CELEX: 62014TJ0818
Valstybės pagalba
Pagalba, kurią Belgija suteikė BSCA
Sprendimas pripažinti pagalbą iš dalies suderinama ir iš dalies nesuderinama su vidaus rinka
Teisiškai privalomas aktas
Senaties terminas
ILS ekonominis pobūdis
Įrangos naudojimo ekonominei veiklai procentinė dalis
Klaidingi skaičiai
Pareiškimas dėl patikslinimo
Dabartinės vertės nustatymas
Pareiga motyvuoti
Konkurencijos iškraipymas
Teisėti lūkesčiai

Ginčo aplinkybės
1991 m. Valonijos regionas (Belgija) įsteigė
Brussels South Charleroi Airport
(BSCA) (toliau – ieškovė arba BSCA)
Charleroi Bruxelles‑Sud
oro uostui (Briuselio pietų Šarlerua oro uostas, Belgija) (toliau – Šarlerua oro uostas) valdyti.
1991 m. liepos 9 d. sutartimi (toliau – Regiono ir BSCA sutartis) Valonijos regionas bendrovei BSCA penkiasdešimčiai metų suteikė paslaugų koncesiją, susijusią su Šarlerua oro uoste esančio valstybės turto komerciniu valdymu, ir turto koncesiją, susijusią su nuolatiniu oro uosto zonos naudojimu išimtinėmis teisėmis.
Regiono ir BSCA sutartyje buvo įtvirtintas išlaidų pasidalijimas tarp Valonijos regiono ir BSCA, įskaitant prie Regiono ir BSCA sutarties pridėtą specifikaciją.
2000 m. liepos 20 d. Valonijos regionas patvirtino preliminariosios sutarties gaires dėl daugiametės investicijų į Šarlerua oro uostą programos, kuriose visų pirma buvo paminėtas planuojamas naujasis keleivių terminalas ir numatytas bendras 113,74 mln. EUR biudžetas.
2000 m. lapkričio 8 d. Valonijos regionas priėmė sprendimą dėl 2000 m. liepos 20 d. sprendimo įgyvendinimo, kuriame buvo iš dalies pakeistos investicijų programos prielaidos ir bendros sąnaudos padidintos iki 121 mln. EUR.
2001 m. gegužės 23 d. sprendimu Valonijos regionas patvirtino
Société wallonne des aéroports SA
(
Sowaer
) įstatus ir 2001–2004 m. finansinį planą ir, be kita ko, numatė bendrą investicijų į Šarlerua oro uostą sumą – apie 93 mln. EUR, iš kurių 28 mln. buvo skirta naujajam terminalui.
2001 m. liepos 1 d. Valonijos regionas įsteigė
Sowaer
, siekdamas, kad būtų plėtojama regiono oro uostų infrastruktūra, kad ši infrastruktūra būtų perduota atitinkamus oro uostus valdančioms bendrovėms ir kad ji būtų išlaikyta tinkamos naudoti būklės ir taip padengtos didelės apimties priežiūros ir remonto darbų išlaidos.
Pagal 2002 m. kovo 29 d. 3 priedą, kuriuo buvo iš dalies pakeista Regiono ir BSCA sutartis ir kurį pasirašė BSCA ir Valonijos regionas, pastarasis įsipareigojo išmokėti BSCA subsidiją, kuri leistų padengti sąnaudas, patirtas dėl to, kad
Sowaer
perdavė naudotis oro uosto sklypus, statinius ir infrastruktūrą, taip pat subsidiją, dengiančią dėl priežiūros ir priešgaisrinių paslaugų BSCA patirtas išlaidas (toliau – 2002 m. priemonė).
2002 m. balandžio 15 d.
Sowaer
, kuri 2002 m. kovo 29 d. buvo perėmusi 1991 m. bendrovei BSCA suteiktą turto koncesiją, su BSCA sudarė turto subkoncesijos sutartį dėl nuolatinio oro uosto zonos naudojimo išimtinėmis teisėmis (toliau – 2002 m. sutartis), pagal kurią BSCA iki 2040 m. išimtinėmis teisėmis gali naudotis oro uosto zona ir ją eksploatuoti. Savo ruožtu
Sowaer
įsipareigoja vykdyti investicijų programą, taip pat atlikti didelės apimties remonto ir priežiūros darbus, susijusius su sklypais, statiniais ir infrastruktūra. Kaip atlygį už šią subkoncesiją BSCA įsipareigojo mokėti
Sowaer
metinę kintamą mokesčio dalį be pridėtinės vertės mokesčio (PVM), lygią 35 % einamaisiais metais gautų aviacijos mokesčių, – nuo 2002 finansinių metų buvo nustatyta viršutinė šios sumos riba, ir fiksuotą metinį mokestį –9371000 EUR be PVM, kuris laikui bėgant taip pat turėjo keistis.
2003 m. balandžio 3 d. Valonijos vyriausybė atliko investicijų programos peržiūrą ir numatė papildomą 33 mln. EUR investicijų sumą, skirtą terminalo, kuris galėtų priimti ne du, o tris milijonus keleivių, ir didesnės automobilių stovėjimo aikštelės, nei buvo numatyta iš pradžių, statybai finansuoti (toliau – 2003 m. priemonė).
2006 m. balandžio 4 d. buvo sudaryta nauja sutartis, kuri pakeitė 2002 m. sutartį ir į kurią buvo įtrauktos pagrindinės 2002 m. sutarties nuostatos, o kitos nuostatos buvo iš dalies pakeistos, be kita ko, pakeitus koncesijos mokesčių, kuriuos BSCA turėjo mokėti
Sowaer
, sumos apskaičiavimo taisykles.
Tuo pat metu Regiono ir BSCA sutartis buvo pakeista 2006 m. kovo 10 d. 5 priedu, kuriame numatyta, kad nuo to laiko Valonijos regionas kompensuoja sąnaudas, BSCA patirtas dėl paslaugų, susijusių su priešgaisrine apsauga ir antžeminio transporto ir oro uosto teritorijos sauga, tačiau šiai kompensacijai, kuri kasmet indeksuojama, taikoma viršutinė riba.
Regiono ir BSCA sutartis buvo dar kartą iš dalies pakeista 2008 m. sausio 15 d. 6 priedu, pagal kurį BSCA buvo pavesta teikti ne tik paslaugas, susijusias su priešgaisrine apsauga ir antžeminio transporto bei oro uosto teritorijos sauga, bet ir skrydžių stebėjimo ir registravimo, numatytų skrydžių planavimo,
marshaling
(jį iš esmės sudaro lėktuvų lydėjimo iki jų stovėjimo zonos veiksmai), ir saugumo paslaugas, kurias anksčiau užtikrino Valonijos regionas. Dabar subsidija apima visas BSCA išlaidas, susijusias su pastarosiomis paslaugomis, ir išlaikomas viršutinės ribos taikymas šio sprendimo 12 punkte nurodytoms paslaugoms.
Nuo 1997 m. gegužės 1 d. Šarlerua oro uostas priėmė oro vežėją
Ryanair Ltd
. 2000–2013 m. Šarlerua oro uoste transporto srautas padidėjo maždaug nuo 200000 iki beveik 7 mln. keleivių, o
Ryanair
dalis sudaro daugiau kaip 70–80 % bendro keleivių srauto.
Europos Bendrijų Komisija 2004 m. vasario 12 d. priėmė Sprendimą 2004/393/EB dėl pagalbos, kurią oro transporto bendrovei
Ryanair
įsikuriant Šarlerua oro uoste suteikė Valonijos regionas ir
Charleroi Bruxelles Sud
oro uostas (
OL L 137, 2004, p. 1
).
2008 m. gruodžio 17 d. Sprendimu Ryanair / Komisija (
T‑196/04
,
EU:T:2008:585
) Bendrasis Teismas panaikino Sprendimą 2004/393.
Ginčijamas sprendimas
2014 m. spalio 1 d. Komisija priėmė Sprendimą C(2014) 6849
final
dėl priemonių SA.14093 (C 76/2002), kurias Belgija įgyvendino remdama bendroves BSCA ir
Ryanair
(toliau – ginčijamas sprendimas).
Ginčijamame sprendime Komisija priminė, kad Bendrasis Teismas panaikino Sprendimą 2004/393, ir dėl to panaikinimo oficiali tyrimo procedūra, baigta pagal pastarąjį sprendimą, buvo pradėta iš naujo.
Komisija taip pat pabrėžė, kad 2010 m. liepos 23 d. raštu ji Belgijos Karalystei ir šalims, kurios buvo pateikusios pastabas per 2002 m. gruodžio 11 d. pradėtą oficialią tyrimo procedūrą, suteikė galimybę pateikti naujas pastabas vykstant oficialiai tyrimo procedūrai, iš naujo pradėtai priėmus 2008 m. gruodžio 17 d. Sprendimą Ryanair / Komisija (
T‑196/04
,
EU:T:2008:585
).
Galiausiai, Komisija nurodė, kad 2012 m. kovo 21 d. raštu Belgijos Karalystei ji pranešė apie sprendimą išplėsti SESV 108 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą ir pasiūlė suinteresuotosioms šalims pateikti pastabas dėl nagrinėjamų priemonių.
Be to, Komisija visų pirma priminė, kad Teisingumo Teismas nuolat apibrėždavo įmones kaip ekonominę veiklą vykdančius subjektus, nepriklausomai nuo jų teisinės formos ir finansavimo būdo, ir kad ekonominę veiklą sudaro bet kokia veikla, skirta tam, kad atitinkamoje rinkoje būtų siūlomos prekės arba paslaugos. Taip pat Komisija pažymėjo, kad 2000 m. gruodžio 12 d. Sprendime Aéroports de Paris / Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
) Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad oro uosto eksploatavimas teikiant oro uosto paslaugas oro vežėjams yra ekonominė veikla.
Komisija nusprendė, kad nagrinėjamos priemonės skatinant eksploatuoti ir įrengti infrastruktūrą ieškovei buvo taikytos po 2000 m. gruodžio 12 d. – datos, kai buvo priimtas Sprendimas Aéroports de Paris / Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
). Komisija priminė, kad iki šios datos ji visada pripažindavo, jog oro uosto infrastruktūros plėtra ir valdymas nėra ekonominė veikla, galinti patekti į SESV 107 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Priėmusi šį sprendimą Komisija konstatavo, kad dėl laipsniško rinkos liberalizavimo ši veikla tapo ekonomine veikla, išskyrus veiklą, kuri nėra ekonominio pobūdžio ir už kurią, įgyvendindama išimtinius viešosios valdžios įgaliojimus, paprastai atsakinga valstybė (346–348 konstatuojamosios dalys).
Komisija nusprendė, kad 2000 m. liepos 20 d. sutartimi (žr. šio sprendimo 4 punktą) ir 2000 m. lapkričio 8 d. sprendimu (žr. šio sprendimo 5 punktą) Valonijos regionas nepriėmė įsipareigojimo trečiajai šaliai ir šie dokumentai nebuvo neatšaukiami, įpareigojantys ir galutiniai. Ji priminė, kad kriterijus, pagal kurį nustatoma diena, kurią, kaip manoma, suteikta galima pagalba, yra teisiškai privalomo teisės akto, pagal kurį viešosios valdžios institucijos įsipareigoja taikyti atitinkamą priemonę pagalbos gavėjui, data. Komisija nusprendė, kad 2002 m. sutartis yra šis privalomas aktas (353 ir 354 konstatuojamosios dalys).
Šiuo klausimu Komisija, pirma, pažymėjo, kad 2002 m. sutartimi ieškovei buvo perduota infrastruktūra, ir, antra, nurodė, kad į 2002 m. sutartį įtraukta investicijų programa buvo gerokai pakeista 2003 m. priemone. Taigi, Komisijos teigimu, dėl šių peržiūrų atliktas esminis programos pakeitimas sudarė naują valstybės pagalbą ieškovei (362 ir 363 konstatuojamosios dalys).
Komisija priminė, kad, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, į tyrimo sritį neturi būti įtraukta veikla, už kurią, įgyvendindama išimtinius viešosios valdžios įgaliojimus, paprastai atsakinga valstybė, nes ši veikla nėra ekonominio pobūdžio ir ji visų pirma apima saugumo užtikrinimą, skrydžių valdymą, policijos ir muitinės veiklą (364 konstatuojamoji dalis).
Iš pradžių Komisija atskyrė investicijas ir
Sowaer
teikiamas paslaugas, kurios turėjo būti laikomos ekonominio pobūdžio, nuo tų, kurios turėjo būti laikomos neekonominio pobūdžio (364–374 konstatuojamosios dalys), o paskui konkrečiai išnagrinėjo įvairias atitinkamas investicijas ir finansuojamas paslaugas atsižvelgdama į šį skirstymą (375–400 konstatuojamosios dalys).
Komisija nusprendė, kad neturi būti vertinamos kaip valstybės pagalba visos subsidijos, susijusios su priešgaisrinės apsaugos ir saugumo paslaugomis (377–385 konstatuojamosios dalys).
Ir atvirkščiai, ji nusprendė, kad priežiūros paslaugos ir paslaugos, susijusios su antžeminio transporto sauga (kasdienės oro uosto teritorijos priežiūra, pastatų, kilimo ir tūpimo takų, aplinkinių zonų ir transporto priemonių parko priežiūra, nedidelės apimties asfaltavimo darbai, kilimo ir tūpimo tako ir prieigos vietų kasdienė priežiūra ir remontas, kilimo ir tūpimo tako apšvietimo ir signalinių švyturių priežiūra, tinkamos naudoti jų būklės išlaikymas, šienavimo darbai, kilimo ir tūpimo tako valymas ir ženklinimas, sniego valymas ir bet kokios kitos paslaugos, kuriomis užtikrinama antžeminio transporto, oro uosto teritorijos ir infrastruktūros sauga) yra ekonominio pobūdžio paslaugos (390–400 konstatuojamosios dalys) ir kad tas pats pasakytina apie skrydžių stebėjimą ir registravimą, skrydžių planavimą ir
marshaling
(401–404 konstatuojamosios dalys).
Komisija konstatavo, kad panašiomis sąlygomis privatus ūkio subjektas, atsižvelgdamas į numatytas pelningumo galimybes, nebūtų dalyvavęs sudarant tokius sandorius. Komisijos teigimu, šiuo atveju reikėjo nustatyti, ar panašiomis sąlygomis privatus ūkio subjektas, atsižvelgdamas į numatytas pelningumo galimybes ir atsiribodamas nuo bet kokių argumentų, susijusių su socialiniais reikalais arba regionine ar sektorių politika, būtų dalyvavęs sudarant tokius pat sandorius, kokius sudarė priemonę taikęs subjektas. Taigi nagrinėdama įvairias investicijas ir suteiktas priemones Komisija taikė rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio privataus ūkio subjekto kriterijų (406–472 konstatuojamosios dalys).
Komisija paaiškino priežastis, dėl kurių šios priemonės priskirtinos viešajai valdžiai (473–483 konstatuojamosios dalys).
