CELEX: 62018CJ0465
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Įsisteigimo laisvė
Vaistinės perleidimas vykdant konkurso procedūrą
Nacionalinės teisės aktai
Perleidžiamos vaistinės darbuotojų pirmenybės teisė

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl SESV 45, 49–56 ir 106 straipsnių bei Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 15 ir 16 straipsnių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant AV ir BU ginčą su
Comune di Bernareggio
(
Bernareggio
komuna, Italija) dėl sprendimo sudaryti nuosavybės teisių į komunos vaistinę perleidimo sutartį su vaistininku – minėtos vaistinės darbuotoju – šiam pasinaudojus nacionalinėje teisėje numatyta pirmenybės teise.
Teisinis pagrindas
Iš dalies pakeisto 1968 m. balandžio 2 d.
Legge n. 475, Norme concernenti il servizio farmaceutico
(Įstatymas Nr. 475 dėl taisyklių, susijusių su farmacinėmis paslaugomis) (GURI, Nr. 107, 1968 m. balandžio 27 d., p. 2638) 9 straipsnyje nurodyta:
„Komuna gali įgyti nuosavybės teisę į pusę po
pianta organica
(išdėstymo planas) peržiūros atsilaisvinusių ir naujai įsteigtų vaistinių. Vaistinės, kurių savininkai yra komunos, gali būti valdomos pagal 1990 m. birželio 8 d. Įstatymą Nr. 142 <…>“.
1968 m. balandžio 2 d. Įstatymo Nr. 475 dėl taisyklių, susijusių su farmacinėmis paslaugomis, 12 straipsnyje numatyta:
„1.   Vaistinės nuosavybės teisių perleidimas yra leidžiamas po 3 metų nuo jos įsigijimo.
2.   Vaistinė gali būti perduodama tik vaistininkui, kuris jau buvo vaistinės savininkas, arba vaistininkui, kuriam teisė įsigyti vaistinę jau buvo pripažinta per ankstesnį konkursą.
<…>
11.   Vaistinės nuosavybės teisių perleidimas nelaikomas sukeliančiu visas teisines pasekmes, jei vaistinės valdymo teisės neperleidžiamos kartu su susijusiu verslu antraip toks perdavimas būtų negaliojantis.“
Iš dalies pakeisto 1991 m. lapkričio 8 d.
legge n. 362 – Norme di riordino del settore farmaceutico
(Įstatymas Nr. 362 dėl farmacijos sektoriaus reorganizavimo taisyklių) (GURI, Nr. 269, 1991 m. lapkričio 16 d., p. 3, toliau – Įstatymas Nr. 362/1991) 4 straipsnyje „Konkurso procedūros“ nustatyta:
„1.   Kiekvienais nelyginiais metais iki tų metų kovo mėnesio regionai ir autonominės Trento ir Bolcano provincijos organizuoja laisvų ar naujai įsteigtų vaistinių, kurias gali valdyti privatūs asmenys, perdavimo konkursą, remdamosi kvalifikacija ir rengdamos egzaminus provincijose.
2.   1 dalyje numatytame konkurse gali dalyvauti pilnamečiai Europos [Sąjungos] valstybės narės piliečiai, turintys pilietines ir politines teises ir įtraukti į profesinį vaistininkų registrą, kurie iki paraiškų pateikimo termino pabaigos dar nėra sulaukę 60 metų amžiaus.“
Šio įstatymo 7 straipsnyje „Nuosavybės teisė į vaistinę ir jos valdymas“ numatyta:
„1.   Privačias vaistines valdyti gali fiziniai asmenys pagal galiojančias nuostatas, taip pat bendrijos ir ribotos atsakomybės kooperatinės bendrovės.
<…>
8.   Nuosavybės teisę į privačią vaistinę galima perleisti praėjus trejiems metams nuo kompetentingos institucijos atitinkamo leidimo išdavimo, išskyrus 9 ir 10 dalyse numatytus atvejus.
