CELEX: 62022CJ0068
Appel
personalesag
ansatte i Den Europæiske Investeringsbank (EIB)
begrebet »invaliditet«
erklæring om arbejdsdygtighed
uberettiget fravær
annullations- og erstatningssøgsmål

Ved sin appel har Den Europæiske Investeringsbank (EIB) nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 24. november 2021, KL mod EIB (T-370/20, herefter »den appellerede dom«,
EU:T:2021:822
), hvorved Retten dels annullerede EIB’s afgørelser af 8. februar og 8. marts 2019, hvorved det blev fastslået, at KL var arbejdsdygtig og uberettiget fraværende siden den 18. februar 2019, og af afgørelsen fra EIB’s formand af 16. marts 2020 der bekræftede disse afgørelser (herefter samlet »de anfægtede afgørelser«), dels tilpligtede EIB at udbetale invalidepension til KL med virkning fra den 1. februar 2019 og betale morarenter af denne pension med fradrag af de beløb, der er udbetalt til KL i form af løn i samme periode, og som KL ikke har krav på som følge af udbetalingen af invalidepension.
Retsforskrifter
Overgangsregulativet
Artikel 46-1 i overgangsregulativet om pensionsordningen for ansatte ved EIB (herefter »overgangsregulativet«) bestemmer:
»Ved anvendelsen af dette regulativ er en forsikret invalid, når vedkommende som følge af sygdom, ulykke eller funktionsnedsættelse er fysisk eller psykisk ude af stand til på varig vis at varetage sine opgaver eller andre opgaver på tilsvarende niveau, og hvis invaliditet anerkendes i overensstemmelse med artikel 48 nedenfor.«
Overgangsregulativets artikel 48-1 bestemmer, at invaliditet skal anerkendes af en læge, der er valgt af EIB, eller, såfremt der rejses indsigelse, af det invaliditetsudvalg, der er fastsat i regulativets artikel 13-1.
Overgangsregulativets artikel 51-1 har følgende ordlyd:
»Såfremt den invalide person udøver indtægtsgivende virksomhed, nedsættes invalidepensionen, for så vidt som summen af invalidepensionen, børnepensionerne og indtægten fra denne virksomhed overstiger den nettoløn, der svarer til den forsikredes løntrin og stilling på det samme familiegrundlag som på det tidspunkt, hvor vedkommende blev erklæret invalid.«
Vedtægten
Artikel 78, stk. 1, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union i den affattelse, der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder, der gav anledning til denne tvist (herefter »vedtægten«), bestemmer:
»I henhold til de i artikel 13-16 i bilag VIII fastsatte betingelser er den tjenestemand, der er ramt af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstændig og medfører, at den pågældende er ude af stand til at gøre tjeneste i en stilling i hans ansættelsesgruppe, berettiget til invaliditetsydelse.«
Tvistens baggrund
Tvistens baggrund, der er gengivet i den appellerede doms præmis 1-39, kan med henblik på nærværende sag sammenfattes som følger.
KL har været ansat ved EIB fra den 1. september 2001.
Efter flere perioder, hvor sagsøgeren var fraværende ved EIB, meddelte banken ham ved skrivelse af 22. maj 2017, at den rådgivende læge ved EIB havde anbefalet, at han blev erklæret midlertidigt delvist uarbejdsdygtig (svarende til 50% af hans arbejdstid) i en periode på seks måneder fra den 1. juni 2017.
Den 1. juni 2017 anfægtede KL anbefalingen fra EIB’s rådgivende læge, idet han gjorde gældende, at han burde have været erklæret midlertidigt fuldstændig uarbejdsdygtig. KL anmodede følgelig om iværksættelse af den lægelige mæglingsprocedure, der er fastsat i artikel 4 i bilag X til de administrative bestemmelser for EIB’s personale, og som blev vedtaget til gennemførelse af EIB’s personalevedtægt (herefter »de administrative bestemmelser«).
Den 18. oktober 2017 blev KL undersøgt af den uafhængige læge udpeget af EIB, som bekræftede udtalelsen fra EIB’s rådgivende læge. Denne konklusion blev meddelt EIB og KL.