Pirma, Komisija išnagrinėjo
Ryanair
suteiktos pagalbos suderinamumą su vidaus rinka ir atlikusi savo vertinimą padarė išvadą, kad šio oro vežėjo naudai taikytos priemonės nebuvo valstybės pagalba (488–581 konstatuojamosios dalys).
Antra, Komisija išnagrinėjo ieškovei suteiktos pagalbos suderinamumą su vidaus rinka. Ji nusprendė, kad pagalba Šarlerua oro uostui buvo suteikta siekiant skatinti regioninę plėtrą ir kad ji turėjo teigiamą poveikį Šarlerua ir jo regiono ekonomikai ir užimtumui. Nors ši pagalba padėjo siekti visuotinės svarbos, t. y. Šarlerua ir jo regiono ekonominės plėtros, tikslo, Komisija vis dėlto nusprendė, kad turi išnagrinėti, ar dėl minėtos pagalbos neatsirado daugiau nepelningų oro uostų, kaip numatyta jos komunikato dėl Valstybės pagalbos oro uostams ir oro transporto bendrovėms gairių (
OL C 99, 2014, p. 3
, toliau – gairės) 114 dalyje. Ji nusprendė, kad Šarlerua oro uosto panaudojimo perspektyvos buvo pakankamos investicijoms pagrįsti, ir pažymėjo, kad 2013 m. pabaigoje BSCA einamasis pelnas nesumokėjus mokesčių buvo 14,86 mln. EUR, t. y. didesnis nei gautos pagalbos suma. Ji konstatavo, kad dėl šios pagalbos buvo labai iškraipyta konkurencija, nes padarytas poveikis
Bruxelles‑National
oro uosto (Briuselio nacionalinis oro uostas, Belgija) keleivių skaičiaus augimui. Komisija pažymėjo, kad pagal gairių 119 punktą tam, kad oro uostas galėtų gauti pagalbą, jo keleivių srautas neturi viršyti 3 mln. keleivių. Kadangi Šarlerua oro uostas šį kriterijų atitiko, Komisija nusprendė, kad ši nuostata netaikytina pagalbai, suteiktai iki 2014 d. balandžio 4 d. – datos, nuo kurios taikomos gairės (minėtų gairių 171 punktas). Taigi Komisija padarė išvadą, kad priemonės, kurias Belgijos Karalystė taikė BSCA pagal 2002 ir 2003 m. priemones, yra valstybės pagalba, pagal SESV 107 straipsnio 3 dalies c punktą suderinama su vidaus rinka iki 2014 m. balandžio 3 d., ir valstybės pagalba, nesuderinama su vidaus rinka nuo 2014 m. balandžio 4 d. (582–649 konstatuojamosios dalys).
Komisija nepripažino, kad ieškovės gautai pagalbai taikytinas senaties terminas, remdamasi, be kita ko, tuo, kad 2002 m. priemone buvo padaryta esminių pagalbos, kuri buvo iš pradžių suteikta pagal Regiono ir BSCA sutartį, pakeitimų (650–666 konstatuojamosios dalys).
Taip pat Komisija nepripažino, kad Valonijos regiono išmokėtai subsidijai taikytinas teisėtų lūkesčių apsaugos principas, ir nurodė priežastis, dėl kurių ieškovė negalėjo remtis šiuo principu (667–678 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai, Komisija konstatavo, kad, patvirtinusi 2002 m. sutartį ir 2002 ir 2003 m. priemones, Belgijos Karalystė skyrė ieškovei pagalbą pažeisdama SESV 108 straipsnio 3 dalį. Komisija nusprendė, kad šią pagalbą sudarė mokesčio, kurio būtų pareikalavęs rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis privatus ūkio subjektas, ir mokesčio, kurį BSCA iš tikrųjų sumokėjo Valonijos regionui (
Sowaer
), skirtumas (679 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje parašyta:
„1 straipsnis
1.   Priemonės, taikytos bendrovei
Ryanair
<...>, t. y. 2001 m. lapkričio 6 d. Valonijos vyriausybės įsipareigojimas bendrovei
Ryanair
, 2001 m. gruodžio 2 d. BSCA ir
Ryanair
sutartis, 2001 m. gruodžio 12 d.
Promocy
sutartis, 2002 m. sausio 31 d.
Promocy
ir
Leading Verge
sutartis, 2004 m. birželio 11 d. ministro nutarimas, 2004 m. birželio 24 d. BSCA raštas bendrovei
Ryanair
, 2005 m. gruodžio 9 d. BSCA ir
Ryanair
komercinė sutartis, BSCA ir
Ryanair
sutarties 2010 m. gruodžio 6 d. priedas ir BSCA priklausiusių
Promocy
akcijų pardavimas 2010 m. kovo 31 d., nėra valstybės pagalba bendrovei
Ryanair Ltd
pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 1 dalį.
2.   [BSCA] taikytos priemonės, kurias sudaro 2006 m. balandžio 4 d. [
Sowaer
] ir BSCA sutartis, 2006 m. kovo 10 d. BSCA ir Valonijos regiono sutarties 5 priedas ir 2008 m. sausio 15 d. BSCA ir Valonijos regiono sutarties 6 priedas, nėra valstybės pagalba oro uostui BSCA pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 1 dalį.
2 straipsnis
1.   Priemonės, kurias Belgij[os] [Karalystė] neteisėtai įgyvendino pažeisdama Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 108 straipsnio 3 dalį ir kurios oro uostui BSCA taikytos pagal 2002 m. balandžio 15 d.
Sowaer
ir BSCA subkoncesijos sutartį, BSCA ir Valonijos regiono sutarties 2002 m. kovo 29 d. 3 priedą ir 2003 m. balandžio 3 d. Valonijos regiono sprendimą investuoti, iki 2014 m. balandžio 3 d. yra valstybės pagalba, kuri su vidaus rinka suderinama pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 3 dalies c punktą.
2.   Jeigu BSCA kapitalo didinimas, atliktas 2002 m. gruodžio 3 d.
Sowaer
pasirašius akcijas, yra valstybės pagalba pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 1 dalį, jis yra valstybės pagalba, kuri su vidaus rinka suderinama pagal Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 107 straipsnio 3 dalies c punktą.
3 straipsnis
Priemonės, kurias Belgij[os] [Karalystė] neteisėtai įgyvendino pažeisdama Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 108 straipsnio 3 dalį ir kurios oro uostui BSCA taikytos pagal 2002 m. balandžio 15 d.
Sowaer
ir BSCA subkoncesijos sutartį, BSCA ir Valonijos regiono sutarties 2002 m. kovo 29 d. 3 priedą ir 2003 m. balandžio 3 d. Valonijos regiono sprendimą investuoti, nuo 2014 m. balandžio 4 d. yra valstybės pagalba, kuri su vidaus rinka nesuderinama pagal minėtos Sutarties 107 straipsnio 1 dalį.
4 straipsnis
1.   Belgij[os] [Karalystė] privalo nutraukti 3 straipsnyje nurodytos pagalbos teikimą: nustatyti BSCA mokėtiną koncesijos mokestį, kuris būtų ne mažesnis už rinkos kainą atitinkantį koncesijos mokestį, ir iš pagalbos gavėjos susigrąžinti pagalbos sumas, kurios nuo 2014 m. balandžio 4 d. gautos taikant 3 straipsnyje nurodytas priemones.
2.   Susigrąžintinoms sumoms taikomos palūkanos, skaičiuojamos nuo sumų išmokėjimo pagalbos gavėjai dienos iki jų faktinio susigrąžinimo dienos.
3.   Palūkanos apskaičiuojamos pagrindinei sumai ir susikaupusioms palūkanoms pagal Reglamento (EB) Nr. 794/2004 V skyrių.
4.   Belgij[os] [Karalystė] nuo šio sprendimo priėmimo dienos nutraukia visų dar neišmokėtų 3 straipsnyje nurodytos pagalbos sumų mokėjimą.
5 straipsnis
1.   3 straipsnyje nurodyta pagalba susigrąžinama nedelsiant ir veiksmingai.
2.   Belgij[os] [Karalystė] užtikrina, kad šis sprendimas būtų įgyvendintas per keturis mėnesius nuo pranešimo apie jį dienos.
6 straipsnis
1.   Per du mėnesius po pranešimo apie šį sprendimą dienos Belgij[os] [Karalystė] pateikia Komisijai šią informaciją:
a)
dienas, kuriomis BSCA sumokėjo koncesijos mokesčius už 2014 m., ir apskaičiuotas susigrąžinimo palūkanas;
b)
išsamų priemonių, kurių ėmėsi ar ketina imtis siekdama įvykdyti šį sprendimą, aprašymą;
c)
dokumentus, kuriais įrodoma, kad pagalbos gavėja buvo įpareigota grąžinti pagalbą.
2.   Belgij[os] [Karalystė] praneša Komisijai apie pažangą, padarytą taikant nacionalines priemones, kurių imtasi šiam sprendimui įgyvendinti, kol bus visiškai susigrąžinta 3 straipsnyje nurodyta pagalba. Komisijai paprašius, ji nedelsdama pateikia jai visą informaciją apie priemones, kurių jau ėmėsi ir kurių numato imtis šiam sprendimui įvykdyti. Ji taip pat pateikia išsamią informaciją apie pagalbos sumas ir palūkanas, jau susigrąžintas iš pagalbos gavėjos.
7 straipsnis
Šis sprendimas skirtas Belgijos Karalystei.“
Procesas ir šalių reikalavimai
2014 m. gruodžio 19 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį ieškovės ieškinį.
2015 m. balandžio 8 d. Komisija Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė atsiliepimą į ieškinį.
Bendrojo Teismo kanceliarijai atitinkamai 2015 m. balandžio 3 ir 15 d. pateiktais dokumentais
Brussels Airlines SA/NV
(toliau –
Brussels Airlines
) ir
Brussels Airport Company SA
(toliau –
Brussels Airport
) paprašė leisti įstoti į šią bylą palaikyti Komisijos reikalavimų.
2015 m. birželio 1 d. ieškovė Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė prašymą užtikrinti konfidencialumą ir neatskleisti
Brussels Airport
ir
Brussels Airlines
tam tikrų duomenų ir informacijos, pateiktų ieškinyje ir jo prieduose, taip pat atsiliepime į ieškinį ir jo prieduose.
2015 m. birželio 15 d. ieškovė Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė dubliką, o 2015 m. birželio 16 d. – nekonfidencialią šio dubliko versiją.
2015 m. birželio 16 d. ieškovė Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė prašymą užtikrinti konfidencialumą ir neatskleisti
Brussels Airport
ir
Brussels Airlines
tam tikrų duomenų ir informacijos, pateiktų dublike ir jo prieduose.
2015 m. liepos 31 d. Komisija Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė tripliką.
2015 m. rugpjūčio 24 d. ieškovė Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė prašymą užtikrinti konfidencialumą ir neatskleisti
Brussels Airport
ir
Brussels Airlines
tam tikrų duomenų ir informacijos, pateiktų triplike ir jo prieduose.
2015 m. rugsėjo 7 d. Nutartimi
BSCA / Komisija
(T‑818/14, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:724
) ir 2015 m. rugsėjo 7 d. Nutartimi BSCA / Komisija (
T‑818/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2015:729
), Bendrojo Teismo devintosios kolegijos pirmininkas leido atitinkamai
Brussels Airport
ir
Brussels Airlines
įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų ir atidėjo klausimo, ar pagrįstas prašymas užtikrinti konfidencialumą, nagrinėjimą.
2016 m. sausio 28 d. Nutartimi BSCA / Komisija (
T‑818/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2016:75
) Bendrojo Teismo devintosios kolegijos pirmininkas patenkino prašymą užtikrinti konfidencialumą dėl tam tikros informacijos, pateiktos ieškinyje ir atsiliepime į ieškinį, taip pat dėl tam tikrų duomenų, pateiktų keliuose prieduose, ir atmetė likusią prašymo užtikrinti konfidencialumą dalį. Be to, kancleris nustatė ieškovei terminą, per kurį ji turėjo pateikti nekonfidencialią tų dokumentų, kurie buvo nurodyti minėtos nutarties rezoliucinės dalies 1 ir 2 punktuose, versiją. Galiausiai, klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimas buvo atidėtas.
2016 m. kovo 2 d. ieškovė pateikė prašymą dėl šio sprendimo 46 punkte minėtos nutarties klaidų ištaisymo.
2016 m. balandžio 5 d. Komisija pranešė Belgijos Karalystei apie ginčijamo sprendimo klaidų ištaisymą ir patikslino, kad šiame sprendime aptiktos klaidos visiškai neturi įtakos jame padarytoms išvadoms.
2016 m. balandžio 11 d. Nutartimi BSCA / Komisija (
T‑818/14 REC
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2016:302
) Bendrojo Teismo devintosios kolegijos pirmininkas ištaisė šio sprendimo 46 punkte minėtos 2016 m. sausio 28 d. nutarties klaidas.
2016 m. balandžio 13 d. Nutartimi BSCA / Komisija (
T‑818/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2016:712
) Bendrojo Teismo devintosios kolegijos pirmininkas panaikino 2016 m. sausio 28 d. Nutartį BSCA / Komisija (
T‑818/14
, nepaskelbta Rink.,
EU:T:2016:75
) ir išplėtė prašymą užtikrinti kitos informacijos ir kitų duomenų konfidencialumą.
2016 m. birželio 23 d. ieškovė pateikė pareiškimą dėl ieškinio patikslinimo atsižvelgdama į pakeitimus, kuriuos Komisija padarė 2016 m. balandžio 5 d. ištaisydama ginčijamo sprendimo klaidas.
2016 m. liepos 5 ir 6 d. atitinkamai
Brussels Airlines
ir
Brussels Airport
Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė savo įstojimo į bylą paaiškinimus.
2016 m. rugsėjo 15 d. ieškovė Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė savo pastabas dėl, pirma,
Brussels Airlines
ir, antra,
Brussels Airport
, įstojimo į bylą paaiškinimų ir priedų.
2016 m. rugsėjo 22 d. Komisija pateikė savo pastabas dėl ieškovės pareiškimo dėl ieškinio patikslinimo.
2016 m. spalio 6 d. sprendimu gero teisingumo vykdymo sumetimais šioje byloje buvo paskirtas kitas teisėjas pranešėjas.
2016 m. spalio 11 d. sprendimu aštuntosios kolegijos pirmininkas nusprendė nesujungti šios bylos su byla T‑474/16,
Société wallonne des aéroports / Komisija
.
2016 m. lapkričio 24 d.
Brussels Airport
ir
Brussels Airlines
pateikė savo pastabas dėl ieškovės pareiškimo dėl ieškinio patikslinimo.
2017 m. sausio 12 d.
Sowaer
paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti ieškovės reikalavimų per žodinę proceso dalį.
2017 m. kovo 9 d. nutartimi
Sowaer
buvo leista įstoti į bylą palaikyti ieškovės reikalavimų per žodinę proceso dalį.
2017 m. balandžio 5 d. Bendrasis Teismas nusprendė perduoti šią bylą aštuntajai išplėstinei kolegijai.