<…>“
Įstatymo Nr. 362/1991 12 straipsnio 2 dalyje „Nuosavybės teisės į komunos valdomas vaistines perleidimas“ numatyta: „perleidžiant nuosavybės teisę į komunos vaistinę, pirmenybės teisę ją įsigyti turi vaistinėje dirbantys vaistininkai ir jiems yra taikytinos 7 straipsnio nuostatos“.
Codice civile
(Civilinis kodeksas, Italija) 2112 straipsnio pirmoje pastraipoje nurodyta: „įmonės perdavimo atveju darbo santykiai tęsiasi su perėmėju ir darbuotojas išsaugo visas iš jų kylančias teises. <…>“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
2014 m. sausio 31 d.
Bernareggio
komuna pradėjo konkurso procedūrą dėl komunos vaistinės pardavimo.
Skelbime apie konkursą buvo numatyta, kad šios vaistinės licencija bus perleista remiantis didžiausios kainos pasiūlymu, pradedant nuo nustatytos pradinės rinkos kainos –580000 EUR.
Taip pat buvo pažymėta, kad pagal Įstatymo Nr. 362/1991 12 straipsnį nuosavybės teisė į vaistinę laikinam konkurso laimėtojui bus perduota su sąlyga, kad komunos įmonė, valdanti Vimerkato (Italija) vaistines, ir vaistininkai, šioje vaistinėje įdarbinti neterminuotam laikui ir atitinkantys teisinius reikalavimus, nepasinaudos pirmenybės teise.
AV ir BU pasiūlymas buvo pripažintas ekonomiškai naudingiausiu, todėl jie buvo nurodyti kaip laikini laimėtojai.
Vis dėlto 2014 m. gegužės 12 d. sprendimu konkurso laimėtoju buvo pripažintas CT – vaistininkas, dirbantis komunos įmonėje, valdančioje Vimerkato vaistines. Nors šis vaistininkas nedalyvavo konkurse, jam buvo suteikta pirmenybė taikant Įstatymo Nr. 362/1991 12 straipsnio 2 dalį.
AV ir BU pateikė skundą
Tribunale Amministrativo per la Lombardia
(Lombardijos regiono administracinis teismas, Italija) dėl šio sprendimo panaikinimo ir nurodė, kad Įstatymo Nr. 362/1991 12 straipsnio 2 dalis prieštarauja Sąjungos teisėje įtvirtintiems laisvos konkurencijos ir vienodo požiūrio principams. Jie teigė, kad šioje nuostatoje numatyta komunos vaistinėje dirbančių vaistininkų pirmenybės teisė nėra pagrįsta, nes nurodytų vaistininkų teisės privatizavus vaistinę yra apsaugotos remiantis Civilinio kodekso 2112 straipsniu, kuriuo į nacionalinę teisę perkeliama 2001 m. kovo 12 d. Tarybos direktyva 2001/23/EB dėl valstybių narių įstatymų, skirtų darbuotojų teisių apsaugai įmonių, verslo arba įmonių ar verslo dalių perdavimo atveju, suderinimo (
OL L 82, 2001, p. 16
).
Atmetus skundą dėl panaikinimo AV ir BU pateikė apeliacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui dėl sprendimo, kuriuo buvo atmestas jų skundas. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo sutinkantis su ieškovų pateiktomis pastabomis dėl nagrinėjamos pirmenybės teisės nesuderinamumo su Sąjungos teise.
Remdamasis Teisingumo Teismo jurisprudencija prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, pirma, kad konkurso rengimo taisyklė, taikytina tiek perduodant naujai įsteigtas vaistines, tiek perleidžiant nuosavybės teisę į komunos vaistinę ar tiesiog jos valdymo teisę, gali būti apribota, jeigu tai pateisinama viršesniais bendrojo intereso apsaugos reikalavimais, su sąlyga, kad aptariamais nacionalinės teisės aktais iš tikrųjų nesiekiama apsaugoti ekonominių sektoriaus interesų (šiuo klausimu žr. 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimą Komisija / Italija,
C‑531/06
,
EU:C:2009:315
; taip pat 2012 m. vasario 16 d. Sprendimą Costa ir Cifone,
C‑72/10 ir C‑77/10
,
EU:C:2012:80
).