Ved skrivelse af 14. december 2017 oplyste EIB KL om, at der var indledt drøftelser med henblik på at give KL mulighed for at vende tilbage til arbejdet på deltid i en periode på tre måneder i en anden stilling end den, KL beklædte tidligere, hvilket ville sige, at KL mellem den 1. januar 2018 og hans tilbagevenden ville være fritaget for at møde op på sit arbejdssted.
Den 28. december 2017 bestred KL’s advokat de konsekvenser, som EIB havde til hensigt at drage af den lægelige mæglingsprocedure, idet vedkommende gjorde gældende, at den procedure, der skulle have været iværksat, var proceduren ved invaliditetsudvalget i henhold til overgangsregulativets artikel 13-1.
Da EIB havde accepteret at indlede en procedure ved invaliditetsudvalget, kom sidstnævnte den 9. november 2018 frem til en konklusion (herefter »invaliditetsudvalgets konklusion af 9. november 2018«), der havde følgende ordlyd:
»[KL] er på grund af sin psykiske lidelse ude af stand til at vende tilbage til sin seneste stilling og til sin tidligere arbejdsgiver. Han er således invalid i forhold til EIB, men er ikke invalid i forhold til det almindelige arbejdsmarked. [Invaliditetsudvalget] var enigt herom.«
Den samme konklusion fremgår af en erklæring fra den læge, der i henhold til overgangsregulativets artikel 13-1 er udpeget efter fælles aftale mellem de to andre læger, der udgør invaliditetsudvalget, med overskriften »Lægesagkyndig vurdering inden for rammerne af invaliditetsudvalget af 9. november 2018«.
Den 23. januar 2019 meddelte udvalget på grundlag af tre formularer, som de læger, der udgjorde invaliditetsudvalget, havde fremlagt, og hvori rubrikken »not invalid« (ikke invalid) var afkrydset (herefter »formularerne af 16. og 23. januar 2019«), EIB sin afgørelse, som enstemmigt var blevet vedtaget, og hvorefter KL ikke var invalid.
Ved afgørelser af 8. februar og 8. marts 2019 erklærede EIB KL for at være arbejdsdygtig og at have været uberettiget fraværende fra den 18. februar 2019, fra hvilken dato banken var af den opfattelse, at KL skulle have genoptaget arbejdet.
Den 16. marts 2020 konstaterede formanden for EIB, at den af KL ønskede forligsprocedure var slået fejl, og godkendte udvalgets konklusioner. Følgelig blev afgørelserne af 8. februar og 8. marts 2019 bekræftet af sidstnævnte.
Sagsbehandlingen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 11. juni 2020 anlagde KL sag med påstand om annullation af de omtvistede afgørelser. Til støtte for søgsmålet fremsatte KL to anbringender, hvoraf det første vedrørte en tilsidesættelse af overgangsregulativets artikel 46-1 og 48-1, af artikel 11.1 og 11.3 i de administrative bestemmelser samt et åbenbart urigtigt skøn og for det andet tilsidesættelse af omsorgspligten. Det er kun det første anbringende, der er relevant i forbindelse med denne appel.
Med dette anbringende foreholdt KL EIB, at banken i de omtvistede afgørelser havde fundet, at han var arbejdsdygtig og havde været uberettiget fraværende siden den 18. februar 2019. KL anførte i denne forbindelse, at han ifølge invaliditetsudvalgets konklusion af 9. november 2018 og den lægesagkyndige vurdering, der var blevet foretaget inden for rammerne af det nævnte udvalg, var blevet anset for invalid i forhold til EIB. KL gjorde gældende, at denne konklusion var tilstrækkelig til at erklære ham invalid som omhandlet i overgangsregulativets artikel 46-1. EIB har derimod anført, at overgangsregulativet kun anerkender én form for invaliditet, nemlig invaliditet i forhold til det almindelige arbejdsmarked, og at invaliditetsudvalgets udtalelse blev udtrykt i formularerne af 16. og 23. januar 2019, hvori det blev fastslået, at KL ikke var invalid.
