CELEX: 62021CJ0291
Ennakkoratkaisupyyntö
Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa
Asetus (EU) N:o 655/2014
Eurooppalainen tilivarojen turvaamismääräysmenettely
Turvaamismääräyksen antamisen edellytykset
4 artikla
Ratkaisun käsite
7 artikla
Sellaisen ratkaisun käsite, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus
Tuomioistuimen ratkaisu, jolla velallinen velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa lopettamismääräystä rikottaessa
Asetus (EU) N:o 1215/2012
55 artikla
Soveltamisala

Ennakkoratkaisupyyntö koskee eurooppalaisen tilivarojen turvaamismääräysmenettelyn käyttöön ottamisesta rajat ylittävää velkojen perintää varten siviili‑ ja kauppaoikeudellisissa asioissa 15.5.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 655/2014 (EUVL 2014, L 189, s. 59) 4 artiklan ja 7 artiklan 2 kohdan sekä tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (EUVL 2012, L 351, s. 1) 55 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty Starkinvest SRL:n vireille panemassa menettelyssä, jossa vaaditaan eurooppalaisella tilivarojen turvaamismääräyksellä (jäljempänä turvaamismääräys) panemaan täytäntöön tuomioistuimen ratkaisu, jolla määrätään maksamaan uhkasakkoa, jos Soft Paris EURL:ää ja Soft Paris Parties LTD:tä vastaan annettua lopettamismääräystä rikotaan.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin lainsäädäntö

Asetus N:o 1215/2012
Asetuksen N:o 1215/2012 39 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiossa annettu tuomio, joka on täytäntöönpanokelpoinen kyseisessä jäsenvaltiossa, on täytäntöönpanokelpoinen myös muissa jäsenvaltioissa ilman tuomion täytäntöönpanokelpoiseksi julistamista.”
Tämän asetuksen 55 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiossa annettu tuomio, jolla on määrätty maksettavaksi uhkasakko, on täytäntöönpanokelpoinen vastaanottavassa jäsenvaltiossa ainoastaan, jos tuomion antanut tuomioistuin on lopullisesti vahvistanut uhkasakon määrän.”

Asetus N:o 655/2014
Asetuksen N:o 655/2014 johdanto‑osan 12 ja 14 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(12)      Turvaamismääräyksellä olisi voitava turvata jo erääntyneet vaatimukset. Sillä olisi myös voitava turvata vielä erääntymättömät vaatimukset, kunhan tällaiset vaatimukset johtuvat jo toteutuneesta liiketoimesta tai tapahtumasta ja niiden määrä on määritettävissä, mukaan lukien sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskevat vaatimukset ja rikokseen perustuvat yksityisoikeudelliset korvaus‑ tai hyvitysvaatimukset.
– –
(14)      Turvaamismääräyksen antamisen edellytykset olisi määriteltävä siten, että toisaalta turvataan asianmukaisesti velkojan oikeus saada tällainen määräys ja toisaalta suojellaan velallisen etuja ja ehkäistään määräyksen väärinkäyttö.
Tästä syystä, kun velkoja hakee turvaamismääräystä ennen tuomion saamista, tuomioistuimen, jolle hakemus on jätetty, olisi voitava velkojan toimittamien todisteiden perusteella vakuuttua siitä, että velkoja todennäköisesti menestyy velalliseen kohdistuvassa pääasiavaatimuksessaan.
Lisäksi velkojan olisi edellytettävä kaikissa tilanteissa, myös silloin, kun hän on jo saanut tuomion, osoit[tavan] tuomioistuinta tyydyttävällä tavalla, että hänen vaatimukselleen on saatava nopeasti oikeussuoja ja että ilman määräystä olemassa olevan tai tulevan tuomion täytäntöönpano estyy tai olennaisesti vaikeutuu, koska on olemassa todellinen riski siitä, että siihen mennessä, kun velkoja saa täytäntöönpanokelpoisen tuomion, velallinen on epätavallisessa määrin tai epätavallisin toimin hävittänyt, kätkenyt tai hukannut varansa tai luovuttanut ne alle niiden arvon.