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad pirmenybės teisė yra tam tikroms asmenų kategorijoms suteikiama preferencinio pobūdžio teisė, kuria kartu siekiama patenkinti šių asmenų asmeninį interesą ir užtikrinti bendresnio pobūdžio interesus. Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisprudencijos taip pat matyti, kad, kalbant apie Įstatymo Nr. 362/1991 12 straipsnio 2 dalyje numatytą pirmenybės teisę, darbuotojui teikiama pirmenybė grindžiama interesais, kurie susiję su poreikiu užtikrinti geresnį farmacinių paslaugų valdymą (2005 m. spalio 5 d.
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba, Italija) penktosios kolegijos sprendimas Nr. 5329). Ši teisės nuostata grindžiama tuo, kad vaistininkas, kuris jau dirbo perleidžiamoje vaistinėje, užtikrintų jos darbo tęstinumą ir patirties, įgytos valdant vaistinę, įvertinimą.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tvirtina, pirma, kad tęstinumo garantija, kurią suteikia pagal darbo sutartį dirbančių vaistininkų darbo santykių išlaikymas, jau yra veiksmingai užtikrinta Civilinio kodekso 2112 straipsniu, kuriuo į nacionalinę teisę perkeliama Direktyva 2001/23, todėl Įstatymo Nr. 362/1991 12 straipsnio 2 dalyje numatyta pirmenybės teisė yra perteklinė.
Antra, jis teigia, kad profesinės patirties įvertinimas gali būti užtikrintas kitais būdais, pavyzdžiui, per konkurso procedūrą skiriant papildomus taškus vaistininkams, dirbantiems vaistinėje. Be to, jam kyla abejonių dėl to, ar profesinė patirtis, įgyta dirbant komunos vaistinėje, yra verta tokio įvertinimo. Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad vaistininko profesija yra reglamentuojama profesija, kad vaistinė gali būti perduodama tik vaistininkui, įrašytam į vaistininkų registrą ir įgijusiam teisę įsigyti vaistinę ar turinčiam bent dvejų metų profesinės patirties. Be to, patirtis, įgyta dirbant komunos vaistinės vaistininku, neleidžia daryti išvados dėl šio darbuotojo gebėjimo valdyti vaistinę.
Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas laikosi nuomonės, kad Įstatymo Nr. 362/1991 12 straipsnio 2 dalyje numatyta pirmenybės teisė yra besąlygiška preferencinio pobūdžio teisė ir negali būti pateisinama ypač dėl to, kad ja visiškai neatsižvelgiama nei į realius gero vaistinės valdymo požymius, nei į tai, kokią konkrečiai patirtį įgijo komunos vaistinės darbuotojai.
Iš to jis daro išvadą, kad ši pirmenybės teisė yra neproporcinga, nes nėra pagrįsta jokiu nuopelnų kriterijumi. Šiuo klausimu jis remiasi Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagal kurią skirtingas Sąjungos piliečių įgytos profesinės patirties vertinimas jiems dalyvaujant konkursuose laikomas SESV 45 straipsnio pažeidimu (šiuo klausimu žr. 2005 m. gegužės 12 d. Sprendimo Komisija / Italija
C‑278/03
,
EU:C:2005:281
,
punktą).
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad farmacinės veiklos reguliavimas ir apribojimas gali būti pateisinami sveikatos apsaugos tikslu su sąlyga, kad nacionalinės teisės aktais neviršijama to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (šiuo klausimu žr. 2009 m. kovo 10 d. Sprendimo Hartlauer,
C‑169/07
,
EU:C:2009:141
,
,
ir
punktus ir 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo Apothekerkammer des Saarlandes ir kt.,
C‑171/07 ir C‑172/07
,
EU:C:2009:316
,
,
ir
punktus).