Hvad for det første angår de dokumenter, der udgjorde invaliditetsudvalgets udtalelse, fastslog Retten i den appellerede doms præmis 58-73, at bedømmelsen af lovligheden af de omtvistede afgørelser ikke kun skulle foretages på grundlag af formularerne af 16. og 23. januar 2019, men også på grundlag af invaliditetsudvalgets konklusion af 9. november 2018, som var blevet bekræftet af den lægesagkyndige vurdering, som var blevet foretaget ved det nævnte udvalg.
For det andet fastslog Retten i den appellerede doms præmis 74-81, at KL ifølge invaliditetsudvalgets udtalelse, således som den fremgik af de dokumenter, der er nævnt i denne doms præmis 20, ikke længere kunne udøve funktioner i EIB, men stadig var i stand til at udøve erhvervsmæssig aktivitet på det almindelige arbejdsmarked.
For det tredje fastslog Retten i den appellerede doms præmis 83-85, at begrebet »invaliditet« for en ansat ved EIB som omhandlet i overgangsregulativets artikel 46-1 og artikel 11.1 i de administrative bestemmelser skal vurderes i lyset af den ansattes evne til at genoptage »sine opgaver eller andre opgaver på tilsvarende niveau«, idet disse andre opgaver ligeledes skal være interne i EIB.
Med henblik på at nå frem til denne vurdering fastslog Retten for det første i den appellerede doms præmis 86-89, at de nævnte bestemmelser i EIB’s regelsæt, analogt med vedtægtens artikel 78, henviste til klassificeringen af stillinger i dette organ. For det andet fremhævede Retten i den appellerede doms præmis 90-93, at de invaliditetsudvalg, der er oprettet af EIB, udgør organer i EIB og derfor ikke på juridisk plan har kompetence til at bedømme de ansatte i EIB’s evne til at arbejde uden for dette organ. For det tredje afviste Retten i den appellerede doms præmis 94-99 EIB’s fortolkning af overgangsregulativets artikel 51-1, hvorefter denne bestemmelse udelukkende vedrører de sjældne situationer, hvor en person, der vurderes invalid inden for EIB, uden for EIB udøver en anden aktivitet end den, som vedkommende har udøvet inden for EIB.
I den appellerede doms præmis 100 og 101 fastslog Retten, at eftersom invaliditetsudvalget havde fastslået, at KL var ude af stand til at gøre tjeneste ved EIB, og at begrebet »invaliditet« som omhandlet i overgangsregulativets artikel 46-1 og artikel 11.1 i de administrative bestemmelser alene skulle vurderes i forhold til dette organ, var EIB forpligtet til at erklære KL invalid, således at det måtte fastslås, at EIB ved i de omtvistede afgørelser at erklære KL arbejdsdygtig og uberettiget fraværende siden den 18. februar 2019, havde tilsidesat disse bestemmelser. Retten tog derfor KL’s første anbringende til følge og annullerede disse afgørelser.
Parternes påstande for Domstolen
EIB har med appellen nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Såfremt Domstolen finder, at sagen er moden til påkendelse, gives EIB medhold i de i første instans nedlagte påstande.
–
KL tilpligtes at betale sagens omkostninger ved begge instanser.
KL har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes.
–
EIB tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
EIB har fremsat to anbringender til støtte for sin appel. Det første anbringende om en fejlagtig fortolkning af begrebet »invaliditet« omfatter fire led, hvoraf det første og det fjerde skal undersøges samlet. Det andet anbringende, der er opdelt i to led, og som skal behandles samlet, vedrører en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, således som de er fremstillet i den appellerede doms præmis 58-81.
Det første anbringendes første og fjerde led
Parternes argumentation
Med det første anbringendes første led har EIB gjort gældende, at Retten ved i den appellerede doms præmis 83-85 at fastslå, at de »andre opgaver på tilsvarende niveau«, som en ansat skal være ude af stand til at udføre for at kunne anses for at være invalid som omhandlet i overgangsregulativets artikel 46-1 og artikel 11.1 i de administrative bestemmelser, skal udføres inden for EIB, har fortolket begrebet »invaliditet« på en måde, der er i strid med dette organs interne regler.