– –”
Kyseisen asetuksen 4 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, 5, 8 ja 11 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovellettaessa tarkoitetaan
– –
5)      ’vaatimuksella’ sellaisen tietyn rahamäärän maksamista koskevaa vaatimusta, joka on erääntynyt, tai sellaisen määritettävissä olevan rahamäärän maksamista koskevaa vaatimusta, joka johtuu jo toteutuneesta liiketoimesta tai tapahtumasta edellyttäen, että vaatimuksesta voidaan nostaa kanne oikeudessa;
– –
8)      ’tuomiolla’ jäsenvaltioiden tuomioistuimen antamaa tuomiota riippumatta siitä, miksi sitä kutsutaan, samoin kuin tuomioistuimen virkamiehen tekemää kustannusten tai kulujen määrittämistä koskevaa päätöstä;
– –
11)      ’alkuperäjäsenvaltiolla’ jäsenvaltiota, jossa turvaamismääräys on annettu”.
Asetuksen 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Saatavuus”, säädetään seuraavaa:
”Turvaamismääräys on velkojan käytettävissä seuraavissa tilanteissa:
a)      ennen kuin velkoja panee vireille pääasiakanteen jäsenvaltiossa velallista vastaan tai milloin tahansa pääasiakanteen käsittelyn aikana tuomion antamiseen tai tuomioistuimessa tehdyn sovinnon hyväksymiseen tai tekemiseen asti;
b)      velkojan saatua jäsenvaltiossa tuomion, tuomioistuimessa tehdyn sovinnon tai virallisen asiakirjan, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus.”
Asetuksen 6 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos velkoja on jo saanut tuomion tai tuomioistuimessa tehdyn sovinnon, toimivalta antaa tuomiossa tai sovinnossa yksilöityä vaatimusta koskeva turvaamismääräys on sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa tuomio annettiin tai tuomioistuimessa tehty sovinto hyväksyttiin tai tehtiin.”
Asetuksen N:o 655/2014 7 artiklassa, jonka otsikko on ”Turvaamismääräyksen antamisen edellytykset”, säädetään seuraavaa:
”1.      Tuomioistuin antaa turvaamismääräyksen, jos velkoja on esittänyt riittävät todisteet, joiden avulla tuomioistuin voi varmistua siitä, että on pikainen tarve turvaamismääräyksen muodossa toteutettavalle turvaamistoimenpiteelle, koska on olemassa todellinen riski siitä, että ilman tällaista toimenpidettä velkojan velalliseen kohdistaman vaatimuksen myöhempi täytäntöönpano estyy tai olennaisesti vaikeutuu.
2.      Jos velkoja ei vielä ole saanut jäsenvaltiossa tuomiota, tuomioistuimessa tehtyä sovintoa tai virallista asiakirjaa, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus, velkojan on myös toimitettava tuomioistuimelle riittävät todisteet siitä, että hän todennäköisesti menestyy velalliseen kohdistamassaan pääasiavaatimuksessaan.”
Kyseisen asetuksen 8 artiklan 2 kohdan g alakohdan ii alakohdassa säädetään seuraavaa:
”[Turvaamismääräystä koskevassa] hakemuksessa on oltava seuraavat tiedot:
– –
g)      määrä, jota varten turvaamismääräystä haetaan:
– –
ii)      jos velkoja on jo saanut tuomion, tuomioistuimessa tehdyn sovinnon tai virallisen asiakirjan, tuomiossa, tuomioistuimessa tehdyssä sovinnossa tai virallisessa asiakirjassa yksilöidyn päävaatimuksen määrä tai osa siitä sekä 15 artiklan nojalla mahdollisesti perittävien korkojen ja kustannusten määrä”.
Mainitun asetuksen 17 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tuomioistuimen, jolle turvaamismääräystä koskeva hakemus on tehty, on tarkistettava, että tässä asetuksessa säädetyt edellytykset ja vaatimukset täyttyvät.”
Saman asetuksen 48 artiklan b alakohdan mukaan kyseinen asetus ei vaikuta asetuksen N:o 1215/2012 soveltamiseen.