Trečia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas patikslina, kad nagrinėjamas ginčas kelia tarpvalstybinį susidomėjimą, nes visi Sąjungos piliečiai, atitinkantys Įstatymo Nr. 362/1991 4 straipsnio 2 dalyje nustatytus profesinius reikalavimus, gali dalyvauti konkurse. Be to, jis pabrėžia, kad 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (
OL L 255, 2005, p. 22
), iš dalies pakeista 2013 m. lapkričio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/55/ES (
OL L 354, 2013, p. 132
), leidžia taikyti tarpusavio profesinės kvalifikacijos pripažinimo principą vaistininko profesijai.
Šiuo klausimu jis primena Teisingumo Teismo jurisprudenciją, kurioje numatyta, kad nors visi bylos elementai yra susiję tik su viena valstybe nare, tai nereiškia, kad nagrinėjamos teisės nuostatos gali turėti poveikį tik šiai valstybei narei, nes negalima atmesti galimybės, kad kitose valstybėse narėse įsisteigę piliečiai buvo ar būtų suinteresuoti atidaryti ar perimti vaistines, esančias toje valstybėje narėje (šiuo klausimu žr. 2010 m. birželio 1 d. Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez,
C‑570/07 ir C‑571/07
,
EU:C:2010:300
,
punktą).
Tokiomis aplinkybėmis
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar remiantis įsisteigimo laisvės, diskriminacijos draudimo, vienodo požiūrio, konkurencijos apsaugos ir laisvo darbuotojų judėjimo principais, įtvirtintais SESV 45, 49–56 ir 106 straipsniuose, Chartijos 15 ir 16 straipsniuose, bei iš jų kylančiais proporcingumo ir pagrįstumo reikalavimais draudžiama nacionalinės teisės norma, kaip antai Įstatymo Nr. 362/1991 12 straipsnio 2 dalis, pagal kurią nuosavybės teisės į komunos vaistinę perdavimo atveju jos vaistininkams suteikiama pirmenybės teisė?“
Pirminės pastabos
Dėl reikšmingos Sąjungos teisės nuostatos
Pirmiausia reikia patikslinti, kokios Sąjungos teisės nuostatos, kurias nurodė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo prejudiciniame klausime, gali būti svarbios siekiant išspręsti ginčą pagrindinėje byloje.
Šiuo klausimu pirma reikia nurodyti, kad vaistinės įsigijimas, kiek jis leidžia vykdyti ekonominę veiklą, įsteigiant nuolatinę buveinę neribotam laikui, patenka į SESV 49 straipsnio taikymo sritį (šiuo klausimu žr. 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Gebhard,
C‑55/94
,
EU:C:1995:411
,
punktą; taip pat 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo Apothekerkammer des Saarlandes ir kt.,
C‑171/07 ir C‑172/07
,
EU:C:2009:316
,
ir
punktus).
Vadinasi, nei SESV 45 straipsnis, kuriuo užtikrinamas laisvas darbuotojų judėjimas, nei SESV 56 straipsnis, susijęs su laisve teikti paslaugas, netaikytini pagrindinėje byloje.
Be to, kalbant apie Chartijos 15 ir 16 straipsnių taikymą, pažymėtina: kadangi jais pripažįstamos teisės, įtvirtintos Sąjungos sutarčių nuostatose (pagrindinėje byloje kalbama apie SESV 49 straipsnį), pagal Chartijos 52 straipsnio 2 dalį jos turi būti įgyvendinamos „[Sutartyse] nustatytomis sąlygomis ir neperžengiant jose nustatytų ribų“.