Ieškovė ir per posėdį
Sowaer
Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamo sprendimo 3–6 straipsnius,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija,
Brussels Airport
ir
Brussels Airlines
Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį,
–
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Dėl ieškovės pateiktų lentelių priimtinumo
Per posėdį ieškovė norėjo pateikti Bendrajam Teismui dvi lenteles, kuriose, kaip teigiama, išdėstyti ginčijamame sprendime nurodyti skaičiai.
Remdamasis Procedūros reglamento 85 straipsnio 3 dalimi Bendrasis Teismas nusprendė, kad šios lentelės laikytinos nepriimtinomis, nes ieškovė nepagrindė, kodėl vėlavo jas pateikti.
Dėl esmės
Grįsdama ieškinį ieškovė nurodo devynis pagrindus. Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su teisės klaida ir akivaizdžia vertinimo klaida, kurias padarė Komisija, nustatydama sprendimo suteikti Valonijos regiono skiriamą finansavimą datą. Antrasis – su senaties termino Komisijos reikalavimams suėjimu. Trečiasis – su teisės klaida, fakto klaida ir akivaizdžia vertinimo klaida, kurias padarė Komisija, įvertinusi „Instrument Landing System“ (tūpimo pagal prietaisus sistema, toliau – ILS) kaip ekonominio pobūdžio investicijas, taip pat su tuo, kad ILS vertinimas kaip ekonominio pobūdžio investicijų buvo nepakankamai motyvuotas. Ketvirtasis – su fakto klaida ir akivaizdžia vertinimo klaida, kurias padarė Komisija, nusprendusi, kad neekonominio pobūdžio investicijų į naująjį terminalą sąnaudų procentinė dalis yra 7 %, taip pat su tuo, kad šios procentinės dalies nustatymas buvo nepakankamai motyvuotas. Penktasis – su teisės klaida, fakto klaidomis, akivaizdžiomis vertinimo klaidomis ir pareigos motyvuoti pažeidimu, kuriuos padarė Komisija, nustatydama 2002 ir 2003 m. priemonių grynąją dabartinę vertę ir dėl to konstatuodama SESV 107 straipsnio 1 dalies pažeidimą. Šeštasis – su teisės klaida, fakto klaidomis, akivaizdžiomis vertinimo klaidomis ir pareigos motyvuoti pažeidimu, kuriuos padarė Komisija, nustatydama 2002 ir 2003 m. priemonių grynąją dabartinę vertę ir atitinkamai apskaičiuodama ieškovės nuo 2014 m. balandžio 4 d. mokėtiną papildomą mokestį. Septintasis – su pareigos motyvuoti pažeidimu ir teisės klaida, kuriuos padarė Komisija, nustatydama nuo 2016 m. sausio 1 d. mokėtiną papildomą mokestį. Aštuntasis – su teisės klaida, fakto klaida, akivaizdžia vertinimo klaida ir pareigos motyvuoti pažeidimu, kuriuos padarė Komisija, tirdama atitinkamą rinką ir tariamą Šarlerua oro uosto ir Briuselio nacionalinio oro uosto konkurencijos iškraipymą dėl pagalbos suteikimo. Devintasis – su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu.
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su teisės klaida ir akivaizdžia vertinimo klaida, kurias padarė Komisija, nustatydama sprendimo suteikti Valonijos regiono skiriamą finansavimą datą
Ieškovės teigimu, 2002 ir 2003 m. priemones iš tikrųjų sudarė priemonės, numatytos 2000 m. liepos 20 d. sprendime, kuris buvo patvirtintas 2000 m. lapkričio 8 d. sprendimu, todėl šios priemonės buvo taikytos iki 2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Aéroports de Paris / Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
) priėmimo. Šiuo klausimu ji pažymi, kad numatyta investicijų į Šarlerua oro uostą programa, pridėta prie 2002 m. sutarties, buvo tapati investicijų programai, dėl kurios buvo priimtas 2000 m. liepos 20 d. Valonijos regiono sprendimas ir kuri buvo patvirtinta 2000 m. lapkričio 8 d. Be to, ieškovė pabrėžia, kad pagal jos 2000 m. liepos mėn. verslo strategiją jau buvo numatyti, be kita ko, naujasis terminalas, automobilių stovėjimo aikštelė ir kilimo ir tūpimo tako ilginimas.
Ieškovė taip pat teigia, kad data, kai Valonijos regionas įsipareigojo skirti pagalbą, yra būtent 2000 m. liepos 20 d. ir lapkričio 8 d. Šiomis dienomis priimti sprendimai buvo privalomi, nes jie buvo pakankamai tikslūs atsižvelgiant į atitinkamą projektą. Ieškovė priduria, kad minėti sprendimai buvo daugiau nei iš esmės abstraktus principinis susitarimas, juose buvo konkrečiai numatyta, kam skiriamos investicijos. Iš esmės, minėti sprendimai negali būti laikomi vien pareiškimais dėl ketinimų, nes buvo numatytas esminis Valonijos vyriausybės įsipareigojimas, nustatyta bendra finansavimo suma remiantis tuo metu turima informacija ir numatytas atitinkamas finansinis planas. Ieškovė priduria, kad nagrinėjamuose dokumentuose iš esmės yra visa informacija, kuri pakankamai apibūdina neatšaukiamus finansavimo įsipareigojimus. 2002 m. sutartimi šie sprendimai buvo tik patvirtinti. Šiuo klausimu ieškovė pažymi, kad nuoroda į 2000 m. liepos 20 d. ir lapkričio 8 d. sprendimus dėl
Sowaer
finansinio plano pabrėžia jų privalomąjį pobūdį.
Galiausiai, ieškovė pažymi, kad apie priemonių, dėl kurių buvo priimti 2000 m. liepos 20 d. ir lapkričio 8 d. sprendimai, taikymą jai buvo pranešta gerokai iki 2000 m. gruodžio 12 d.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
Šiuo klausimu iš pradžių reikia priminti, kad 2000 m. gruodžio 12 d. Sprendime Aéroports de Paris / Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
) Bendrasis Teismas padarė išvadą, jog oro uosto eksploatavimas teikiant oro uosto paslaugas oro vežėjams yra ekonominė veikla (be kita ko, žr. minėto sprendimo 107 ir 120 punktus).
Be to, ginčijamo sprendimo 346 ir 347 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo:
„(346)
Taigi iki [2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Aéroports de Paris / Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)] priėmimo Komisija visada pripažindavo, kad oro uosto infrastruktūros plėtra ir valdymas nėra ekonominė veikla, galinti patekti į SESV 107 straipsnio 1 dalies taikymo sritį. Priėmus [2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Aéroports de Paris / Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)] Komisija nustatė, kad dėl laipsniško rinkos liberalizavimo ši veikla tapo ekonomine veikla. Todėl, kaip nurodyta Valstybės pagalbos oro uostams ir oro transporto bendrovėms gairių <...> 28 ir 29 punktuose, „nuo [2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Aéroports de Paris / Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)] oro uosto infrastruktūros objektų eksploatacija ir statyba turi būti priskiriamos valstybės pagalbos teikimo kontrolės sričiai. Tačiau dėl netikrumo, kuris buvo iki [2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Aéroports de Paris / Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)] priėmimo, valdžios institucijos galėjo teisėtai manyti, kad oro uosto infrastruktūros finansavimas nėra valstybės pagalba, taigi apie tokias priemones nebuvo būtina pranešti Komisijai. Todėl Komisija dabar negali ginčyti iki [2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Aéroports de Paris / Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)] priėmimo taikytų finansavimo priemonių, remdamasi valstybės pagalbos taisyklėmis.
(347)
Todėl reikėtų nustatyti, ar priemonės, kurios bendrovei BSCA taikytos skatinant eksploatuoti ir statyti oro uosto infrastruktūrą, buvo vykdomos iki 2000 m. gruodžio 12 d., kai priimtas [2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimas Aéroports de Paris / Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)], ar vėliau.“
Šiuo klausimu primintina, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, kriterijus, pagal kurį nustatoma pagalbos suteikimo diena, – tai data, kai priimamas teisiškai privalomas aktas, kuriuo kompetentinga valdžios institucijos įsipareigoja suteikti pagalbą jos gavėjui (2015 m. gegužės 19 d. Sprendimo Diputación Foral de Bizkaia / Komisija,
T‑397/12
, nepaskelbto Rink.,
EU:T:2015:291
,
punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2004 m. sausio 14 d. Sprendimo Fleuren Compost / Komisija,
T‑109/01
,
EU:T:2004:4
,
ir
punktus ir 2009 m. lapkričio 30 d. Sprendimo France ir France Télécom / Komisija,
T‑427/04 ir T‑17/05
,
EU:T:2009:474
,
punktą) duodama besąlyginį ir teisiškai privalomą pažadą (šiuo klausimu žr. 2001 m. vasario 15 d. Sprendimo Austrija / Komisija,
C‑99/98
,
EU:C:2001:94
,
punktą ir 2016 m. spalio 5 d. Nutarties Diputación Foral de Bizkaia / Komisija,
C‑426/15 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2016:757
,
punktą). Šis kriterijus neišvengiamai reiškia, kad pagalbos suteikimo dieną jos gavėjas yra žinomas.
2000 m. liepos 20 d. sprendimo B 12 IV punkte „Regioninių oro uostų plėtros sąlygos ir atitinkamos aplinkosaugos priemonės. Preliminarioji sutartis“ parašyta:
„Vyriausybė patvirtina [Šarlerua] oro uosto investicijų programos gaires ir paveda už oro uosto valdymą atsakingam ministrui pateikti atitinkamą konkrečią daugiametę investicijų programą.“
Taigi iš šio sprendimo aiškiai matyti, kad Valonijos vyriausybė neįsipareigojo suteikti ieškovei pagalbos, bet, atvirkščiai, kompetentingam ministrui buvo tik pavesta pateikti minėtai vyriausybei investicijų programos įgyvendinimo priemones. Be to, konstatuotina, kad ieškovė nėra nurodyta kaip potenciali pagalbos gavėja.
2000 m. lapkričio 8 d. sprendimo B 15 punkto 2 dalyje „2000 m. liepos 20 d. preliminariosios sutarties dėl regioninių oro uostų įgyvendinimas. [Šarlerua] oro uosto daugiametė investicijų programa“ patikslinta, kad Valonijos vyriausybė patvirtino „2000–2004 m. konkrečią daugiametę investicijų programą“. Šioje investicijų programoje, be kita ko, jos devintoje ir dešimtoje pastraipose, nustatyta:
„<...> pradinis sutartinis pagrindas, kuriuo reglamentuojami Valonijos regiono ir [Šarlerua] oro uosto veiklą vykdančios jo koncesininkės BSCA santykiai, turės būti pakoreguotas siekiant padidinti oro uosto teritorijoje veiklą vykdančio subjekto efektyvumą.
Todėl pasirašyti dokumentai (koncesijos sutartis, specifikacijos ir pridėti protokolai) turės būti patikslinti pagal naują formulę, kuri bus nustatyta investicijų finansavimui.“
Ši nuostata nepalieka jokios abejonės, kad konkretūs įsipareigojimai tarp Valonijos regiono ir ieškovės priklausė nuo minėtų dokumentų patikslinimo.
Darytina išvada, kad, priešingai, nei teigia ieškovė, 2000 m. liepos 20 d. ir lapkričio 8 d. sprendimais nebuvo nustatyta teisiškai privalomų ir konkrečių Valonijos vyriausybės įsipareigojimų ieškovei. Be to, kaip pripažino ir pati ieškovė dublike, šiais sprendimais buvo išreikštas Valonijos vyriausybės įsipareigojimas, susijęs su jos politiniais tikslais, ir tai buvo šios vyriausybės ministrų konsensuso rezultatas. Ir atvirkščiai – vien skaitant 2002 m. sutartį aiškiai matyti, kad būtent šiame dokumente su infrastruktūra ir paslaugomis susijusios išsamios sąlygos buvo įtvirtintos kaip teisiniai įsipareigojimai. Iš tiesų, ši 2002 m. sutartis pasižymi tuo, kad joje nustatyta investicijų programa, taip pat išlaidos, dėl kurių įsipareigojimus priėmė Valonijos regionas (
Sowaer
), ir koncesijos mokestis, kurį už tai sutiko mokėti ieškovė.
Kadangi 2000 m. liepos 20 d. ir lapkričio 8 d. sprendimuose nebuvo nustatyta privalomų ir konkrečių įsipareigojimų, taip pat darytina išvada, jog ieškovės argumentai, susiję su tuo, kad lentelė, pridėta prie 2002 m. sutarties, sudarytos ieškovės ir
Sowaer
, tariamai atitinka 2000 m. liepos 20 d. ir lapkričio 8 d. sprendimų lentelę, kad apie 2000 m. liepos 20 d. sprendimą buvo tariamai pranešta iki 2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Aéroports de Paris / Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
) priėmimo dienos ir kad nuo 2000 m. rugsėjo mėn. vyko jos ir
Ryanair
derybos, neturi reikšmės ir juos reikia atmesti.
Galiausiai, nėra ginčijama, kad infrastruktūrą ieškovei naudotis suteikė
Sowaer
. Tačiau pastaroji buvo įsteigta tik 2001 m. liepos 1 d.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad pirmasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su senaties termino Komisijos reikalavimams suėjimu
Nurodydama savo antrąjį pagrindą ieškovė teigia, kad 2000 m. suteiktai pagalbai taikytinas dešimties metų senaties terminas, numatytas 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [SESV 108] straipsnio taikymo taisykles (
OL L 83, 1999, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 15 straipsnio 1 dalyje, nes praėjo daugiau nei dešimt metų nuo pagalbos suteikimo iki 2011 m. balandžio 20 d., kai Komisija išsiuntė Belgijos Karalystei pirmąjį prašymą pateikti informaciją dėl pagalbos, dėl kurios priimtas ginčijamas sprendimas.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad šis ieškinio pagrindas paremtas tik prielaida, jog ginčijama pagalba buvo suteikta 2000 m. liepos 20 d. ir lapkričio 8 d. sprendimais.
Tačiau nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą buvo aiškiai konstatuota, kad ginčijama pagalba buvo suteikta ne 2000 m. liepos 20 d. ir lapkričio 8 d. sprendimais, o 2002 m. sutartimi, t. y. praėjo mažiau nei dešimt metų nuo pagalbos suteikimo iki 2011 m. balandžio 20 d., kai Komisija išsiuntė Belgijos Karalystei pirmąjį prašymą pateikti informaciją, todėl ši prielaida yra klaidinga.
Darytina išvada, kad antrasis ieškinio pagrindas taip pat turi būti atmestas.
Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su teisės klaida, fakto klaida ir akivaizdžia vertinimo klaida, kurias padarė Komisija, įvertinusi ILS kaip ekonominio pobūdžio investicijas, taip pat su tuo, kad ILS vertinimas kaip ekonominio pobūdžio investicijų buvo nepakankamai motyvuotas
Trečiojo pagrindo pirmoje dalyje ieškovė Komisiją iš esmės kaltina tuo, kad ši padarė teisės klaidą ir akivaizdžią vertinimo klaidą įvertinusi ILS kaip ekonominio pobūdžio investicijas ir nepakankamai motyvavo ILS kaip ekonominio pobūdžio investicijų vertinimą.