EIB er for det første af den opfattelse, at overgangsregulativets artikel 46-1 ved anvendelsen af ordene »sine opgaver eller andre opgaver på tilsvarende niveau« hverken sondrer mellem de funktioner, der udføres inden for EIB, og dem, der udføres uden for EIB, eller henviser til klassificeringen af EIB’s interne ansættelsesgrupper. Den formular, som invaliditetsudvalget skal udfylde, sondrer heller ikke mellem, om invaliditeten er specifik for EIB eller skal vurderes i forhold til det almindelige arbejdsmarked, således at Retten ved at indføre en sådan sondring har ændret ordlyden af de nævnte interne bestemmelser.
For det andet ville Rettens fortolkning svare til at sammenblande begrebet »invaliditet«, som anerkender den beskyttelse, der tilkommer en person, der er blevet generelt uarbejdsdygtig, med begrebet »uarbejdsdygtig« som omhandlet i de fleste nationale retsordener vedrørende den beskyttelse, der tilkommer en person, der er blevet uarbejdsdygtig i forhold til en bestemt arbejdsgiver.
For det tredje er denne fortolkning i strid med formålet med invalidepensionen, der, for så vidt som den udgør en social beskyttelsesforanstaltning, består i at kompensere for det løntab, som en ansat har lidt som følge af, at den pågældende er varigt ude af stand til at udføre sit arbejde. Det forhold, at det fastslås, at en ansat kan anses for at være invalid i forhold til at udføre et arbejde inden for EIB, men i stand til at udføre tilsvarende arbejde uden for EIB, ville være i åbenbar modstrid med dette formål. Desuden ville denne fortolkning få alvorlige konsekvenser for den økonomiske ligevægt i EIB’s pensionsordning og ville give anledning til problemer med anvendelse og forvaltning af offentlige midler.
Med det første anbringendes fjerde led har EIB gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 98-100 med urette fortolkede overgangsregulativets artikel 51-1, som fastsætter en nedsættelse af invalidepensionen i det tilfælde, hvor den person, der er erklæret invalid, udøver lønnet arbejde, således at den omfatter situationer, hvor en person, der er erklæret invalid inden for EIB, udøver en hvilken som helst erhvervsmæssig aktivitet. Under retsmødet for Retten har EIB gjort gældende, at denne bestemmelse udelukkende vedrører de sjældne situationer, hvor en person, der er erklæret invalid, udøver en anden aktivitet uden for EIB end den, som den pågældende har udøvet inden for EIB.
EIB har for det første anført, at Rettens fortolkning er selvmodsigende, for så vidt som den fremhævede den generelle karakter af affattelsen af overgangsregulativets artikel 51-1 uden at foretage en sondring af arten af den udøvede eksterne virksomhed, samtidig med at den fandt, at regulativets artikel 46-1, der ligeledes er affattet i generelle vendinger, vedrører et »invaliditets«-begreb, der defineres i forhold til de funktioner, der udføres inden for EIB.
Dernæst har EIB gjort gældende, at begrebet »invaliditet« som omhandlet i overgangsregulativets artikel 51-1 og dets artikel 46-1 skal fortolkes på samme måde. Denne sidstnævnte bestemmelse henviser dog ikke kun til opgaver, der udøves inden for EIB, men også til dem, der udøves uden for EIB. Det ville derfor være selvmodsigende at fortolke overgangsregulativets artikel 51-1 således, at den henviser til en person, der er erklæret invalid, og som udfører arbejde uden for EIB, der svarer til det arbejde, som vedkommende udførte inden for dette organ, således at artiklen skulle henvise til en anden form for arbejde.
Endelig har EIB for fuldstændighedens skyld anført, at Rettens fortolkning af overgangsregulativets artikel 51-1 fører til, at der skabes situationer med ugrundet berigelse. Når den invalide ansatte modtager en invalidepension fra EIB samtidig med, at vedkommende arbejder fuld tid uden for dette organ i en stilling, der er lige så krævende, giver denne persons reelle arbejdsevne anledning til tvivl.
KL har bestridt EIB’s argumentation.