Belgian oikeus
Belgian lainsäätäjä hyväksyi 31.1.1980 annetulla lailla (Moniteur belge 20.2.1980, s. 2181) yhtenäisestä uhkasakkolaista tehdyn Benelux‑sopimuksen (Convention Benelux portant loi uniforme relative à l’astreinte) ja sen liitteen (yhtenäinen uhkasakkolaki (loi uniforme relative à l’astreinte)), jotka on allekirjoitettu Haagissa 26.11.1973. Uhkasakkoon on sovellettu tämän jälkeen tuomioistuinmenettelystä annetun lain (code judiciaire) 1385 bis–1385 nonies §:ää.
Kyseisen lain 1385 bis §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tuomioistuin voi yhden osapuolen vaatimuksesta tuomita toisen osapuolen täyttämään asiassa määrättävän päävelvoitteen – – sakon uhalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta mahdollisen vahingonkorvauksen määräämistä – –”
Mainitun lain 1385 ter §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tuomioistuin voi vahvistaa uhkasakon määrältään kiinteänä tai juoksevana siten, että sen suuruus määräytyy ajan kulumisen mukaan tai laiminlyöntiä kohti. Kahdessa viimeksi mainitussa tapauksessa tuomioistuin voi myös vahvistaa summan, jonka jälkeen uhkasakkoa ei kerry.”
Saman lain 1385 quater §:ssä säädetään seuraavaa:
”Kertynyt uhkasakko on kokonaisuudessaan sen määräämistä vaatineen osapuolen saatavaa. Tämä osapuoli voi periä uhkasakon sen määräämisen perustan nojalla.”
Tuomioistuinmenettelystä annetun lain 1498 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Jos täytäntöönpanossa ilmenee hankaluuksia, jokainen, jolla on asiassa intressi, voi saattaa asian täytäntöönpanoasioita käsittelevän tuomarin käsiteltäväksi, mutta tällä käsiteltäväksi saattamisella ei ole lykkäävää vaikutusta. Täytäntöönpanoasioita käsittelevä tuomari päättää tarvittaessa täytäntöönpanon turvaamiseksi toteutetun toimen peruuttamisesta.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Tribunal de commerce de Liègen (Liègen kauppatuomioistuin, Belgia) 3.9.2013 antamalla tuomiolla, joka pysytettiin cour d’appel de Liègen (Liègen ylioikeus, Belgia) 6.1.2015 antamalla tuomiolla, Soft Paris ja Soft Paris Parties määrättiin 2 500 euron suuruisen rikkomuskohtaisen uhkasakon uhalla muun muassa lopettamaan pitämästä kaupan Beneluxin alueella sanamerkillä SOFT PARIS varustettuja tuotteitaan ja palvelujaan.
Starkinvest esitti 27.4.2021 maksuvaatimuksen 86 694,22 eurosta, joista 85 000 euroa muodostui uhkasakoista ajalta 24.3.–27.4.2021.
Starkinvest vaati tribunal de première instance de Liègen (Liègen alioikeus, Belgia) kirjaamoon 3.5.2021 jätetyllä hakemuksella, että kyseinen tuomioistuin antaa eurooppalaisen tilivarojen turvaamismääräyksen, jolla turvattava summa on 85 000 euroa ja joka koskee Soft Paris Parties  ‑yhtiön, jonka kotipaikka on Irlannissa, kaikkia ranskalaisilla pankkitileillä mahdollisesti olevia varoja.