Ieškovės teigimu, ILS – tai sistema, leidžianti lėktuvams priartėti prie tūpimo tako esant blogam matomumui. Ši sistema iš esmės sudaryta iš trijų dalių: pirmoji dalis, t. y. „localizer“, užtikrina horizontaliąsias rekomendacijas, antroji dalis, t. y. „glide slope“, užtikrina vertikaliąsias rekomendacijas ir trečioji dalis, t. y. „nuotolio žymekliai“, parodo artėjimą prie tūpimo tako. Taigi ILS turėtų būti laikoma prietaisu, kuris būtinas oro navigacijai, taip pat kilimo ir tūpimo takų ir įrangos saugumui, saugai ir tinkamai būklei užtikrinti. Šiuo klausimu ieškovė remiasi
Belgocontrol
(Belgijos skrydžių valdymo institucija) ir
Eurocontrol
pateiktu šios sistemos vertinimu. Be to, ji remiasi nuorodomis į ILS, kurios yra 2005 m. gruodžio 20 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 2096/2005, nustatančiame bendruosius oro navigacijos paslaugų teikimo reikalavimus (
OL L 335, 2005, p. 13
), 2008 m. rugpjūčio 20 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 859/2008, iš dalies keičiančiame Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3922/91 nuostatas dėl bendrųjų techninių reikalavimų ir administracinės tvarkos, taikomų komerciniam vežimui orlaiviais (
OL L 254, 2008, p. 1
), 2012 m. spalio 5 d. Komisijos reglamente (ES) Nr. 965/2012, kuriuo pagal Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 216/2008 nustatomi su orlaivių naudojimu skrydžiams susiję techniniai reikalavimai ir administracinės procedūros (
OL L 296, 2012, p. 1
), ir 2014 m. vasario 12 d. Komisijos reglamente (ES) Nr. 139/2014, kuriuo pagal Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 216/2008 nustatomi su aerodromais susiję reikalavimai ir administracinės procedūros (
OL L 44, 2014, p. 1
). Ieškovė patikslina, jog atsižvelgiant į tai, kad 2004 m. kovo 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 550/2004 dėl oro navigacijos paslaugų teikimo bendrame Europos danguje (
OL L 96, 2004, p. 10
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 8 t., p. 31) ir gairėse oro navigacijos paslaugų teikimas nėra laikomas ekonomine veikla, ILS kaip oro navigacijai būtina priemonė nėra ekonominio pobūdžio. Tai, kad pagal teisės aktus nėra reikalaujama įrengti ILS, neturi reikšmės.
Be to, ieškovė kaltina Komisiją tuo, kad ši nepagrindė priežasčių, dėl kurių manoma, jog III kategorijos ILS nepriskirtina prie oro navigacijai būtinų neekonominio pobūdžio įrenginių.
Šio pagrindo antroje dalyje ieškovė teigia, kad signalinių švyturių įrengimas kilimo ir tūpimo takuose taip pat buvo neekonominė veikla.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
Primintina, kad ginčijamo sprendimo 367 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė:
„Tačiau Komisija ekonominėmis laiko investicijas ir didelės apimties remonto darbus, susijusius su III kategorijos ILS sistema ir signalinių švyturių įrengimu kilimo ir tūpimo takuose. Iš tikrųjų šios sąnaudos susijusios ne su išimtiniais viešosios valdžios įgaliojimais, o su infrastruktūros eksploatavimu komerciniais tikslais – jos perdavimu naudoti oro vežėjams, sudarius patenkinamas saugos sąlygas. Visų pirma antžeminio transporto saugos užtikrinimas (taip pat lėktuvams tupiant ir kylant) yra oro uosto eksploatavimo komerciniais tikslais sudedamoji dalis, taigi ir ekonominė veikla. Beje, naujausiame Komisijos sprendime dėl Marselio oro uosto darbo sauga nepateko į neekonominės veiklos sritį.“
Visų pirma pažymėtina, kad ieškovė neginčijo Komisijos konstatavimo, kad ILS ir signalinių švyturių įrengimas kilimo ir tūpimo takuose – tai atskiri įrenginiai.
Dėl signalinių švyturių įrengimo kilimo ir tūpimo takuose, kaip teisingai pažymėjo Komisija, kuri tvirtina, jog ši pagrindo dalis yra nepriimtina, ieškovė nepateikė jokio argumento, kad tai yra neekonominė veikla.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmą pastraipą, procesui Bendrajame Teisme taikomą pagal to paties statuto 53 straipsnio pirmą pastraipą, ir pagal Procedūros reglamento 76 straipsnio d punktą ieškinyje turi būti nurodytas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka.
Pagal suformuotą jurisprudenciją tokia informacija turi būti pakankamai aiški ir tiksli, kad atsakovė galėtų pasirengti gynybai, o Bendrasis Teismas – priimti sprendimą dėl ieškinio, prireikus – neturėdamas kitos patvirtinančios informacijos. Siekiant užtikrinti teisinį saugumą ir gerą teisingumo vykdymą, tam, kad ieškinys būtų priimtinas, būtina, kad pagrindinės teisinės ir faktinės aplinkybės, kuriomis pagrįstas ieškinys, bent trumpai, tačiau nuosekliai ir suprantamai būtų išdėstytos ieškinio tekste (2013 m. lapkričio 7 d. Nutarties Arbos / Komisija,
C‑615/12 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2013:742
,
punktas, taip pat žr. 2012 m. spalio 25 d. Sprendimo Arbos / Komisija,
T‑161/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2012:573
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Konstatuotina, kad šiuo atžvilgiu ieškinys neatitinka Procedūros reglamento 76 straipsnio d punkto, nes ieškovė tik nurodė, kad signalinių švyturių įrengimas kilimo ir tūpimo takuose yra neekonominė veikla, bet nepateikė jokio argumento šiuo klausimu. Darytina išvada, kad trečiojo pagrindo antra dalis turi būti pripažinta nepriimtina.
Nagrinėjant ieškovės argumentus, kuriais pagrindžiamas neekonominis III kategorijos ILS pobūdis, primintina, kad ekonominę veiklą sudaro bet kokia veikla, skirta atitinkamoje rinkoje prekėms arba paslaugoms siūlyti (2002 m. spalio 24 d. Sprendimo Aéroports de Paris / Komisija,
C‑82/01 P
,
EU:C:2002:617
,
punktas), ji priešpastatoma veiklai, kuri vykdoma įgyvendinant išimtinius viešosios valdžios įgaliojimus.
Taigi šioje byloje reikia nustatyti, ar nagrinėjama veikla dėl savo pobūdžio, tikslo ir jai taikomų nuostatų yra susijusi su išimtinių įgaliojimų, kuriuos paprastai turi viešoji valdžia, įgyvendinimu (šiuo klausimu žr. 1994 m. sausio 19 d. Sprendimo SAT Fluggesellschaft,
C‑364/92
,
EU:C:1994:7
,
punktą).
Šiuo atveju su viešosios valdžios įgaliojimų įgyvendinimu paprastai susijusi veikla – tai oro erdvės kontrolės ir priežiūros veikla (šiuo klausimu žr. 1994 m. sausio 19 d. Sprendimo SAT Fluggesellschaft,
C‑364/92
,
EU:C:1994:7
,
punktą ir 2009 m. kovo 26 d. Sprendimo SELEX Sistemi Integrati / Komisija,
C‑113/07 P
,
EU:C:2009:191
,
punktą).
Primintina, kad III kategorijos ILS, kaip ją apibrėžė Komisija ir ieškovė jai neprieštaravo, yra artėjimo tūpti prietaisas, kuriam naudojamas radijo signalas siekiant padidinti lėktuvo, artėjančio prie tūpimo tako, tūpimo tikslumą, todėl ji leidžia be rizikos tūpti nepalankiomis oro sąlygomis.
Kaip matyti iš ieškovės ir per posėdį ieškovę palaikiusios
Sowaer
atsakymų į Bendrojo Teismo klausimą ir iš bylos medžiagos, tai oro navigacijos prietaisas, kuris yra naudingas artėjimo tūpti etape, o tam tikruose oro uostuose jis yra būtinas arba neišvengiamas dėl transporto srauto tuose oro uostuose, nors nėra privalomas pagal oro navigacijos srityje taikytinas Belgijos arba tarptautines saugos normas. Jei oro uoste nėra tokio įrenginio, oro vežėjai gali vengti reguliarių skrydžių į jį dėl galimų tūpimo sunkumų nepalankiomis oro sąlygomis.
Tačiau šis prietaisas, net jei jis būtų privalomas ir net jei nėra ginčijama, kad jis, kaip ir kitos sistemos, padeda užtikrinti tūpimo saugumą, nepadeda užtikrinti nei oro erdvės kontrolės ir priežiūros, kaip per posėdį pripažino ieškovė ir ją palaikiusi šalis, nei jokio kito išimtinio viešosios valdžios įgaliojimo, kuris gali būti įgyvendinamas oro uoste. Jis padeda teikti paslaugas, kurias konkurencijos sąlygomis civilinis oro uostas siūlo oro vežėjams vykdydamas savo bendro pobūdžio veiklą, kuri yra ekonominė veikla (šiuo klausimu žr. 2002 m. spalio 24 d. Sprendimo Aéroports de Paris / Komisija,
C‑82/01 P
,
EU:C:2002:617
,
punktą).
Toliau pažymėtina, kad ieškovė neginčijo Komisijos argumento, pagal kurį nesant tokio įrenginio vienintelė pasekmė yra tai, kad į oro uostą skraidinantys oro vežėjai tam tikromis oro sąlygomis atšaukia savo skrydžius arba juos nukreipia į kitus oro uostus, turinčius tokį įrenginį. Taigi, oro uosto, kuriame neįrengta III kategorijos ILS, konkurencinė padėtis yra mažiau palanki, palyginti su oro uostu, kuriame yra toks įrenginys, tačiau šis konstatavimas nepaneigia minėto įrenginio vertinimo kaip ekonominės veiklos.
Ieškovės argumentas, kad Belgijos Karalystė, vykstant administracinei procedūrai iki ginčijamo sprendimo priėmimo, pareiškė, jog laiko III kategorijos ILS „būtina siekiant priimti oro vežėjus, kurių lėktuvai laikomi bazėje ir kurie skraidina reguliariaisiais maršrutais“, negali pakeisti šio vertinimo.
Iš tiesų, veikla, susijusi su oro vežėjų, „kurių lėktuvai laikomi bazėje ir kurie skraidina reguliariaisiais maršrutais“, priėmimu, nereiškia, kad tokia veikla priskirtina prie išimtinių viešosios valdžios įgaliojimų įgyvendinimo.
Darytina išvada, kad ieškovė negali pagrįstai remtis tariamu reikalavimu dėl III kategorijos ILS būtinumo oro navigacijai tam, kad šis įrenginys būtų siejamas su viešosios valdžios įgyvendinimu ir atitinkamai nebūtų vertinamas kaip ekonominio pobūdžio sistema.
Šios išvados visiškai nepakeičia kiti ieškovės nurodyti argumentai.
Tai, kad, ieškovės teigimu,
Belgocontrol
laiko III kategorijos ILS pagalbos navigacijai įrenginiu, o
Eurocontrol
jį apibrėžia kaip vieną iš trijų tūpimo sistemų, navigacijoje suteikiančių tikslaus artėjimo tūpti galimybę, nereiškia, kad šis įrenginys susijęs su išimtinių viešosios valdžios įgaliojimų įgyvendinimu, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 102 punkte.
Nuoroda į Reglamento Nr. 965/2012 I priedo 14 punktą, kuriame numatyta, kad „IIIA kategorijos <...> artėjimas tūpti [vykdomas] naudojantis [ILS]“, susijusi tik su apibrėžtimi, pateikta kalbant apie šiame reglamente nustatytus techninius reikalavimus. Tas pats pasakytina apie nuorodą, esančią Reglamento Nr. 859/2008, kuriuo pakeičiamas 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3922/91 dėl techninių reikalavimų ir administracinės tvarkos suderinimo civilinės aviacijos srityje (
OL L 373, 1991, p. 4
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 348) III priedas, priedo E skirsnyje.
Galiausiai, nors iš tiesų oro uosto veiklos vykdytojas turi pasirūpinti, kad būtų parengtos ir įgyvendinamos saugaus „aerodromo naudojimo [prasto matomumo] sąlygomis“ priemonės ir procedūros (Reglamento Nr. 139/2014 IV priedo ADR.OPS.B.045 dalies „Naudojimas prasto matomumo sąlygomis“ a punktas), vis dėlto tai nereiškia, kad III kategorijos ILS įrengimas padeda įgyvendinti išimtinius viešosios valdžios įgaliojimus, atsižvelgiant į šio sprendimo 102 punkte atliktus konstatavimus.
Ieškovė taip pat teigia, kad III kategorijos ILS, kaip oro navigacijos įrenginys, nėra ekonominio pobūdžio, nes pagal Reglamento Nr. 550/2004 5 konstatuojamąją dalį „<...> reglamente numatytas oro eismo paslaugų teikimas yra susijęs su valdžios institucijos galių vykdymu; šios galios nėra ekonominio pobūdžio ir nepateisina Sutarties konkurencijos taisyklių taikymo“.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Reglamentas Nr. 550/2004 dera su 2004 m. kovo 10 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (EB) Nr. 549/2004, nustatančio bendro Europos dangaus sukūrimo pagrindą (
OL L 96, 2004, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 8 t., p. 23), kurio 2 straipsnyje apibrėžtos įvairios sąvokos. Iš Reglamento Nr. 549/2004 2 straipsnio 4 punkto matyti, kad „oro navigacijos paslaugos“ – tai „oro eismo paslaugos; ryšių, navigacijos ir priežiūros paslaugos; meteorologijos paslaugos oro navigacijai ir oro navigacijos informacijos paslaugos“. Reglamento Nr. 549/2004 2 straipsnio 30 punkte „navigacijos paslaugos“ apibrėžtos kaip „tokie įrenginiai ir paslaugos, kurie teikia orlaiviui padėties nustatymo ir laiko informaciją“. Taigi šios navigacijos paslaugos skiriasi nuo Reglamento Nr. 549/2004 2 straipsnio 11 punkte apibrėžtų „oro eismo paslaug[ų]“, kurios apima, be kita ko, „skrydžių valdymo <...> paslaug[ą]“, kuri savo ruožtu apibrėžta to paties reglamento 2 straipsnio 1 punkte kaip paslauga, suteikiama siekiant išvengti orlaivių susidūrimo ir paspartinti ir išlaikyti tvarkingą oro eismo srautą. Tiek „navigacijos paslaugos“, tiek „oro eismo paslaugos“ – tai, kaip buvo nurodyta pirmiau, yra „oro navigacijos paslaugos“. Toks įrenginys kaip III kategorijos ILS, kuris orlaiviams tūpiant teikia informaciją apie jų padėtį tūpimo tako atžvilgiu, aiškiai priskirtinas prie navigacijos paslaugų, kaip jos apibrėžtos pirmiau.