Galiausiai, kiek tai susiję su SESV 106 straipsniu, kaip savo išvados 33 punkte nurodo generalinis advokatas, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos negalima daryti išvados, kad pagrindinė byla yra tiesiogiai ar netiesiogiai susijusi su valstybinių ar privačių įmonių, kurioms valstybė narė suteikė specialias arba išimtines teises, arba įmonių, kurioms patikėta teikti visuotinės ekonominės svarbos paslaugas, arba pajamų gaunančių monopolinių įmonių valdymu, kaip nurodyta SESV 106 straipsnyje.
Vadinasi, reikia konstatuoti, kad, atsižvelgiant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus, tik SESV 49 straipsnis gali būti reikšmingas siekiant išspręsti pagrindinę bylą.
Dėl priimtinumo
Atsižvelgiant į tai, kad visi pagrindinės bylos elementai susiję tik su viena valstybe nare, o SESV nuostatos dėl laisvo judėjimo iš esmės netaikytinos išimtinai vidaus situacijoms (šiuo klausimu žr. 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
punktą), reikia išsiaiškinti, ar prašymas priimti prejudicinį sprendimą priimtinas.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, nors visi pagrindinės bylos elementai yra susiję tik su viena valstybe nare, prašymas priimti prejudicinį sprendimą, pateiktas dėl Sutarčių nuostatų, kuriose įtvirtintos pagrindinės laisvės, išaiškinimo, gali būti priimtinas, jeigu negalima atmesti galimybės, kad kitose valstybėse narėse įsisteigę piliečiai buvo ar būtų suinteresuoti pasinaudoti šiomis laisvėmis tam, kad vykdytų veiklą valstybės narės, kuri priėmė nagrinėjamus nacionalinės teisės aktus, teritorijoje, todėl šie teisės aktai, vienodai taikomi tiek šios, tiek kitų valstybių narių piliečiams, gali turėti pasekmių ne tik šioje valstybėje narėje (2010 m. birželio 1 d. Sprendimo Blanco Pérez ir Chao Gómez,
C‑570/07 ir C‑571/07
,
EU:C:2010:300
,
punktas; 2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Venturini ir kt.,
C‑159/12–C‑161/12
,
EU:C:2013:791
,
ir
punktai; taip pat 2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
punktas).
Taip pat reikia pažymėti, kad, kaip konstatavo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, esant tokiai prielaidai, Teisingumo Teismas, į kurį kreipėsi nacionalinis teismas išimtinai dėl vidaus situacijos, negali, šiam teismui nenurodžius kitų aplinkybių, išskyrus faktą, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami nacionalinės teisės aktai vienodai taikomi tiek atitinkamos valstybės narės, tiek kitų valstybių narių piliečiams, nustatyti, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą dėl pagrindinių laisvių yra būtinas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamam ginčui išspręsti. Konkretūs elementai, leidžiantys nustatyti ryšį tarp ginčo dalyko ar ginčo aplinkybių, susijusių tik su vidaus situacija, ir Sutarties nuostatų, turi būti matomi iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą (2016 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
,
punktas).
Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad komunos vaistinės, kuri yra konkurso procedūros objektas, vertė yra 580000 EUR. Jis taip pat pabrėžia, kad byla yra tarpvalstybinio pobūdžio, nes pagal Įstatymo Nr. 362/1991 4 straipsnio 2 dalį vaistinę įsigyti gali visi Sąjungos piliečiai, turintys reikalaujamą profesinę kvalifikaciją. Jis priduria, kad Direktyva 2005/36, iš dalies pakeista Direktyva 2013/53, nustato vaistininkų profesinės kvalifikacijos tarpusavio pripažinimą.
Taigi
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
Dėl prejudicinio klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimu iš esmės siekia išsiaiškinti, ar SESV 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama nacionalinė priemonė, pagal kurią perleidžiant komunos vaistinę konkurso būdu besąlyginė pirmenybės teisė suteikiama vaistininkams – šios vaistinės darbuotojams.
Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia išnagrinėti, ar pirmenybės teisė, numatyta Įstatymo Nr. 362/1991 12 straipsnio 2 dalyje, yra įsisteigimo laisvės apribojimas, ir, jei taip, ar šį apribojimą gali pateisinti privalomi bendrojo intereso pagrindai (šiuo klausimu žr. 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo Apothekerkammer des Saarlandes ir kt.,
C‑171/07 ir C‑172/07
,
EU:C:2009:316
,
ir
punktus).
Pirma, kiek tai susiję su įsisteigimo laisvės apribojimu, reikia priminti, kad pagal SESV 49 straipsnį draudžiamos bet kokios nacionalinės priemonės, kurios, nors ir taikomos neatsižvelgiant į pilietybę, gali Sąjungos piliečiams sudaryti kliūčių pasinaudoti įsisteigimo laisve arba naudojimąsi ja padaryti mažiau patrauklų (2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo Apothekerkammer des Saarlandes ir kt.,
C‑171/07 ir C‑172/07
,
EU:C:2009:316
,
punktas).
Šiuo klausimu, kaip savo išvados 47 punkte pažymi generalinis advokatas, atsižvelgiant į laiką ir pinigus, kurie būtini dalyvauti konkurso procedūroje, besąlyginė pirmenybės teisė, suteikta komunos vaistinėje dirbantiems vaistininkams šios vaistinės perleidimo atveju, gali atgrasyti vaistininkus iš kitų valstybių narių dalyvauti tokioje procedūroje.
Tokia išvada darytina juo labiau dėl to, kad ekonomiškai naudingiausias pasiūlymas neužtikrina konkurso laimėjimo. Iš tiesų komunos vaistinėje dirbantis vaistininkas, net nedalyvaudamas minėtoje konkurso procedūroje, gali pasinaudoti pirmenybės teise, prisiderindamas prie ekonomiškai naudingiausio pasiūlymo, ir taip pasiekti, kad ši vaistinė būtų jam perleista.
Remiantis tuo darytina išvada, kad besąlyginė pirmenybės teisė, suteikta komunos vaistinėje dirbantiems vaistininkams konkurso būdu perleidžiant šią vaistinę (taip suteikiant pranašumą kiekvienam komunos vaistinėje dirbančiam vaistininkui), gali atgrasyti ar netgi užkirsti kelią vaistininkams iš kitų valstybių narių įgyti nuolatinę buveinę profesinei veiklai Italijos teritorijoje vykdyti.
Vadinasi, tokia pirmenybės teisė yra pagal SESV 49 straipsnį garantuojamos įsisteigimo laisvės apribojimas.
Antra, kiek tai susiję su tokio apribojimo pateisinimu, pirmiausia reikia nustatyti, ar nacionaline priemone siekiama teisėto tikslo (šiuo klausimu žr. 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo Apothekerkammer des Saarlandes ir kt.,
C‑171/07 ir C‑172/07
,
EU:C:2009:316
,
punktą).
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad besąlygine pirmenybės teise, suteikta komunos vaistinėje dirbantiems vaistininkams konkurso būdu perleidžiant šią vaistinę siekiama užtikrinti geresnį farmacinių paslaugų valdymą, pirma, užtikrinant pagal darbo sutartį dirbančių vaistininkų darbo santykių tęstinumą ir, antra, įvertinant pagal darbo sutartį dirbančių vaistininkų įgytą darbo patirtį.
Toks tikslas, kiek jis atitinka SESV 52 straipsnio 1 dalyje aiškiai nurodytą visuomenės sveikatos apsaugos tikslą, gali pateisinti įsisteigimo laisvės apribojimą. Taip pat buvo nuspręsta, kad įsisteigimo laisvės apribojimai gali būti pateisinami siekiu užtikrinti patikimą ir kokybišką gyventojų aprūpinimą vaistais, o tai yra privalomasis bendrojo intereso pagrindas (šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Venturini ir kt.,
C‑159/12–C‑161/12
,
EU:C:2013:791
,
ir
punktus).