Arvioidessaan näillä pankkitileillä olevien varojen turvaamista koskevan määräyksen antamisen edellytyksiä juge des saisies du tribunal de première instance de Liègen (Liègen alioikeuden täytäntöönpanoasioita käsittelevä tuomari, Belgia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomari, toteaa, että asetuksen N:o 655/2014 7 artiklassa otetaan käyttöön järjestelmä, jossa erotetaan toisistaan kaksi tilannetta, joista ensimmäinen on se, että velkojalla on jo täytäntöönpanoperuste eikä hänen näin ollen tarvitse perustella vaatimuksensa oikeellisuutta, ja toinen on se, että velkojalla ei ole tällaista täytäntöönpanoperustetta, joten hänen on toimitettava näyttö siitä, että hän todennäköisesti menestyy velalliseen kohdistamassaan pääasiavaatimuksessa.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomarin mukaan tästä seuraa, että tutkinta, joka sen on tehtävä nyt käsiteltävässä asiassa, riippuu siitä, voiko Starkinvest vedota cour d’appel de Liègen 6.1.2015 antamaan tuomioon täytäntöönpanoperusteena eli asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ratkaisuna, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomari korostaa tältä osin, että kyseisessä tuomiossa, jolla Starkinvest määrätään maksamaan uhkasakkoa, jos lopettamismääräystä ei noudateta, ei ilmoiteta uhkasakkojen tarkkaa määrää, koska tätä määrää ei määritelmänsä mukaan tiedetä vielä kyseisen ratkaisun antamispäivänä. Belgian oikeuden mukaan turvaamistoimenpide ei kuitenkaan edellytä maksettavien uhkasakkojen määrän vahvistamista etukäteen, koska uhkasakkojen asettamista koskeva ratkaisu on täytäntöönpanokelpoinen ja se on annettu tiedoksi. Toimivaltainen tuomioistuin lausuu tästä kysymyksestä ainoastaan ulosmittauksen vastustamista koskevassa menettelyssä.
Siltä osin kuin ”vaatimuksella” tarkoitetaan asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan mukaan ”sellaisen tietyn rahamäärän maksamista koskevaa vaatimusta, joka on erääntynyt, tai sellaisen määritettävissä olevan rahamäärän maksamista koskevaa vaatimusta, joka johtuu jo toteutuneesta liiketoimesta tai tapahtumasta edellyttäen, että vaatimuksesta voidaan nostaa kanne oikeudessa”, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomari pohtii kuitenkin sitä, voidaanko uhkasakkoa, jonka periaate ja perusmäärä on vahvistettu tuomioistuimen ratkaisulla mutta jonka erääntyvä määrä riippuu velallisen mahdollisista tulevista velvoitteiden noudattamatta jättämisistä, pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna vaatimuksena.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomari toteaa lähinnä, että jos tähän vastataan myöntävästi, ratkaisua, jolla asetetaan uhkasakko, voitaisiin pitää asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ratkaisuna, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, minkä johdosta alkuperäjäsenvaltion tuomioistuin, jolta turvaamismääräystä haetaan, ei voisi mitenkään tutkia, onko vaatimuksen mukainen saatava todellinen. Tällainen tutkinta antaisi kuitenkin asiaa käsittelevälle tuomioistuimelle mahdollisuuden tarkastaa, että uhkasakon, jonka osalta turvaamismääräystä haetaan, määrä on todennäköisesti tullut todellakin maksettavaksi, että asiassa ei ole sovellettava mitään vanhentumissääntöä ja että kaikkia menettelysääntöjä, myös määrätyn uhkasakon tiedoksi antamisen informatiivisuutta koskevia sääntöjä, on todella noudatettu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomari tiedustelee lisäksi, onko omaksuttavassa tulkinnassa otettava huomioon asetuksen N:o 1215/2012 55 artikla siltä osin kuin kyseisessä artiklassa säädetään, että jäsenvaltiossa annettu ratkaisu, jolla on määrätty maksettavaksi uhkasakko, on täytäntöönpanokelpoinen vastaanottavassa jäsenvaltiossa ainoastaan, jos ratkaisun antanut tuomioistuin on lopullisesti vahvistanut uhkasakon määrän.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomari pohtii myös sitä, että jos katsotaan, että tuomioistuimen ratkaisu, jolla on määrätty maksettavaksi uhkasakko, on luonnehdittava asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuksi ratkaisuksi, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, ja jos tällaisen täytäntöönpanoperusteen olemassaolo johtaa siihen, että tuomioistuin, jonka on ratkaistava, onko asiassa annettava eurooppalainen turvaamismääräys, menettää harkintavaltansa siltä osin, onko kyseessä saatava, onko edellytettävä, että uhkasakon määrä vahvistetaan etukäteen.
Tässä tilanteessa juge des saisies du tribunal de première instance de Liège päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko tiedoksiannettua tuomioistuimen ratkaisua, jolla osapuoli velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se rikkoo lopettamismääräystä, pidettävä [asetuksen N:o 655/2014] 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ratkaisuna, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus?