Nors Reglamento Nr. 550/2004 5 konstatuojamojoje dalyje, kuria remiasi ieškovė, atrodo, nurodyta, kad „oro eismo [navigacijos] paslaugų“ teikimas susijęs su viešosios valdžios įgyvendinimu, to paties reglamento 13 konstatuojamojoje dalyje, kuri formuluojama konkrečiau, aiškiai nurodyta, kad „navigacijos paslaugų“, kaip ir tam tikrų kitų oro navigacijos paslaugų, teikimas turi būti organizuojamas rinkos sąlygomis, atsižvelgiant į tokių paslaugų ypatybes ir užtikrinant aukštą saugos lygį. Iš esmės, iš įvairių šio reglamento nuostatų matyti, kad oro eismo paslaugų teikėjai arba meteorologijos paslaugų teikėjai gali būti paskirti vadovaujantis kitais nei rinkos principais, tačiau jokia to paties pobūdžio nuostata netaikoma navigacijos paslaugoms. Todėl, nors ji ir taikoma visam aktui, ieškovės nurodyta konstatuojamoji dalis nėra išreikšta jokia konkrečia nuostata, kuria remiantis būtų galima manyti, kad III kategorijos ILS, kaip navigacijos paslaugų įrenginys, yra susijusi su viešosios valdžios įgyvendinimu, o ne su ekonomine veikla, vykdoma rinkos sąlygomis.
Be to, iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad Sąjungos teisės akto preambulė neturi privalomosios teisinės galios ir ja negali būti remiamasi nukrypstant nuo atitinkamo akto nuostatų (žr. 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo Tyson Parketthandel,
C‑134/08
,
EU:C:2009:229
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją) arba
a fortiori
nuo ESV sutartyje įtvirtintų taisyklių, kaip SESV 107 ir 108 straipsniuose dėl valstybės teikiamos pagalbos, apribojant jų taikymo sritį, palyginti su ta, kuri išplaukia iš jų teksto ir tikslo, kaip juos išaiškino Sąjungos teismas.
Galiausiai, ieškovė remiasi gairių 35 punktu, pagal kurį „[o]ro uoste vykdoma veikla, kaip antai oro eismo kontrolė, policijos veikla, muitinės veikla, gaisrų gesinimas ir veikla, susijusi su civilinės aviacijos apsauga nuo neteisėtos veikos, ir investicijos į tokiai veiklai vykdyti reikalingą infrastruktūrą ir įrangą paprastai, yra neekonominio pobūdžio“.
Tačiau gairių 35 punkte nekalbama apie artėjimo tūpti įrenginius arba įrangą ir ieškovė neginčijo Komisijos pastabos, jog tai, kad įrenginys padidina saugumą, nereiškia, kad jis būtinai turi būti laikomas esančiu neekonominio pobūdžio.
Darytina išvada, kad Komisija, įvertinusi III kategorijos ILS kaip ekonominio pobūdžio sistemą, nepadarė ieškovės nurodytos vertinimo klaidos.
Galiausiai, ieškovės argumentas, kad Komisija pakankamai nepagrindė priežasčių, dėl kurių III kategorijos ILS laikytina esanti ekonominio pobūdžio, taip pat turi būti atmestas.
Iš tiesų, konstatuotina, kad ne tik iš ginčijamo sprendimo 367 konstatuojamosios dalies aiškiai matyti, jog, Komisijos nuomone, „antžeminio transporto saugos užtikrinimas (taip pat lėktuvams tupiant ir kylant) yra oro uosto eksploatavimo komerciniais tikslais sudedamoji dalis, taigi ir ekonominė veikla“, bet ir pats ieškovės trečiojo pagrindo išdėstymas patvirtina, kad ji puikiai suprato priežastis, dėl kurių Komisija nusprendė, jog III kategorijos ILS turi būti laikoma esanti ekonominio pobūdžio. Taigi ginčijamo sprendimo 367 konstatuojamoji dalis leido ieškovei suprasti ginčijamo sprendimo pagrindimą, o Bendrajam Teismui – atlikti jo kontrolę (šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 13 d. Sprendimo Thermenhotel Stoiser Franz ir kt. / Komisija,
T‑158/99
,
EU:T:2004:2
,
punktą).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad trečiasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
Dėl ketvirtojo pagrindo, susijusio su fakto klaida ir akivaizdžia vertinimo klaida, nes Komisija nustatė, kad investicijų į naująjį terminalą sąnaudų, skirtų neekonominei veiklai, procentinė dalis yra 7 %, taip pat su tuo, kad šios procentinės dalies nustatymas buvo nepakankamai motyvuotas
Ketvirtajame pagrinde ieškovė kaltina Komisiją tuo, kad ši, pirma, padarė fakto klaidą ir akivaizdžią vertinimo klaidą nustatydama procentinę dalį, kuri atitinka investicijų į naująjį terminalą sąnaudas, skirtas neekonominei veiklai, ir, antra, kad ji nepakankamai motyvavo šios procentinės dalies nustatymą.
Iš esmės ieškovė priekaištauja Komisijai, kad ši dėl naujojo oro uosto terminalo naudojo netinkamą skirstymo pagrindą siekdama atskirti neekonominę veiklą nuo ekonominės. Ji nurodo, kad iš jos 2014 m. balandžio 8 d. rašto Komisijai matyti, jog 14,9% reikia skirti patalpoms, kurios naudojamos neekonominei veiklai, o 85,1 % – patalpoms, kurios naudojamos ekonominei veiklai.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
Primintina, kad ginčijamo sprendimo 366 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė:
„Neekonominėmis Komisija taip pat laiko ir sąnaudas, susijusias su investicijomis ir pastatų bei įrangos, naudojamos tiek ekonominei, tiek neekonominei veiklai vykdyti, priežiūra (tą sąnaudų dalį, kuri susijusi su pastatų ir įrangos naudojimu neekonominei veiklai). Visų pirma 7 % sąnaudų, susijusių su investicijomis į naująjį terminalą, gali būti laikomos neekonominėmis, nes 7 % terminalo ploto užima policijos, muitinės, už keleivių ir bagažo patikrą atsakingų pareigūnų, taip pat už teritorijos saugą atsakingų Valonijos viešosios tarnybos pareigūnų skyriai.“
Visų pirma pažymėtina, kad nors valstybės pagalbos srityje Komisija turi didelę diskreciją, kurios įgyvendinimas apima ekonominį vertinimą, kuris turi būti atliekamas atsižvelgiant į Europos Sąjungos kontekstą, tai nereiškia, kad Sąjungos teismas turi susilaikyti nuo Komisijos atlikto ekonominių duomenų aiškinimo kontrolės (2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo Komisija / Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
,
punktas).
Iš tikrųjų, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją Sąjungos teismas turi patikrinti, be kita ko, ne tik nurodytų įrodymų faktinį teisingumą, patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai apima visus esminius duomenis, į kuriuos reikia atsižvelgti vertinant sudėtingą padėtį, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo Komisija / Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
,
punktas, taip pat pagal analogiją žr. 2005 m. vasario 15 d. Sprendimo Komisija / Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
,
punktą).
Tačiau, vykdydamas šią kontrolę, Sąjungos teismas neturi pakeisti Komisijos ekonominio vertinimo savuoju. Iš tiesų, Sąjungos teismų atliekama Komisijos atliktų sudėtingų ekonominių vertinimų kontrolė turi apsiriboti patikrinimu, ar buvo laikytasi procedūrą ir motyvavimą nustatančių taisyklių, ar tiksliai nurodyti faktai ir ar nebuvo akivaizdžios vertinimo klaidos ir piktnaudžiavimo įgaliojimais (žr. 2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo Komisija / Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją). Tuomet, kai siekdama nustatyti, ar priemonė patenka į SESV 107 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, Komisija turi taikyti privataus investuotojo kriterijų, šio kriterijaus taikymas paprastai reiškia, kad Komisija turi atlikti sudėtingą ekonominį vertinimą (šiuo klausimu žr. 2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo Komisija / Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
,
punktą).
Ketvirtąjį–septintąjį ieškinio pagrindus reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į šiuos kriterijus, susijusius su Sąjungos teismo kontrolės, kuri jam pripažįstama jurisprudencijoje, apimtimi.
Visų pirma reikia konstatuoti, kad ieškovė neprieštaravo Komisijos pareiškimui atsiliepime į ieškinį ir kad Belgijos Karalystė tris kartus (2014 m. vasario 24 d., kovo 21 d. ir balandžio 4 d. raštais) pranešė, jog neekonominio pobūdžio investicijų sąnaudos į naująjį terminalą sudaro 7 % bendrų investicijų sąnaudų.
2014 m. balandžio 8 d. rašte Komisijai paaiškindama, kad 14,9 % naujojo terminalo ploto buvo skirta neekonominei veiklai, ieškovė prie patalpų, kurias užima federalinė policija ir kitos tarnybos, įgyvendinančios viešosios valdžios arba saugumo užduotis, kurias ji įvertino kaip patalpas, skirtas „viešosios valdžios užduotims“, ir kurios užima 7 % terminalo ploto, pridėjo 7 % ploto, kurį užima techniniai įrenginiai, pavyzdžiui, skirti šildymui, 7 % ploto, kuriame vyksta judėjimas, pavyzdžiui, laiptai ir koridoriai, kuriuos ji įvertino kaip „oro uosto bendrąsias“ patalpas, ir 100 % ploto, kuriame įgyvendinamos pirmiau minėtos su asmenimis ir prekėmis susijusios viešosios valdžios arba saugumo užduotys, pavyzdžiui, skirtos pasų kontrolei, kurias ji įvertino kaip „bendrąsias viešąsias“ patalpas.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad nors, kaip per posėdį atsakydama į Bendrojo Teismo klausimą nurodė ieškovė, keleiviai eina koridoriais tam, kad būtų atliktas muitinės patikrinimas, vis dėlto viešoji valdžia įgyvendinama visai ne šiuose koridoriuose, o tik šiam patikrinimui specialiai skirtose patalpose. Be to, keleivių judėjimo zonos, kaip ir kavinės, kaip per posėdį teisingai nurodė Komisija, negali būti laikomos patalpomis, kuriose įgyvendinami išimtiniai viešosios valdžios įgaliojimai.
Taigi nagrinėjant bylos aplinkybes nematyti priežasties, kodėl metodas, kurį nustatydama skirstymo pagrindą taikė ieškovė, yra tinkamesnis nei tas, kurį tris kartus (2014 m. vasario 24 d., kovo 21 d. ir balandžio 4 d. raštais) nurodė Belgijos Karalystė ir su kuriuo sutiko Komisija.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad, priešingai, nei teigė ieškovė per posėdį, 7 % patalpų priskyrimas prie patalpų, kurių naudojimas yra neekonominio pobūdžio, nėra apytikslis arba išgalvotas Belgijos vyriausybės vertinimas, nes, kaip matyti iš Belgijos vyriausybės atsakymo į 2014 m. kovo 11 d. Komisijos klausimus, „apskaičiavimas buvo atliktas planų <...> pagrindu“.
Per posėdį ieškovė taip pat teigė, kad Šarlerua oro uostas buvo nuolat kintantis oro uostas, priešingai nei dideli oro uostai, kaip antai
Paris‑Charles‑de‑Gaulle
(Paryžiaus Šarlio de Golio oro uostas, Prancūzija) arba
London‑Heathrow
(Londono Hitrou oro uostas, Jungtinė Karalystė), kurių keleivių skaičius nesikeičia 20 metų, todėl keitėsi neekonominei veiklai naudojamų patalpų procentinė dalis Šarlerua oro uoste.
Vis dėlto, net darant prielaidą, kad šis teiginys pasitvirtintų, konstatuotina, jog ieškovė nesugebėjo parodyti, kad padėtis Šarlerua oro uoste pasikeitė per laikotarpį nuo Belgijos vyriausybės trijų raštų – 2014 m. vasario 24 d., kovo 21 d. ir balandžio 4 d. – iki jos pačios 2014 m. balandžio 8 d. rašto, kuris buvo pateiktas praėjus keturioms dienoms nuo paskutinio minėtos vyriausybės rašto.
Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, jog negali būti laikoma, kad Komisija padarė fakto klaidą arba akivaizdžią vertinimo klaidą, kai, remdamasi pačios Belgijos Karalystės jai pateiktais duomenimis, nusprendė, jog 7 % bendro oro uosto ploto buvo skirta neekonominio pobūdžio veiklai, ir ginčijamame sprendime nesirėmė 2014 m. balandžio 8 d. raštu.
Galiausiai dėl tariamo nepakankamo ginčijamo sprendimo motyvavimo šiuo klausimu pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo 366 konstatuojamojoje dalyje aiškiai nurodytas Komisijos naudotas skirstymo pagrindas, kurį, kaip buvo konstatuota pirmiau, tris kartus pateikė Belgijos vyriausybė. Be to, net jei ginčijamo sprendimo 366 konstatuojamojoje dalyje Komisija nepaminėjo 2014 m. balandžio 8 d. ieškovės rašto, konstatuotina, pirma, kad iš ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamosios dalies matyti, jog šiame sprendime aiškiai nurodytas Belgijos valdžios institucijų 2014 m. gegužės 5 d. pranešimas, kuriame patikslinta, kad „viešosioms neekonominio pobūdžio paslaugoms skirto ploto dalis, palyginti su ekonominei veiklai skirtomis patalpomis, sudaro 14,9 %“ ir, antra, kad Komisija aiškiai pagrindė priežastis, dėl kurių turėjo būti patvirtinti tris kartus (2014 m. vasario 24 d., kovo 21 d. ir balandžio 4 d. raštais) Belgijos Karalystės pateikti duomenys, – tai tikrai leido ieškovei suprasti, kodėl nebuvo patvirtinti jos pačios duomenys, o Bendrajam Teismui – vykdyti savo kontrolę. Iš tiesų, nurodydama, kad „7 % sąnaudų, susijusių su investicijomis į naująjį terminalą, gali būti laikomos neekonominėmis, nes 7 % terminalo ploto užima policijos, muitinės, už keleivių ir bagažo patikrą atsakingų pareigūnų, taip pat už teritorijos saugą atsakingų Valonijos viešosios tarnybos pareigūnų skyriai“, Komisija iš esmės patikslino, kad tik neatsiejamai ir neišvengiamai su tokiomis tarnybomis susijusios sąnaudos yra neekonominio pobūdžio, ir ieškovė, be to, tai puikiai suprato, kaip matyti iš argumentų, kuriuos ji nurodė šiam ieškinio pagrindui pagrįsti.