Domstolens bemærkninger
Med det første anbringendes første og fjerde led har EIB i det væsentlige gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fortolke begrebet »invaliditet«, således som det bl.a. fremgår af overgangsregulativets artikel 46-1, henset til dennes ordlyd, den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, og formålet med tildeling af invalidepension. EIB er navnlig af den opfattelse, at Retten med urette fastslog, at udtrykket »andre opgaver på tilsvarende niveau« som omhandlet i denne bestemmelse udelukkende omfatter de funktioner, der udføres hos EIB.
For det første fremgår det ganske vist ikke af ordlyden af overgangsregulativets artikel 46-1, at den udtrykkeligt omhandler andre opgaver på tilsvarende niveau, der udføres inden for EIB. Det forholder sig ikke desto mindre således, at ved at nævne den berørtes manglende evne til at udføre »sine opgaver eller andre opgaver på tilsvarende niveau«, kan denne artikel på grund af gentagelse af udtrykket »opgaver« fortolkes således, at den ud over den pågældende ansattes opgaver også omfatter andre interne opgaver i EIB.
Denne fortolkning støttes af den omstændighed, at ordet »opgaver«, der anvendes i overgangsregulativets artikel 46-1, udgør et retligt begreb i regelsættet. Det skal i øvrigt fastslås, at overgangsregulativets artikel 46-1 ikke anvender et bredere udtryk, såsom udtrykket »lønnet arbejde«, der er anvendt i overgangsregulativets artikel 51-1, der henviser til en stilling, der henhører under det almindelige arbejdsmarked.
Hvad dernæst angår den sammenhæng, hvori overgangsregulativets artikel 46-1 indgår, er det for det første med rette, at EIB er af den opfattelse, at begrebet »invaliditet« som omhandlet i overgangsregulativets artikel 46-1 og 51-1 skal fortolkes på samme måde. Det kan imidlertid ikke udledes heraf, at Retten begik en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 96-98 at fastslå, at denne sidstnævnte artikel, henset til den generelle formulering af dens ordlyd, ikke kan forstås således, at den udelukkende vedrører en aktivitet, der udøves uden for EIB, og som er forskellig fra den aktivitet, som den person, der er erklæret invalid, har udøvet inden for dette organ, men at den skal fortolkes således, at den omfatter udøvelsen af enhver aktivitet, herunder en aktivitet, der udføres på tilsvarende niveau, som den pågældende udøvede inden for EIB.
I denne forbindelse bemærkes for det første, at EIB’s anbringende om, at Rettens fortolkning af overgangsregulativets artikel 46-1 og 51-1 er modstridende, fordi begge disse bestemmelser ifølge dette organ er affattet i generelle vendinger, mens Retten udelukkende støttede sig på den anden bestemmelses generelle karakter, må forkastes. Som det fremgår af denne doms præmis 39, anvender overgangsregulativets artikel 51-1 det generelle begreb »lønnet arbejde«, mens overgangsregulativets artikel 46-1 anvender udtrykket »opgaver«, der, som det fremgår af samme præmis 39, henviser til de vedtægtsbestemmelser, der finder anvendelse på personalet i en specifik institution eller organisation.
For det andet er Rettens fortolkning af overgangsregulativets artikel 51-1 i overensstemmelse med den fortolkning af denne forordnings artikel 46-1, hvorefter udtrykket »andre opgaver på tilsvarende niveau« henviser til andre opgaver inden for EIB. Det ville nemlig være selvmodsigende at antage, at en person i henhold til overgangsregulativets artikel 46-1 erklæres invalid med den begrundelse, at vedkommende ikke er i stand til at udføre en tilsvarende opgave eller aktivitet på det almindelige arbejdsmarked, samtidig med at det anerkendes, at denne person i henhold til denne forordnings artikel 51-1 kan udøve en sådan aktivitet.
For det andet må EIB’s argument om, at fortolkningen af begrebet »invaliditet« svarer til betydningen af dette udtryk i forskellige nationale retsordener, mens Rettens fortolkning svarer til begrebet »uarbejdsdygtig« i de nationale retsordener, forkastes. I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, således som EIB har gjort det i sin appel, at overgangsregulativet og de administrative bestemmelser er en del af EIB’s retlige ramme, som er særegen for EIB, og som adskiller sig fra de nationale retsregler.