2)      Onko tuomioistuimen ratkaisua, jolla osapuoli velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa ja joka on täytäntöönpanokelpoinen alkuperävaltiossa, pidettävä [asetuksen N:o 655/2014] 4 artiklassa tarkoitettuna ’tuomiona’, vaikka uhkasakon määrää ei ole vahvistettu [asetuksen N:o 1215/12] 55 artiklassa tarkoitetulla tavalla?”

Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomari on pyytänyt unionin tuomioistuimelta tämän asian käsittelemistä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 105 artiklan 1 kohdan mukaisessa nopeutetussa menettelyssä.
Hän on pyyntönsä tueksi vedonnut käsiteltäväkseen saatetun turvaamismääräystä koskevan hakemuksen luonteeseen ja siihen, että asian käsittelyä on lykätty siihen asti, kunnes unionin tuomioistuin on antanut tulkintansa.
Työjärjestyksen 105 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että unionin tuomioistuimen presidentti voi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pyynnöstä tai poikkeuksellisesti omasta aloitteestaan päättää esittelevää tuomaria ja julkisasiamiestä kuultuaan, että ennakkoratkaisupyyntö käsitellään nopeutetussa menettelyssä tämän työjärjestyksen määräyksistä poiketen, jos asian laatu edellyttää, että asia käsitellään ensi tilassa.
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen presidentti päätti 14.6.2021 esittelevää tuomaria ja julkisasiamiestä kuultuaan hylätä nopeutettua menettelyä koskevan pyynnön sillä perusteella, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomarin esittämät syyt eivät ole omiaan osoittamaan, että työjärjestyksen 105 artiklan 1 kohdassa määritellyt edellytykset ovat täyttyneet nyt käsiteltävässä asiassa.
Nopeutettu menettely on näet menettelyllinen väline, jolla on tarkoitus vastata poikkeuksellisen kiireelliseen tilanteeseen (tuomio 21.12.2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Pelkästään yksityisten intressi, vaikka se voi olla oikeutettu, määrittää mahdollisimman nopeasti niille unionin oikeuden perusteella kuuluvien oikeuksien  ulottuvuus tai pelkät taloudelliset intressit, olivatpa ne kuinka merkittäviä ja legitiimejä tahansa, eivät yksinään voi oikeuttaa nopeutetun menettelyn käyttämistä (ks. vastaavasti tuomio 11.11.2021, Energieversorgungscenter Dresden‑Wilschdorf, C‑938/19, EU:C:2021:908, 43 ja 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kahdella ennakkoratkaisukysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, lähinnä, onko asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että tuomioistuimen ratkaisu, jossa velallinen velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos lopettamismääräystä tulevaisuudessa  rikotaan, ja jossa ei siis vahvisteta lopullisesti tämän uhkasakon määrää, on kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ratkaisu,  jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus, joten velkoja, joka hakee turvaamismääräystä, on vapautettu velvollisuudesta toimittaa kyseiselle tuomioistuimelle riittävät todisteet siitä, että hän todennäköisesti menestyy velalliseen kohdistamassaan pääasiavaatimuksessa.
Tältä osin on huomautettava, että asetuksen N:o 655/2014 17 artiklan 1 kohdan mukaan tuomioistuimen, jolle turvaamismääräystä koskeva hakemus on tehty, on tarkistettava, että kyseisessä asetuksessa säädetyt edellytykset ja vaatimukset täyttyvät.
Turvaamismääräyksen antamisen edellytyksistä säädetään asetuksen N:o 655/2014 7 artiklassa. Kyseisen artiklan 1 kohdassa, luettuna sen 2 kohdan valossa, säädetään lähinnä, että asiaa käsittelevä tuomioistuin antaa turvaamismääräyksen, jos velkoja, joka on saanut ratkaisun, tuomioistuimessa tehdyn sovinnon tai virallisen asiakirjan, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus, esittää riittävästi todisteita siitä, että turvaamistoimenpiteelle on pikainen tarve. Jos velkoja ei ole vielä saanut tällaista ratkaisua, sovintoa tai asiakirjaa, velkojan on kyseisen artiklan 2 kohdan mukaisesti esitettävä riittävät todisteet paitsi siitä, että haetulle toimenpiteelle on pikainen tarve, myös siitä, että on todennäköistä, että hän menestyy velalliseen kohdistamassaan pääasiavaatimuksessa.