Todėl ketvirtąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Dėl penktojo pagrindo, susijusio su teisės klaida, fakto klaidomis, akivaizdžiomis vertinimo klaidomis ir pareigos motyvuoti pažeidimu, kuriuos padarė Komisija nustatydama 2002 ir 2003 m. priemonių grynąją dabartinę vertę ir dėl to konstatuodama SESV 107 straipsnio 1 dalies pažeidimą
Penktajame pagrinde ieškovė iš esmės ginčija tai, kaip Komisija vertino rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio privataus investuotojo kriterijų. Jos teigimu, tiek metodas, tiek tam tikri apskaičiavimo koeficientai, kuriuos naudojo Komisija, yra klaidingi. Šį ieškinio pagrindą sudaro septynios dalys.
Prieš nagrinėjant atskiras penktojo pagrindo dalis, iš pradžių reikia atsakyti į ieškovės kaltinimą, kad su 2001 m. tyrimu „Risk Premiums for Other Markets“ („Rizikos priedai kitoms rinkoms“) nebuvo galima susipažinti Komisijos nurodytu interneto adresu.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad nors šis tyrimas paminėtas ginčijamo sprendimo 437 konstatuojamojoje dalyje esančioje išnašoje, aplinkybė, jog atitinkamas Komisijos nurodytas interneto adresas neveikė, bet kuriuo atveju nereiškia, kad ginčijamas sprendimas yra nepakankamai motyvuotas šiuo klausimu.
–
Dėl pirmos dalies, susijusios su 2002 m. balandžio 15 d. likusių investicijų sąnaudomis
Ginčijamo sprendimo 431 konstatuojamojoje dalyje yra 13 lentelė „2012 m. balandžio 15 d. likusių investicijų sąnaudos (mln. EUR)“. Šioje lentelėje yra tokios eilutės:
Ieškovė teigia, kad 142 punkte nurodytos lentelės paskutinėje skiltyje yra klaidų.
Atsiliepime į ieškinį Komisija pripažino, kad tam tikri šioje lentelėje esantys skaičiai buvo klaidingi. Ji teigia, kad, išskyrus ieškovės minėtas klaidas, už kiekvienus metus nurodytos sumos ir bendros sumos 13 lentelėje yra teisingos. 2002 m. priemonės grynoji dabartinė vertė buvo apskaičiuota pagal 14 lentelę „Investicijų į ekonominę veiklą sąnaudos, į kurias Komisija atsižvelgė apskaičiuodama 2002 m. priemonės grynąją dabartinę vertę“, kurioje pateikti teisingi skaičiai. Todėl, Komisijos teigimu, 13 lentelėje pastebėti netikslumai neturi jokio poveikio 13 lentelėje nurodytai bendrai investicijų sumai ir atitinkamai – dabartinės vertės apskaičiavimui.
Ginčijamo sprendimo klaidų ištaisyme Komisija pataisė atitinkamus skaičius (1,78 > 1,55, 0,62 > 0,27 ir 0,05 > 0,03).
Nors tenka apgailestauti dėl tokių klaidų, konstatuotina, kad ieškovė neginčija, jog atitinkamos klaidos neturėjo poveikio apskaičiuojant 2002 m. priemonės grynąją dabartinę vertę pagal Komisijos metodą ir panaudotas vertes. Per posėdį Bendrajam Teismui uždavus atitinkamą klausimą ieškovė nesugebėjo nurodyti, kokią įtaką turėjo šios klaidos apskaičiuojant 2002 m. priemonės grynąją dabartinę vertę.
Darytina išvada, kad penktojo pagrindo pirma dalis yra nereikšminga ir turi būti atmesta.
–
Dėl antros dalies, susijusios su grynosios dabartinės vertės apskaičiavimo metodu
Ieškovės teigimu, Komisija padarė klaidų, apskaičiuodama grynųjų pinigų srautų, diskontuotų taikant 9 % normą, grynąją dabartinę vertę ir 2002 m. priemonės grynąją dabartinę vertę.
Kalbant apie 2002 m. priemonę, ginčijamo sprendimo 438 konstatuojamojoje dalyje Komisija nustatė, kad grynųjų pinigų srautų, diskontuotų taikant 9 % normą, grynoji dabartinė vertė yra 76,48 mln. EUR, o 2002 m. priemonės grynoji dabartinė vertė – 75 mln. EUR., tačiau ieškovės įgalioti ekspertai nustatė, kad grynųjų pinigų srautų, diskontuotų taikant tą pačią normą, grynoji dabartinė vertė yra [
konfidencialu
] (
) mln. EUR, o minėtos priemonės grynoji dabartinė vertė yra [
konfidencialu
] mln. EUR.
Atsiliepime į ieškinį Komisija pripažino, kad 83,70 mln. EUR dydis buvo teisingas ir kad grynoji dabartinė vertė sudarė [
konfidencialu
] mln. EUR sumą. Skirtumas tarp [
konfidencialu
] mln. EUR sumos ir [
konfidencialu
] mln. EUR sumos atsirado dėl dviejų fakto klaidų, jų ieškovė neginčijo.
Primintina, kad ginčijamo sprendimo 437–439 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo:
„(437)
Kaip paaiškinta 424 konstatuojamojoje dalyje, siekdama nustatyti diskonto normą Komisija įvertino
Sowaer
vidutinę svertinę kapitalo kainą, buvusią taikant priemonę. Šis vertinimas atliktas remiantis tokiais duomenimis ir prielaidomis:
–
30 %
Sowaer
skolos santykiu su nuosavu kapitalu, t. y. finansavimo iš skolos dalimi (r
D
), lygia 23 %,
–
skolos sąnaudomis nesumokėjus mokesčių (k
D
), lygiomis 2002 m.
Sowaer
skolos vidutinėms svertinėms sąnaudoms [nesumokėjus mokesčių], t. y. 4,9–5,5 %,
–
rizikos priedu (Δk), lygiu 5,51 %,
–
beta koeficientu, lygiu 0,91–1,23,
–
nerizikinga[i] investuoto kapitalo kaina nesumokėjus mokesčių (r
f
), t. y. 5,16–5,37 %,
–
mokesčio tarifu (t), lygiu 40,2 %.
Remdamasi šiais duomenimis ir prielaidomis Komisija vidutinę svertinę kapitalo kainą (C) gali apskaičiuoti pagal tokią įprastą formulę:
C = (1 – r
D
) * k
E
+ r
D
* k
D
Šioje formulėje kapitalo kaina (k
E
) nurodyta pagal finansinio turto vertinimo modelį (MEDAF) taikant formulę:
k
E
= r
f
+ β * Δk
Remdamasi šia formule ir ankstesnėmis prielaidomis Komisija mano, kad 9 % diskonto norma yra pagrįsta.
<…>
(438)
19 lentelėje nurodytų grynųjų pinigų srautų, diskontuotų taikant 9 % normą, grynoji dabartinė vertė yra 83,7 mln. EUR.
(439)
Siekiant apskaičiuoti grynąją dabartinę vertę visą koncesijos laikotarpį, reikėtų nustatyti galutinę projekto vertę 2015 m. Šiuo tikslu daroma prielaida, kad nuo 2015 m. grynųjų pinigų srautas lygus 2013–2015 m. vidurkiui, ir jis didinamas po 2 % per metus. Kadangi spėjama, jog nuo 2016 m. viršutinė riba, taikoma kintamai koncesijos mokesčio daliai, bus panaikinta, vertės, į kurias reikia atsižvelgti, yra grynųjų pinigų srautai, kuriems 2013–2015 m. viršutinė riba netaikoma. Remdamasi šiomis prielaidomis Komisija apskaičiavo, kad 2015 m. galutinė projekto vertė gali būti 8,07 mln. EUR.“
Yra nustatyta, kad ištaisydama klaidas Komisija ginčijamo sprendimo 438 konstatuojamojoje dalyje „–76,48“ pakeitė į „–83,7“, minėto sprendimo 439 konstatuojamojoje dalyje „1,48“ pakeitė į „8,07“ ir šio sprendimo 440 konstatuojamojoje dalyje „75“ pakeitė į „75,63“.
Nepaisant padarytų klaidų konstatuotina, kad ieškovė neginčija Komisijos teiginio, jog ištaisyti skaičiai buvo mažiau palankūs ieškovei nei tie, kurie buvo nurodyti ginčijamame sprendime, ir kad ieškovė taip pat neginčijo Komisijos pastabos, jog numatyti 2007–2009 m. teigiami grynųjų pinigų srautai buvo akivaizdžiai nepakankami, kad atsvertų kitų metų neigiamus srautus, ypač 2002 ir 2003 m. investicijas. Todėl Komisija padarė išvadą, kad joks privatus investuotojas nesiimtų nagrinėjamų investicijų.
Toliau ieškovė teigia, kad bandydami taikyti tą pačią formulę jos pačios patarėjai gavo vertes, kurios gerokai skiriasi nuo tų, kurias nustatė Komisija, ir pasiūlė kitokias formules, paprastai naudojamas finansų sektoriuje, o tai rodo, kad Komisijos vertinimas buvo kritikuotinas.
Šiuo atveju vien aplinkybės, jog ieškovės patarėjas gavo kitokius rezultatus taikydamas tą pačią arba kitokią formulę, nepakanka tam, kad Komisijos pasirinkta formulė, panaudota apskaičiuojant vidutinę svertinę
Sowaer
kapitalo kainą priemonės suteikimo momentu, būtų laikoma akivaizdžiai klaidinga (šiuo klausimu žr. 2010 m. rugsėjo 2 d. Sprendimo Komisija / Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
,
punktą).
Ieškovės argumentas, kad Komisijos pateikta informacija dėl formulės buvo nepakankamai tiksli, neturi reikšmės, nes Komisija pripažino, kad ieškovės patarėjo apskaičiavimai buvo teisingi.
Ieškovė Komisiją taip pat kaltina, kad ši nepagrindė arba nepakankamai pagrindė formulės, pagal kurią buvo apskaičiuota vidutinė svertinė
Sowaer
kapitalo kaina priemonės suteikimo momentu, koeficientų bei panaudotų verčių pasirinkimo ir kad nepatvirtino atitinkamų duomenų pasiremdama nepriklausomų patarėjų arba ekspertų ataskaitomis.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad nei iš pagrindinio reglamento, t. y. Reglamento Nr. 659/1999, nei iš ieškovės nurodytos jurisprudencijos nematyti, jog Komisija privalėjo pasikonsultuoti su nepriklausomais ekspertais, kad būtų nustatytas taikytinas metodas arba patikrinti ir patvirtinti jos apskaičiavimai (šiuo klausimu žr. 1998 m. birželio 25 d. Sprendimo British Airways ir kt. / Komisija,
T‑371/94 ir T‑394/94
,
EU:T:1998:140
,
punktą, 2000 m. kovo 16 d. Sprendimo Astilleros Zamacona / Komisija,
T‑72/98
,
EU:T:2000:79
,
punktą ir 2016 m. kovo 16 d. Sprendimo Frucona Košice / Komisija,
T‑103/14
,
EU:T:2016:152
,
punktą).
Dėl kaltinimo, kad ginčijamas sprendimas buvo nepakankamai motyvuotas, pažymėtina, kad tiek formulė, pagal kurią buvo apskaičiuota 2002 m. priemonės grynoji dabartinė vertė, tiek panaudoti duomenys buvo nurodyti ginčijamo sprendimo 437 konstatuojamojoje dalyje, ir remdamasis šia informacija ieškovės patarėjas turėjo galimybę konstatuoti klaidas, kurias taikydama šią formulę padarė Komisija ir kurios buvo vėliau ištaisytos taip, kaip nurodė ieškovė. Darytina išvada, kad ieškovė negali skųstis nepakankamu ginčijamo sprendimo motyvavimu.
Nors tenka apgailestauti dėl ginčijamo sprendimo 438–440 konstatuojamosiose dalyse Komisijos padarytų klaidų, apsunkinusių ieškovės rengimąsi gynybai ir Bendrojo Teismo vykdomą ginčijamo sprendimo kontrolę, vis dėlto konstatuotina, jog nematyti, kad ištaisyti skaičiai dėl savo pobūdžio gali paneigti Komisijos išvadą, jog šioje byloje nebuvo paisoma privataus ūkio subjekto kriterijaus.
Be to, kadangi ieškovė nurodo, kad taip pat taikė tą pačią formulę, kaip ir Komisija, bet naudodama kitokias parametrų vertes, ši aplinkybė bus konkrečiai nagrinėjama vertinant paskesnes šio pagrindo dalis, kuriose ir yra ginčijamos Komisijos nustatytos šių parametrų vertės.
Todėl penktojo pagrindo antra dalis turi būti atmesta.
–
Dėl trečios dalies, susijusios su beta koeficientu
Ieškovė kaltina Komisiją, kad ši padarė fakto klaidą ir akivaizdžią vertinimo klaidą, nes klaidingai apibrėžė beta koeficientą. Jos teigimu, beta koeficientas taikomas vertinant ne „santykinę turto grąžą rinkos sąlygomis“, o „turto kintamumą rinkos sąlygomis“. Ji priduria, kad beta koeficiento vertės neatitinka jos pačios patarėjo nustatytų verčių. Ieškovės teigimu, šie apytiksliai vertinimai ir netikslumai turėjo įtakos apskaičiuojant 2002 ir 2003 m. priemonių grynąją dabartinę vertę, nes beta koeficientas įtraukiamas apskaičiuojant kapitalo kainą.
Šiuo klausimu, net darant prielaidą, kad Komisija netiksliai apibrėžė beta koeficientą, pakanka pažymėti, jog nematyti, kad ši klaida būtų turėjusi įtakos apskaičiuojant kapitalo kainą ir atitinkamai galėjusi paveikti Komisijos išvadą, kad rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis privatus investuotojas nesiimtų nagrinėjamų investicijų. Be to, vien aplinkybės, kad ieškovės patarėjas nustatė kitokias beta koeficiento vertes, nepakanka siekiant įrodyti, jog pasirinkdama minėtą koeficientą Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Ieškovės argumentas, kad ji neturėjo galimybės patikrinti duomenų tikslumo ir Komisijos nurodyto beta koeficiento, turi būti atmestas, nes yra aišku, jog iš bylos dokumentų matyti, kad ieškovė turėjo galimybę šiuos duomenis patikrinti ir nurodyti klaidą, kuri buvo padaryta vykstant administracinei procedūrai pateiktose lentelėse.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad penktojo pagrindo trečia dalis turi būti atmesta.
–
Dėl ketvirtos dalies, susijusios su mokesčio tarifu, panaudotu apskaičiuojant 2003 m. priemonės grynąją dabartinę vertę
Ieškovės teigimu, Komisija padarė, pirma, fakto klaidą, taikydama 40,2 % mokesčio tarifą 2003 m. priemonės grynajai dabartinei vertei nustatyti, nors šis tarifas nuo 2003 m. sausio 1 d. buvo sumažintas iki 33,99 %, ir, antra, akivaizdžią vertinimo klaidą, atlikdama savo apskaičiavimą šios klaidingos vertės pagrindu.
Atsiliepimo į ieškinį etape Komisija pripažino, kad 40,2 % mokesčio tarifas 2003 m. buvo klaidingas, todėl beta koeficiento ribos tais metais buvo 0,91–1,25, o ne 0,91–1,23.