Selv om tildelingen af en invalidepension ganske vist opfylder et socialt formål, for så vidt som den tilsigter at sikre, at en person, der er fysisk eller psykisk ude af stand til varigt at udføre sine opgaver eller andre opgaver på tilsvarende niveau, kan opfylde sine behov, er fortolkningen af overgangsregulativets artikel 46-1, hvorefter disse andre opgaver skal være internt i EIB, henset til denne forordnings opbygning, i overensstemmelse med dette formål.
Den ordning, der er fastsat i overgangsregulativets artikel 51-1, hvorved invalidepensionen nedsættes, for så vidt som summen af denne pension, børnepensioner og fortjeneste fra indtægtsgivende beskæftigelse udøvet af den person, der er erklæret invalid, overstiger den nettoløn, som sidstnævnte oppebar på tidspunktet for erklæringen om vedkommendes invaliditet, bevirker, at udbetalingen af denne invalidepension ophører, når den pågældende genoptager en beskæftigelse, hvis gevinst mindst svarer til den løn, som den pågældende oppebar ved EIB.
Denne mekanisme har også til formål, at situationer med ugrundet berigelse af den person, der er erklæret invalid, undgås, samt de negative konsekvenser for den økonomiske ligevægt i EIB’s pensionsordning, som dette organ har henvist til.
Det følger heraf, at de argumenter, som EIB har fremført inden for rammerne af det første anbringendes første og fjerde led, ikke kan påvise, at Rettens fortolkning i den appellerede dom af begrebet »invaliditet« i overgangsregulativets artikel 46-1 er behæftet med en retlig fejl. Dette anbringendes første og fjerde led skal derfor forkastes som ugrundede.
Andet led af det første anbringende
Parternes argumentation
Med det første anbringendes andet led har EIB gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved i præmis 90-93 i den anfægtede dom at fastslå, at de invaliditetsudvalg, der blev nedsat af EIB, ikke har kompetence til at tage stilling til, om en ansat ved EIB er i stand til at udøve aktiviteter ved EIB. EIB har i denne forbindelse gjort gældende, at et sådant invaliditetsudvalg afgiver lægefaglige udtalelser, som må anses for definitive, når de er blevet til efter de forskriftsmæssige betingelser herom. Opgaven for de læger, der er medlemmer af udvalget, består udelukkende i at afgive en lægelig udtalelse og ikke i at udtale sig om arbejdsmiljøet.
EIB har anført, at overgangsregulativets artikel 46-1 ikke sondrer mellem den invaliditet, der er erklæret i forhold til de funktioner, der udføres inden for EIB, og den invaliditet, der er erklæret i forhold til de almindelige arbejdsmarked, og heller ikke fastsætter en streng kompetencebegrænsning for de invaliditetsudvalg, der skal undersøge helbredstilstanden hos de personer, der kan blive erklæret invalide.
Den risiko, hvortil Retten har henvist, hvorefter der foreligger en modsætning mellem bedømmelsen fra EIB’s invaliditetsudvalg og den vurdering, som de invaliditetsudvalg, der er oprettet af andre EU-institutioner eller nationale myndigheder, kan udstede, er hypotetisk. En lægelig vurdering, som i sagens natur er teknisk, ville i mangel af nye oplysninger kunne deles af andre sundhedspersoner. Invaliditetsudvalgets kompetence kan ikke begrænses af muligheden for, at andre læger når frem til andre konklusioner.
KL er af den opfattelse, at EIB’s argumentation er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Som det fremgår af denne doms præmis 37-47, var det med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 100 fastslog, at begrebet »invaliditet« som omhandlet i overgangsregulativets artikel 46-1 og artikel 11.1 i de administrative bestemmelser skal fortolkes således, at det vedrører den ansatte ved EIB, der af et invaliditetsudvalg nedsat af EIB er erklæret ude af stand til at genoptage sine opgaver eller andre opgaver på tilsvarende niveau i dette organ.
Det følger nødvendigvis heraf, at de invaliditetsudvalg, der er oprettet af EIB, som i henhold til overgangsregulativets artikel 48-1 har kompetence til at fastslå invaliditet i tilfælde af en tvist, kun udøver deres beføjelser med hensyn til den pågældende persons evne til at udføre sine opgaver eller andre opgaver på tilsvarende niveau inden for EIB.
