleppel.
Lisaks nähtub artikli 14 lõike 1 sõnastusest, et see nõukogu määrab asjaomase kaubaveokoridori infrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise raamistiku kindlaks vastavalt direktiivi 2001/14 artikli 14 lõikele 1, mis käesoleva kohtuotsuse punktis 45 märgitu kohaselt vastab direktiivi 2012/34 artikli 39 lõikele 1.
Viimati nimetatud sätte kohaselt võivad just liikmesriigid kehtestada infrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise raamistiku, tingimusel et järgitakse raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja majandamise sõltumatuse nõuet, mis on ette nähtud selle direktiivi artiklis 4.
Seega tuleneb nendest sätetest, et kuigi kaubaveokoridori nõukogu loomine on määruse nr 913/2010 artikli 8 lõike 1 kohaselt liidu õiguses ette nähtud, loovad sellise nõukogu liikmesriigid ning see ei kujuta endast seega liidu institutsiooni, organit või asutust.
Asjaolu, et kaubaveokoridori raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise raamistiku määruse nr 913/2010 artikli 14 lõike 1 tähenduses võtab vastu kaubaveokoridori nõukogu, tähendab üksnes seda, et see võetakse vastu raudteeinfrastruktuuri-ettevõtjate ja seega asjaomaste liikmesriikide ühise tegevuse kaudu, mille eesmärk on rakendada liidu õigust, nagu on ette nähtud määruses nr 913/2010 ja direktiivis 2012/34.
Järelikult ei kujuta selline raamistik endast liidu õigusakti ning sellel ei ole seega liidu õigusakti eriomadusi.
Sellest järeldub, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 96 märkis, ei takista kaubaveokoridori nõukogu poolt määruse nr 913/2010 artikli 14 lõike 1 tähenduses kehtestatud kaubaveokoridori raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise raamistik riigi asjaomasel reguleerival asutusel sekkumast sellisel juhul nagu põhikohtuasjas, et lahendada võimalik diskrimineerimise probleem seoses infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste universaalteenistusele esitamise korraga, mis on ette nähtud raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja võrgustiku teadaandes.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes tuleb neljandale küsimusele vastata, et määruse nr 913/2010 artikli 14 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kaubaveokoridori nõukogu poolt selle sätte alusel kindlaks määratud raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise raamistik ei ole liidu õigusakt.
Viies küsimus
Neljandale küsimusele antud vastust arvestades ei ole viiendat küsimust vaja käsitleda.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. septembri 2010. aasta määruse (EL) nr 913/2010 konkurentsivõimeliseks kaubaveoks kasutatava Euroopa raudteevõrgustiku kohta artikli 13 lõiget 1, artikli 14 lõiget 9 ja artikli 18 punkti c ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. novembri 2012. aasta direktiivi 2012/34/EL, millega luuakse ühtne Euroopa raudteepiirkond, artikli 27 lõikeid 1 ja 2 koostoimes selle direktiivi IV lisa punkti 3 alapunktiga a tuleb tõlgendada nii, et selle direktiivi artikli 3 punktis 2 määratletud raudteeinfrastruktuuri-ettevõtja on pädev organ kehtestama riigisisese raudteevõrgustiku teadaande raames eeskirju, mida kohaldatakse infrastruktuuri läbilaskevõime taotluste esitamisele (sh küsimuses, et kasutada saab üksnes elektroonilist reserveerimiskeskkonda) määruse artikli 13 lõikes 1 nimetatud universaalteenistusele.

2.
Seda, kuidas liikmesriigi reguleeriv asutus kontrollib raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime taotluste universaalteenistusele esitamise korda käsitlevaid eeskirju, mis on ette nähtud võrgustiku teadaandes, reguleerivad määruse nr 913/2010 artikli 20 sätted, ning neid sätteid tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi reguleeriv asutus ei või neid eeskirju tagasi lükata, täitmata sellest artiklist 20 tulenevat koostöökohustust, ning eelkõige konsulteerimata enne reguleerivate asutustega teistest liikmesriikidest, mida kaubaveokoridor samuti läbib, et jõuda võimaluste piires ühisele seisukohale.

3.
Määruse nr 913/2010 artikli 14 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kaubaveokoridori nõukogu poolt selle sätte alusel kindlaks määratud raudteeinfrastruktuuri läbilaskevõime jaotamise raamistik ei ole liidu õigusakt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.