Konstatuotina, kad ši ieškinio pagrindo dalis tegali būti atmesta, nes šioje byloje nematyti, jog klaida dėl mokesčio tarifo 2003 m. būtų galėjusi turėti įtakos Komisijos išvadai, kad rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis privatus investuotojas nesiimtų nagrinėjamų investicijų.
–
Dėl penktos dalies, susijusios su nerizikingai investuoto kapitalo kainos nesumokėjus mokesčių vertinimu, panaudotu apskaičiuojant grynąją dabartinę vertę
Ieškovės teigimu, nustatydama 2002 m. grynąją dabartinę vertę Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nes vadovavosi Belgijos obligacijų dešimties metų palūkanų norma tam, kad įvertintų nerizikingai investuoto kapitalo kainą nesumokėjus mokesčių. Iš tiesų, jos teigimu,
Sowaer
galėjo visiškai taip pat vadovautis Vokietijos obligacijų dešimties metų palūkanų norma 2002 m. Be to, dėl 2003 m. priemonės Komisija atsižvelgė ne į taikytiną 2003 m. balandžio mėn. normą, o į atitinkamą 2002 m. balandžio mėn. normą.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, jog ieškovė nenurodė, kokiu mastu vadovavimasis Vokietijos obligacijų dešimties metų palūkanų norma galėtų pakeisti Komisijos išvadą, jog rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis privatus investuotojas nesiimtų nagrinėjamų investicijų, t. y. kokiu mastu referencinio pagrindo pakeitimas leistų gauti teigiamą grynąją dabartinę vertę. Iš tiesų ji nenurodė, koks būtų grynosios dabartinės vertės dydis, palyginti su 83,7 mln. EUR, nurodytų ginčijamo sprendimo 438 konstatuojamojoje dalyje, arba 75,63 mln. EUR, nurodytų minėto sprendimo 440 konstatuojamojoje dalyje apskaičiavus bendrą koncesijos trukmę (iki 2040 m.).
Galiausiai, priešingai, nei teigia ieškovė, Komisija įvertino nerizikingai investuoto kapitalo kainą nesumokėjus mokesčių vadovaudamasi Belgijos obligacijų dešimties metų palūkanų norma 2003 m. balandžio mėn.
Dublike ieškovė kaltina Komisiją, kad ši neatsižvelgė į galimybę atskaityti investicijų amortizaciją ir palūkanas, nors šių mokesčių lengvatų įtaka įmonių pelnui ir investicijų pelningumui yra esminė.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad šiuo argumentu ieškovė iš tikrųjų nurodo naują ieškinio pagrindą, kuris nei tiesiogiai, nei netiesiogiai nebuvo nurodytas ieškinyje, todėl jis turi būti pripažintas nepriimtinu.
Papildomai konstatuotina, jog ieškovė neginčijo Komisijos argumentų, kad kitas metodas, pasiūlytas tam, kad būtų atsižvelgta į mokestinius aspektus, buvo netinkamas, kalbant apie grynuosius struktūrinius nuostolius, ir jis nebūtų palankesnis nei Komisijos naudotas metodas.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad penktojo pagrindo penkta dalis turi būti atmesta.
–
Dėl šeštos dalies, susijusios su skolos santykio su nuosavu kapitalu ir finansavimo iš skolos dalies vertinimu apskaičiuojant grynąją dabartinę vertę
Ieškovės teigimu, Komisija padarė klaidų, kai 2002 m. balanso
ex post
analizės pagrindu įvertino, kad skolos santykis su nuosavu
Sowaer
kapitalu yra 30 %. Atlikdama
ex post
analizę Komisija nesilaikė principo, pagal kurį vertinimas dėl rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio privataus investuotojo kriterijaus laikymosi atliekamas
ex ante
. Be to, ieškovės patarėjas gavo kitokius skaičius. Galiausiai, ieškovė pabrėžia, kad
Sowaer
nėra nei oro vežėjas, nei oro uostas ir kad Komisija padarė klaidą lygindama tai, koks yra oro vežėjų skolos santykis su nuosavu kapitalu.
Dėl priekaišto, susijusio su tuo, kad buvo atlikta
ex post
analizė, Komisija paaiškino ir ieškovė jai neprieštaravo, jog 2001 m. balansas, jei jis būtų buvęs, buvo pernelyg senas, kad leistų tinkamai nustatyti atitinkamą skolos santykį, kuris buvo apibrėžtas 2002 m. balandžio 15 d., t. y. vertinant
ex ante
požiūriu, ir kad
Sowaer
buvo įsteigta 2001 m. birželio 28 d., todėl jos pirmi finansiniai metai apėmė 18 mėnesių laikotarpį, atitinkantį 2002 m. balansą. Darytina išvada, jog ieškovė negali Komisijos kaltinti, kad ši padarė akivaizdžią vertinimo klaidą atlikdama analizę 2002 m. balanso pagrindu.
Vien tos aplinkybės, kad ieškovės patarėjas gavo kitokį skolos santykį su nuosavu kapitalu, nepakanka siekiant įrodyti, jog Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą. Be to, triplike Komisija pagrindė (ieškovė jai neprieštaravo) savo pačios ir ieškovės patarėjo skaičių skirtumus, kurie paaiškinami ta aplinkybe, kad Komisija neįtraukė į savo apskaičiavimą nefinansinio pobūdžio skolų, o tai yra pagrįsta kalbant apie šios rūšies investicijas.
Galiausiai, negali būti pritarta ieškovės argumentui, kad
Sowaer
nepriklausė aviacijos sektoriui, nes siekdama apskaičiuoti nagrinėjamų investicijų grynąją dabartinę vertę Komisija atsižvelgė ne į vidutinį oro vežėjų skolos santykį su nuosavu kapitalu, o į faktinį skolos santykį su nuosavu
Sowaer
kapitalu. Ginčijamo sprendimo 163 išnašoje esanti nuoroda į vidutinį oro vežėjų skolos santykį su nuosavu kapitalu tėra palyginimas, neturintis įtakos nagrinėjamam apskaičiavimui.
Dublike ieškovė priekaištauja Komisijai, jog ši pasirinko 2002–2010 m. laikotarpį tam, kad nustatytų skolos santykį su nuosavu kapitalu. Jos teigimu, šis laikotarpis buvo gerokai per trumpas.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, jog ieškovei nepavyko paneigti Komisijos argumento, kad minėtas laikotarpis buvo vienintelis, kurio skaičiai buvo prieinami.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad penktojo pagrindo šešta dalis turi būti atmesta.
–
Dėl septintos dalies, susijusios su rizikos priedo, panaudoto apskaičiuojant grynąją dabartinę vertą, vertinimu
Ieškovės teigimu, rizikos priedo įvertinimas 5,51 % buvo klaidingas. Iš esmės Komisija atsižvelgė tik į Amerikos rinkoje taikomą vertę, nors yra išsamus ir viešai prieinamas tyrimas dėl Belgijos rinkos. Todėl apskaičiavimai, atlikti atsižvelgiant į šią vertę, nėra patikimi.
Šiam kaltinimui negali būti pritarta.
Iš tiesų, Komisija nurodė ir ieškovė jai neprieštaravo, kad nepaisydama Komisijos prašymų per administracinę procedūrą ieškovė nepateikė jokių kitų vertinimų.
Be to, kadangi ieškovė Komisiją kaltina, kad ši nemotyvavo ginčijamo sprendimo šiuo klausimu, konstatuotina, jog ginčijamo sprendimo 437 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė 5,51 % rizikos priedo pagrindą – šio sprendimo 140 punkte minėtą tyrimą (žr. ginčijamo sprendimo 164 išnašą).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad reikia atmesti penktojo pagrindo septintą dalį ir visą penktąjį ieškinio pagrindą.
Dėl šeštojo pagrindo, susijusio su teisės klaida, fakto klaidomis ir akivaizdžiomis vertinimo klaidomis, kurias padarė Komisija nustatydama 2002 ir 2003 m. priemonių grynąją dabartinę vertę ir dėl tos priežasties apskaičiuodama ieškovės nuo 2014 m. balandžio 4 d. mokėtiną papildomą mokestį
Šeštajame pagrinde ieškovė priekaištauja dėl pasekmių, atsiradusių dėl fakto klaidų, teisės klaidos ir akivaizdžių vertinimo klaidų, kurias padarė Komisija nustatydama 2002 ir 2003 m. priemonių grynąją dabartinę vertę tam, kad būtų apskaičiuotas papildomas mokestis, kurį ieškovė turi mokėti
Sowaer
nuo 2014 m. balandžio 4 d. Kadangi pagal ginčijamą sprendimą rinkos kainą atitinkančio mokesčio ir ieškovės mokėtino mokesčio skirtumas sudaro susigrąžintiną pagalbą, konstatuotos klaidos turėjo didelę įtaką susigrąžintinos pagalbos dydžiui.
Šiuo atveju pakanka konstatuoti, kad šis ieškinio pagrindas buvo grindžiamas tik prielaida, kad yra pagrįstas penktasis ieškinio pagrindas.
Kadangi penktasis ieškinio pagrindas buvo atmestas, taip pat reikia atmesti šeštąjį ieškinio pagrindą.
Dėl septintojo pagrindo, susijusio su pareigos motyvuoti pažeidimu ir teisės klaida, kuriuos padarė Komisija nustatydama nuo 2016 m. sausio 1 d. mokėtiną papildomą mokestį
Septintajame pagrinde ieškovė Komisiją kaltina, kad ši neatsakė į jos 2014 m. lapkričio 17 d. prašymą pateikti paaiškinimus dėl papildomo mokesčio, kurį ji turėjo mokėti nuo 2016 m. sausio 1 d. laikydamasi rinkos kainų, apskaičiavimo. Jos teigimu, yra itin svarbu ir teisėta tiksliai žinoti reikalaujamos grąžinti pagalbos dydį, o tai reiškia, kad turi būti tiksliai nustatytas papildomas koncesijos mokestis.
A fortiori
Belgijos Karalystei, kuriai skirtas ginčijamas sprendimas, taip pat negali būti suteikta teisė vadovaujantis savo diskrecija nustatyti pagalbos, kurią Komisija pripažino nesuderinama su vidaus rinką, dydį.
Jei šiuo ieškinio pagrindu ieškovė ketina užginčyti tai, kad ginčijamame sprendime nebuvo nurodyta tikslaus susigrąžintinos pagalbos dydžio, šiuo atveju konstatuotina, jog pakanka priminti, kad pagal jokią Sąjungos nuostatą nereikalaujama, kad nurodydama grąžinti pagalbą, pripažintą nesuderinama su vidaus rinka, Komisija nustatytų tikslų grąžintinos pagalbos dydį. Taigi Komisija gali teisėtai apsiriboti tik pareigos grąžinti atitinkamą pagalbą konstatavimu ir leisti nacionalinėms valdžioms institucijoms pasirūpinti tikslaus grąžintinos pagalbos dydžio apskaičiavimu (šiuo klausimu žr. 2000 m. spalio 12 d. Sprendimo Ispanija / Komisija,
C‑480/98
,
EU:C:2000:559
,
ir
punktus ir 2011 m. liepos 28 d. Sprendimo Mediaset / Komisija,
C‑403/10 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2011:533
,
ir
punktus).
Be to, kadangi ieškovė kelia klausimą dėl mokėtino mokesčio dydžio, konstatuotina, kad ginčijamo sprendimo 686 konstatuojamojoje dalyje Komisija apibrėžė metodą, taikytiną nustatant susigrąžintinos pagalbos dydį.
Todėl septintasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
Dėl aštuntojo pagrindo, susijusio su teisės klaida, fakto klaida, akivaizdžia vertinimo klaida ir pareigos motyvuoti pažeidimu, kuriuos padarė Komisija tirdama atitinkamą rinką ir tariamą Šarlerua oro uosto ir Briuselio nacionalinio oro uosto konkurencijos iškraipymą dėl pagalbos suteikimo
Aštuntajame pagrinde ieškovė kritikuoja ginčijamo sprendimo 605 konstatuojamoje dalyje esantį konstatavimą, kad suteikus pagalbą labai iškraipyta konkurencija, nes padarytas poveikis Briuselio nacionalinio oro uosto keleivių skaičiaus augimui tiesioginių trumpų ir vidutinių atstumų skrydžių segmente. Taip nuspręsdama Komisija padarė teisės klaidą, akivaizdžią vertinimo klaidą ir pažeidė pareigą motyvuoti.
Šį ieškinio pagrindą sudaro dvi dalys.
Pirmoje dalyje ieškovė Komisiją kaltina tinkamai neišnagrinėjus atitinkamos rinkos. Visų pirma, kalbant apie tai, kad Briuselio nacionalinio oro uosto ir Šarlerua oro uosto siūlomos paslaugos iš dalies yra tarpusavyje pakeičiamos, reikia pasakyti, jog ieškovė priekaištauja Komisijai, kad ši vadovavosi tik
Brussels Airport
, kuris tėra Briuselio nacionalinį oro uostą valdantis subjektas, o ne Valonijos regiono, be kita ko, atsakant į 2014 m. sausio 14 d. Komisijos prašymą pateikti informaciją, pateikta informacija. Ieškovė Komisiją taip pat kaltina, kad ši atsižvelgė tik į vėlesnius nei 2004 m. duomenis ir dėl to neatkreipė dėmesio į „katastrofišką laikotarpį, susijusi su
Société anonyme belge d’exploitation de la navigation aérienne
(
Sabena
) bankrotu 2001 m. lapkričio 7 d.“.
Be to, ieškovė taip pat nurodo, kad Komisija vertino siūlomų paslaugų tarpusavio pakeičiamumą atsižvelgdama tik į abiejų atitinkamų oro uostų geografinę padėtį ir neatliko nagrinėjimo, susijusio su skrydžių kryptimi. Ji primena jurisprudenciją, pagal kurią oro transporto srityje tai, ar siūlomos paslaugos yra tarpusavyje pakeičiamos, turi būti patikrinta išnagrinėjus tiesioginius skrydžius. Be to, Komisija neišnagrinėjo kiekvieno iš oro uostų potencialių klientų ypatumų, kad nustatytų, ar siūlomos paslaugos yra tarpusavyje pakeičiamos. Ieškovės teigimu, Komisija negalėjo pagrįstai nuspręsti, kad abiejų oro uostų siūlomos paslaugos buvo tarpusavyje pakeičiamos ir todėl vienodos.
Antroje dalyje ieškovė Komisiją kaltina padarius klaidingą išvadą, jog dėl pagalbos buvo iškraipyta Briuselio nacionalinio oro uosto ir Šarlerua oro uosto konkurencija, be kita ko, padarius poveikį tariamai mažesniam Briuselio nacionalinio oro uosto keleivių skaičiaus augimui. Be to, nors ir pripažindama, kad yra bent penkių oro uostų konkurencija, Komisija atsižvelgė tik į konkurenciją su Briuselio nacionaliniu oro uostu. Tačiau Komisija turėjo išnarinėti kiekvieno iš penkių oro uostų situaciją, kad patikrintų, ar tariamas poveikis buvo padarytas tik Briuselio nacionaliniam oro uostui, ar šį poveikį patyrė ir kiti šioje keleivių traukos zonoje esantys oro uostai ir ar Briuselio nacionalinio oro uosto keleivių skaičiaus kreivė pasikeitė ne dėl vieno iš kitų tos pačios zonos oro uostų konkurencijos. Iš tiesų Briuselio nacionalinio oro uosto keleivių skaičiaus augimo kreivės pokyčiai daugiausiai paaiškinami „
Sabena
bankrotu“ ir netinkamu Briuselio nacionalinio oro uosto „business plan“ (plėtros planu).