Det skal tilføjes, at selv om en udtalelse fra et sådant udvalg ganske vist er af lægefaglig karakter, forholder det sig ikke desto mindre således, at den vurdering, som udvalget har foretaget, således som KL har anført i sit svarskrift, skal tage hensyn til det arbejdsmiljø, hvorfra de opgaver, den pågældende skal udføre, ikke kan isoleres. Dette gælder så meget desto mere, når det, som i det foreliggende tilfælde, er psykiske lidelser, der ligger til grund for invaliditeten.
Følgelig skal det første anbringendes andet led forkastes som ugrundet.
Det første anbringendes tredje led
Parternes argumentation
Med det første anbringendes tredje led har EIB gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 86-89 begik en retlig fejl ved at fortolke overgangsregulativets artikel 46-1 og artikel 11.1 i de administrative bestemmelser analogt med vedtægtens artikel 78. EIB har i denne forbindelse gjort gældende, at en sådan analog fortolkning forudsætter, dels at der er en tæt forbindelse mellem de to omhandlede retlige ordninger, dels at der er et hul i den førstnævnte ordning, som er uforeneligt med et almindeligt EU-retligt princip. Retten henviste imidlertid ikke til, at der forelå sådanne forhold.
Ordlyden af overgangsregulativets artikel 46-1 sondrer i øvrigt ikke mellem de opgaver, der udføres inden for EIB, og dem, der udføres uden for EIB, og henviser, til forskel fra vedtægtens artikel 78, heller ikke til klassificeringen af dette organs interne opgaver. Ved at støtte sig på ligheder mellem disse to bestemmelser så Retten således bort fra disse forskelle.
EIB har for det første tilføjet, at den omstændighed, at vedtægtens artikel 78 finder analog anvendelse på EIB, rejser tvivl om autonomien af bankens »retlige system« i forhold til Unionens øvrige organer. For det andet er EIB’s situation forskellig fra EU-institutionernes som følge af dens størrelse, men ligeledes på grund af de mange forskellige stillinger, der er til rådighed inden for banken.
KL har bestridt EIB’s argumentation.
Domstolens bemærkninger
Som det fremgår af denne doms præmis 37-47 og 52, var det med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 100 fastslog, at begrebet »invaliditet« som omhandlet i overgangsregulativets artikel 46-1 og artikel 11.1 i de administrative bestemmelser skal fortolkes således, at det vedrører den ansatte ved EIB, der af et invaliditetsudvalg nedsat af EIB er erklæret ude af stand til at genoptage sine opgaver eller tilsvarende opgaver i dette organ.
Selv hvis det antages, at Retten med urette delvist støttede denne konklusion på en analog fortolkning af den nævnte bestemmelse i forhold til vedtægtens artikel 78, således som EIB har gjort gældende i forbindelse med det første anbringendes tredje led, må denne følgelig anses for irrelevant.
Det følger nemlig af fast retspraksis, at når en af de af Retten anførte grunde er tilstrækkelig til at begrunde konklusionen i dens dom, påvirker de fejl, som en anden grund, der også omhandles i den pågældende dom, kan være behæftet med, under alle omstændigheder ikke den nævnte konklusion, hvorfor det anbringende, der støtter sig på disse fejl, er irrelevant og må forkastes (dom af 17.10.2019, Alcogroup og Alcodis mod Kommissionen,
C-403/18 P
,
EU:C:2019:870
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Under disse omstændigheder skal det første anbringendes tredje led forkastes som uvirksomt, og følgelig skal dette anbringende forkastes i sin helhed.
Det andet anbringende
Parternes argumentation
Med det andet anbringende har EIB gjort gældende, at Retten foretog en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder i den appellerede doms præmis 58-81, idet den fastslog, at invaliditetsudvalgets konklusion af 9. november 2018, den lægesagkyndige vurdering, der blev foretaget inden for rammerne af dette udvalg, samt formularerne af 16. og 23. januar 2019 tilsammen udgjorde udvalgets udtalelse.