Vadinasi, reikia išnagrinėti, ar įsisteigimo laisvės apribojimas, kurį sudaro besąlyginė pirmenybės teisė, suteikta komunos vaistinėje dirbantiems vaistininkams konkurso būdu perleidžiant šią vaistinę, yra tinkamas minėtam tikslui pasiekti, ir, jei taip, ar neviršija to, kas būtina jam pasiekti, t. y. ar nėra mažiau SESV 49 straipsnyje įtvirtintą laisvę ribojančių priemonių, kuriomis tas tikslas galėtų būti pasiektas (šiuo klausimu žr. 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimo Apothekerkammer des Saarlandes ir kt.,
C‑171/07 ir C‑172/07
,
EU:C:2009:316
,
ir
punktus).
Negalima laikyti, kad darbo santykių tęstinumas siekiant užtikrinti geresnį farmacinių paslaugų valdymą yra tinkamas visuomenės sveikatos apsaugos tikslui pasiekti.
Iš tiesų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad komunos vaistinės darbuotojų teisių išlaikymo šios vaistinės perleidimo atveju tikslas iš esmės pasiekiamas taikant Civilinio kodekso 2112 straipsnį, kuriuo perkeliama Direktyva 2001/23.
Kalbant apie profesinės patirties, įgytos siekiant užtikrinti geresnį farmacinių paslaugų valdymą, įvertinimą, pažymėtina, kad iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, jog besąlygine pirmenybės teise, suteikta komunos vaistinėje dirbantiems vaistininkams konkurso būdu perleidžiant šią vaistinę, įtvirtinama nenuginčijama prezumpcija, kad šie darbuotojai, kaip savininkai, gali geriausiai valdyti vaistinę. Tokia pirmenybės teisė nėra grindžiama konkrečiu realiai įgytos patirties vertinimu, suteiktų paslaugų kokybe, ar komunos vaistinėje konkrečiai vykdytomis funkcijomis. Taigi negalima laikyti, kad tokia teisė yra tinkama visuomenės sveikatos apsaugos tikslui pasiekti.
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad pagal nacionalinę teisę vaistinė gali būti perleidžiama tik vaistininkui, įrašytam į profesinį vaistininkų registrą ir įgijusiam teisę įsigyti vaistinę ar turinčiam bent dvejų metų profesinės patirties. Be to, kad vaistininko profesija yra reglamentuojama profesija, šios sąlygos savaime suteikia tam tikrų garantijų dėl potencialių komunos vaistinės įgijėjų profesinės kompetencijos. Taip pat, kaip pažymi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, tikslas įvertinti profesinę patirtį gali būti pasiektas mažiau ribojančiomis priemonėmis, pavyzdžiui, per konkurso procedūrą skiriant papildomus taškus konkurso dalyviams, pateikusiems įrodymų dėl patirties valdant vaistinę.
Taigi reikia pripažinti, kad besąlyginė pirmenybės teisė, suteikta komunos vaistinėje dirbantiems vaistininkams konkurso būdu perleidžiant šią vaistinę, kiek ja siekiama užtikrinti geresnį farmacinių paslaugų valdymą, darant prielaidą, kad ja iš tiesų siekiama apsaugoti visuomenės sveikatą, nėra tinkama užtikrinti, kad šis tikslas bus pasiektas, ir bet kuriuo atveju ja viršijama tai, kas būtina tokiam tikslui pasiekti.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad SESV 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama nacionalinė priemonė, pagal kurią perleidžiant komunos vaistinę konkurso būdu besąlyginė pirmenybės teisė suteikiama vaistininkams – šios vaistinės darbuotojams.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

SESV 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį draudžiama nacionalinė priemonė, pagal kurią perleidžiant komunos vaistinę konkurso būdu besąlyginė pirmenybės teisė suteikiama vaistininkams – šios vaistinės darbuotojams.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.