Dublike ieškovė priduria, kad Komisija neįrodė, jog buvo priežastinis ryšys tarp ginčijamų priemonių ir, pirma, transporto srauto padidėjimo Šarlerua oro uoste, antra, transporto srauto sumažėjimo Briuselio nacionaliniame oro uoste ir, trečia, transporto srauto didėjimo Šarlerua oro uoste mažėjant transporto srautui Briuselio nacionaliniame oro uoste. Iš tiesų, ieškovės teigimu, srauto padidėjimas Šarlerua oro uoste įvyko ne dėl nagrinėjamų priemonių arba bent jau ne vien dėl jų, o dėl to, kad ji pasirinko tinkamą ir perspektyvų verslo planą, o trumpų atstumų skrydžių srauto stagnacija Briuselio nacionaliniame oro uoste paaiškinama tuo, kad buvo pasirinktas konservatyvus verslo planas, taip pat
Sabena
bankrotu 2001 m.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
Ieškovės pagrindo abi dalis reikia nagrinėti kartu.
Kalbant apie informacijos, kurios pagrindu Komisija padarė išvadą, kad siūlomos paslaugos yra iš dalies tarpusavyje pakeičiamos, kilmę, konstatuotina, jog iš ginčijamo sprendimo 624 konstatuojamosios dalies matyti, kad duomenys, Komisijos pateikti šio sprendimo 625 ir 626 konstatuojamosiose dalyse, buvo gauti iš Belgijos Karalystės. Tiesa, Komisija nurodė, kad 2014 m. vasario 7 d. atsakyme esantys skaičiai sutampa su
Brussels Airport
pateiktais skaičiais. Tačiau nematyti, kad atsižvelgdama į
Brussels Airport
pateiktą informaciją Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Dėl ieškovės argumento, kad Komisija atsižvelgė tik į informaciją, susijusią su rinkos būkle po 2004 m., ir neįvertino 2001 m.
Sabena
bankroto pasekmių, pakanka konstatuoti, jog ieškovė neginčijo Komisijos argumento, kad būtent siekdama išvengti transporto srauto pokyčių, kuriems turėjo įtakos
Sabena
bankrotas, pateikimo, ji pateikė pokyčius nuo 2004 m.
Dėl argumento, kad
Sabena
bankrotas prisidėjo prie transporto srauto Briuselio nacionaliniame oro uoste mažėjimo, pakanka pažymėti, kad jis neturi reikšmės.
Iš tiesų, vien tos aplinkybės, kad buvo pasinaudota pranašumu, kurio neturėjo ieškovės konkurentai, pakanka siekiant padaryti išvadą, kad jos konkurencinė padėtis buvo sustiprinta ir todėl buvo iškraipyta konkurencija. Dėl tų pačių priežasčių negalima pritarti ieškovės teiginiui, kad Briuselio nacionalinio oro uosto ir Šarlerua oro uosto augimo skirtumas paaiškinamas dėl pastarojo pasirinkto plėtros plano.
Dėl, pirma, Briuselio nacionalinio oro uosto ir Šarlerua oro uosto siūlomų paslaugų tarpusavio pakeičiamumo ir, antra, konkurencijos iškraipymo dėl ieškovės gautos pagalbos, visų pirma primintina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją siekdama kvalifikuoti valstybės pagalbos priemonę Komisija privalo ne nustatyti realią pagalbos įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai ir faktišką konkurencijos iškraipymą, o tik išsiaiškinti, ar ši pagalba gali daryti poveikį prekybai ir iškraipyti konkurenciją (žr. 2014 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Banco Privado Português ir Massa Insolvente do Banco Privado Português / Komisija,
T‑487/11
,
EU:T:2014:1077
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Todėl nagrinėjamu atveju Komisija neturėjo įrodyti, kad buvo priežastinis ryšys tarp abiejų atitinkamų oro uostų srauto didėjimo ir mažėjimo ir ginčijamos pagalbos. Tai, kad šių oro uostų konkurencinę padėtį galėjo paveikti ir kiti nei nagrinėjama pagalba veiksniai netrukdo daryti išvados, jog ši pagalba galėjo paveikti prekybą ir iškraipyti konkurenciją, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
Taip pat iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad nagrinėdama Komisija neprivalo atlikti realios situacijos atitinkamose rinkose, įmonių pagalbos gavėjų rinkos dalies, įmonių konkurenčių pozicijos ir esamos prekybos tarp valstybių narių ekonominės analizės. Be to, neteisėtai suteiktos pagalbos atveju – ieškovė tai pripažino per posėdį – Komisija neprivalo įrodyti realaus šios pagalbos poveikio konkurencijai ir prekybai tarp valstybių narių. Jei iš tiesų taip būtų, toks reikalavimas būtų naudingas valstybėms narėms, kurios skyrė neteisėtą pagalbą, o ne toms, kurios apie pagalbą informuoja esant planavimo etapui (žr. 2015 m. spalio 28 d. Sprendimo Hammar Nordic Plugg / Komisija,
T‑253/12
,
EU:T:2015:811
,
punktą (nepaskelbtas Rink.) ir nurodytą jurisprudenciją).
Taigi nagrinėjamu atveju ieškovė negali teigti, kad siekdama padaryti išvadą, jog dėl ginčijamos pagalbos buvo iškraipyta konkurencija, Komisija turėjo apibrėžti paslaugų rinką ir nagrinėjamą geografinę rinką, taip pat ji turėjo įrodyti priežastinį ryšį tarp ieškovės gautos pagalbos ir faktinio šios pagalbos poveikio transporto srautui atitinkamuose oro uostuose. Šiuo klausimu pažymėtina, kad konstatavimas, jog ieškovei buvo suteiktas atrankinis ekonominis pranašumas, kuris šioje byloje nėra ginčijamas, yra pakankamas siekiant įrodyti konkurencijos iškraipymo riziką, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. 2013 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo British Telecommunications ir BT Pension Scheme Trustees / Komisija,
T‑226/09 ir T‑230/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2013:466
,
punktą). Be to, tai, ar pagalba gali sustiprinti ją gavusios įmonės konkurencinę padėtį, vertinama atsižvelgiant į šiai įmonei suteiktą pranašumą ir nenagrinėjant jos konkurentų veiklos rezultatų (šiuo klausimu žr. 1999 m. sausio 28 d. Sprendimo BAI / Komisija,
T‑14/96
,
EU:T:1999:12
,
punktą).
Galiausiai, net darant prielaidą, kad Komisija turėjo išnagrinėti ginčijamos pagalbos poveikį visiems oro uostams, esantiems ieškovės keleivių traukos zonoje, nematyti, kad tokio nagrinėjimo rezultatas būtų palankesnis nei Komisijos ginčijamame sprendime padaryta išvada.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad aštuntasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
Dėl devintojo pagrindo, susijusio su teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimu
Ieškovės teigimu, Komisija padarė teisės klaidą nepatikrinusi visų kriterijų, pagal kuriuos vertinamas teisėtų lūkesčių apsaugos principas. Visų pirma, ji pažymi, kad Komisija savo pareiškimais, suformuluotais Sprendime 2004/393, savo ilgesniu nei dešimties metų neveikimu ir savo ankstesne praktika suteikė jai pagristą viltį dėl ginčijamos pagalbos teisėtumo arba bent jau dėl to, kad bus neįmanoma pareikalauti ją grąžinti. Toliau ieškovė nurodo, kad ji negalėjo protingai numatyti Komisijos elgesio pokyčių, nes
Ryanair
naudai suteiktų priemonių peržiūros procedūros dalykas labai skyrėsi nuo šios bylos ir net Bendrasis Teismas visiškai nebuvo užsiminęs apie galimą jai suteiktos pagalbos neteisėtumą, ir priduria, kad Komisija pradėjo tyrimo procedūrą dėl jos beveik trejais su puse metų anksčiau. Galiausiai ieškovė pažymi, kad šioje byloje bendrajam Sąjungos interesui neprieštarauja tai, kad pagalba būtų negrąžinta, nes Komisija neįrodė, jog šis bendrasis interesas yra pakankamai imperatyvus, kad būtų svarbesnis už pačios ieškovės interesus.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
Iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad pagalbą gavusios įmonės iš principo galėtų turėti pagrįstų lūkesčių dėl suteiktos pagalbos teisėtumo tik tuomet, kai pagalba suteikta laikantis SESV 108 straipsnyje numatytos procedūros, ir kad rūpestingas ūkio subjektas paprastai turi gebėti įsitikinti, jog šios procedūros buvo laikytasi. Pagalbos gavėjas negali turėti teisėtų lūkesčių dėl šios pagalbos suteikimo teisėtumo ypač tuomet, kai pagalba buvo suteikta iš anksto nepranešus Komisijai, taigi, kai ji neteisėta pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį (žr. 2015 m. kovo 19 d. Sprendimo OTP Bank,
C‑672/13
,
EU:C:2015:185
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Be to, nors primintina, kad negalima atmesti neteisėtos pagalbos gavėjo galimybės pasiremti išimtinėmis aplinkybėmis, galėjusiomis teisėtai pagrįsti jo pasitikėjimą šios pagalbos teisėtumu, vis dėlto, jei būtų pripažinta, jog pagalbos gavėjas gali remtis teisėtais lūkesčiais tokiu atveju, turėtų būti daroma prielaida, kad pagalba buvo suteikta laikantis SESV 108 straipsnyje numatytos procedūros (1998 m. sausio 27 d. Sprendimo Ladbroke Racing / Komisija,
T‑67/94
,
EU:T:1998:7
,
punktas).
Tačiau šioje byloje nustatyta, kad apie ginčijamą pagalbą Komisijai nebuvo pranešta pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį ir kad pagalba, kurią reikalaujama grąžinti, buvo suteikta tada, kai buvo priimtas 2000 m. gruodžio 12 d. Sprendimas Aéroports de Paris / Komisija (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
), kuriame buvo nuspręsta, kad oro uosto valdymas iš principo yra ekonominė veikla.
Todėl ieškovė negali remtis ta aplinkybe, kad pareikalavusi susigražinti ginčijamą pagalbą Komisija pažeidė teisėtų lūkesčių apsaugos principą.
Taigi reikia atmesti devintąjį ieškinio pagrindą ir visą ieškinį.
Dėl pareiškimo dėl ieškinio patikslinimo
Primintina, kad 2016 m. balandžio 5 d. Komisija pranešė Belgijos Karalystei apie ginčijamo sprendimo klaidų ištaisymą ir patikslino, kad šiame sprendime rastos klaidos visiškai neturi įtakos jame padarytoms išvadoms.
2016 m. birželio 23 d. ieškovė pateikė pareiškimą dėl ieškinio patikslinimo atsižvelgdama į pakeitimus, kuriuos Komisija padarė 2016 m. balandžio 5 d. ištaisydama ginčijamo sprendimo klaidas.
Komisija teigia, kad pareiškimas dėl ieškinio patikslinimo yra nepriimtinas.
Konstatuotina, kad pareiškime dėl ieškinio patikslinimo nėra jokios naujos informacijos ir jame tik pakartojami, formuluojant konkrečiau, ieškinyje ir dublike pateikti argumentai, kuriais Komisijai priekaištaujama dėl didelių ir esminių klaidų, nors iš tikrųjų klaidų ištaisymas susijęs tik su stiliaus ir gramatinio pobūdžio, taip pat tam tikrų apskaičiavimų pakeitimais.
Be to, net jei dėl ginčijamame sprendime nurodytų klaidingų skaičių gali būti sunkiau teisingai suprasti šį sprendimą, visų pirma ieškovei, vis dėlto šios klaidos negali būti pagrindas užginčyti ginčijamo sprendimo teisėtumą.
Kadangi ginčijamo sprendimo nagrinėjimas neleido užginčyti jo teisėtumo ir ieškinys buvo atmestas, darytina išvada, kad pareiškimo dėl ieškinio patikslinimo priimtinumo klausimas neteko savo dalyko.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Procedūros reglamento 135 straipsnio 1 dalyje nurodyta, kad, kai to reikalauja teisingumas, Bendrasis Teismas gali nuspręsti, kad pralaimėjusi šalis, be savo bylinėjimosi išlaidų, padengia tik dalį kitos šalies bylinėjimosi išlaidų arba kad iš pralaimėjusios šalies jos visai neturi būti priteistos. Be to, pagal to paties reglamento 135 straipsnio 2 dalį Bendrasis Teismas gali iš šalies, net jeigu ji laimėjo bylą, priteisti visas bylinėjimosi išlaidas arba jų dalį, jeigu tai atrodo pateisinama dėl jos elgesio, įskaitant elgesį iki proceso, ypač jeigu kita šalis išlaidų patyrė dėl Bendrojo Teismo nepagrįstais arba nesąžiningais pripažintų pirmosios šalies veiksmų.
Šioje byloje Bendrasis Teismas mano, kad, kaip matyti iš to, kas buvo išdėstyta pirmiau, Komisija padarė daug redakcinio pobūdžio klaidų, kurios ieškovei galėjo leisti manyti, jog ji gali pagrįstai kelti ginčijamo sprendimo galiojimo klausimą, ir dėl kurių Bendrajam Teismui buvo sunkiau vykdyti ginčijamo sprendimo kontrolę.
Šiomis aplinkybėmis šis teismo procesas gali būti vertinamas kaip iš dalies nulemtas Komisijos elgesio, nes dėl padarytų klaidų ji ieškovei galėjo sukelti pagrįstų klausimų dėl ginčijamo sprendimo teisėtumo.
Tokios aplinkybės pateisina, kad šiame teismo procese patirtos išlaidos būtų padalytos Komisijai ir ieškovei.
Bendrasis Teismas mano, kad būtų tinkamai atsižvelgta į bylos aplinkybes, jei Komisijai, be jos pačios patirtų išlaidų, būtų nurodyta padengti pusę ieškovės bylinėjimosi išlaidų.
Be to, pagal Procedūros reglamento 138 straipsnio 3 dalį į bylą įstojusios šalys pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Europos Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir pusę
Brussels South Charleroi Airport
(BSCA) bylinėjimosi išlaidų.

3.
Société wallonne des aéroports SA (Sowaer)
,
Brussels Airport Company SA
ir
Brussels Airlines SA/NV
padengia savo bylinėjimosi išlaidas
.

Labucka
Kancheva
Madise
Barents
Passer
Paskelbta 2018 m. sausio 25 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Kancleris
E. Coulon
Teisėjas
R. Barents
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.
(
)	Konfidencialūs duomenys neskelbiami.