Med dette anbringendes første led har EIB gjort gældende, at invaliditetsudvalgets konklusion af 9. november 2018 og den lægesagkyndige vurdering, der blev foretaget inden for rammerne af dette udvalg, i modsætning til, hvad Retten fastslog, ikke kan være elementer i den nævnte udtalelse, da de ikke er blevet underskrevet af alle invaliditetsudvalgets medlemmer, selv om et sådant udvalgs arbejde er kollegialt og i princippet kræver, at hvert medlem, henset til resultatet af proceduren, underskriver det samme dokument.
EIB har anført, at der foreligger en selvmodsigelse i den appellerede doms præmis 72, hvorefter invaliditetsudvalget uden at have undersøgt KL kunne være nået frem til en konklusion den 9. november 2018, som derefter blev bekræftet af udvalgets formand den 21. november 2018 efter at have undersøgt KL. Ud over den omstændighed, at denne konstatering er spekulativ, bør formanden for et sådant udvalg ifølge EIB ikke være i stand til at erstatte udvalgets øvrige medlemmer ved formuleringen af deres bedømmelse.
Hvad angår Rettens bedømmelse i den appellerede doms præmis 66, hvorefter indholdet af de ovennævnte dokumenter ikke er blevet bestridt af invaliditetsudvalgets øvrige medlemmer, har EIB fremhævet, at kun formularerne af 16. og 23. januar 2019 blev underskrevet af alle udvalgets medlemmer og derfor udgør den formelle udtalelse.
Hvad angår dette anbringendes andet led har EIB anført, at konstateringen i den appellerede doms præmis 81, hvorefter invaliditetsudvalgets udtalelse bestod i at fastslå, at KL ikke længere kunne gøre tjeneste ved EIB, men var i stand til at udøve en erhvervsmæssig beskæftigelse på det almindelige arbejdsmarked, ikke fremgår af de formularer, som alle udvalgets medlemmer underskrev i januar 2019.
KL har bestridt EIB’s argumentation.
Domstolens bemærkninger
Selv om EIB har gjort gældende, at Retten har foretaget en urigtig gengivelse af de faktiske omstændigheder, fremgår det af EIB’s argumentation, at banken med sit andet anbringende reelt søger at anfægte Rettens retlige kvalifikation af invaliditetsudvalgets konklusion af 9. november 2018 og den lægesagkyndige vurdering, der blev foretaget inden for rammerne af dette udvalg. Ifølge EIB er der, som Retten har fastslået, ikke tale om dokumenter, der skal tages i betragtning ved fastlæggelsen af indholdet af invaliditetsudvalgets udtalelse, idet alene formularerne af 16. og 23. januar 2019 udgør udvalgets udtalelse.
EIB har i denne forbindelse i det væsentlige støttet sig på argumentet om, at de første dokumenter ikke blev underskrevet af alle invaliditetsudvalgets medlemmer. Herved begrænser EIB sig til at gentage den argumentation, som banken fremførte for Retten, uden at præcisere, på hvilken måde Rettens svar hertil, således som det navnlig fremgår af den appellerede doms præmis 67, er behæftet med en retlig fejl.
Det skal imidlertid bemærkes, at en appel, der endog uden at indeholde en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den appellerede dom angiveligt er behæftet med, blot gentager eller gengiver de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremsat for Retten, i realiteten kun har til formål at opnå, at de i stævningen for Retten fremsatte påstande pådømmes endnu en gang, hvilket ligger uden for Domstolens kompetence (dom af 28.1.2021, Qualcomm og Qualcomm Europe mod Kommissionen,
C-466/19 P
,
EU:C:2021:76
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Følgelig skal det andet anbringende afvises.
Det følger af de foregående betragtninger, at appellen skal forkastes.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge. Ifølge dette reglements artikel 138, stk. 1, som i medfør af dets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da KL har nedlagt påstand om, at EIB pålægges at betale sagsomkostningerne, og idet denne har tabt sagen, bør det pålægges banken at bære sine egne omkostninger og at betale de omkostninger, som KL har afholdt.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Syvende Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
Den Europæiske Investeringsbank (EIB) bærer sine egne omkostninger og betaler de af KL afholdte omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.