Lisäksi on todettava, että asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdassa käytetyt ilmaisut ”tuomio” ja ”vaatimus” on määritelty kyseisen asetuksen 4 artiklan 5 ja 8 alakohdassa.
Asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 5 alakohdan mukaan ”vaatimuksella” tarkoitetaan ”sellaisen tietyn rahamäärän maksamista koskevaa vaatimusta, joka on erääntynyt, tai sellaisen määritettävissä olevan rahamäärän maksamista koskevaa vaatimusta, joka johtuu jo toteutuneesta liiketoimesta tai tapahtumasta edellyttäen, että vaatimuksesta voidaan nostaa kanne oikeudessa”.
Vaikka siis turvaamismääräykseen voidaan turvautua jo erääntyneiden vaatimusten turvaamiseksi, näin on oltava myös sellaisten vaatimusten osalta, jotka eivät ole vielä erääntyneet, jos ne perustuvat aiempaan liiketoimeen tai tapahtumaan ja niiden määrä voidaan määrittää, kun niihin vedotaan tuomioistuimessa turvaamismääräyksen antamiseksi.
Asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 5 alakohdassa tarkoitettuihin saataviin, jotka eivät ole vielä erääntyneet, kuuluvat – kuten kyseisen asetuksen johdanto‑osan 12 perustelukappaleessa todetaan – sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskevat vaatimukset ja rikokseen perustuvat yksityisoikeudelliset korvaus‑ tai hyvitysvaatimukset; näihin tilanteisiin ei kuitenkaan kuulu vaatimus, jonka osalta on annettu pääasiassa kyseessä oleva tuomioistuimen ratkaisu uhkasakon asettamisesta.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 65 ja 66 kohdassa todennut, asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 5 alakohdassa tarkoitetun vaatimuksen, joka ei ole vielä erääntynyt, perustana olevan liiketoimen tai tapahtuman on näet pitänyt tapahtua ennen kuin annetaan kyseisen asetuksen 7 artiklan 2 kohdassa mainittu ratkaisu, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus, mistä ei selvästikään ole kyse nyt käsiteltävässä asiassa, koska lopettamismääräyksen noudattamatta jättäminen, joka voi johtaa uhkasakon maksamiseen, voi tapahtua vasta uhkasakon asettamisesta annetun tuomioistuimen ratkaisun jälkeen.
Ilmaisua ”tuomio”, jolla tarkoitetaan asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 8 alakohdan mukaan ”jäsenvaltioiden tuomioistuimen antamaa tuomiota riippumatta siitä, miksi sitä kutsutaan”, on tulkittava siten, että kyseisen ratkaisun on oltava täytäntöönpanokelpoinen (ks. vastaavasti tuomio 7.11.2019, K.H.K. (Tilivarojen turvaaminen), C‑555/18, EU:C:2019:937, 44 kohta).
Edellä esitetyn perusteella asetuksen N:o 655/2014 7 artiklassa käytetty ilmaisu ratkaisu, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, on ymmärrettävä täytäntöönpanokelpoiseksi ratkaisuksi, jossa velallinen velvoitetaan maksamaan tietty määrä tai kyseisen ratkaisun antamisajankohtana  määritettävissä oleva määrä.
Kuten julkisasiamies on lähinnä ratkaisuehdotuksensa 62, 63 ja 73 kohdassa huomauttanut, on niin, että vaikka tuomioistuimen ratkaisussa, jossa vahvistetaan lopettamismääräyksen rikkomisen johdosta maksettavan uhkasakon perusmäärä, olettaen, että kyseinen ratkaisu on täytäntöönpanokelpoinen, määrätään tosin teoreettisesti määritettävissä oleva määrä, kyseinen ratkaisu ei kuitenkaan voi sisältää perittävän saatavan tarkkaa määrää, koska tämä määrä riippuu tulevista tapahtumista eikä se siis ole tiedossa sen tuomioistuimen ratkaisun antamispäivänä, jolla kyseinen uhkasakko asetetaan.
Asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdassa käytettyä ilmaisua ratkaisu, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, on näet luettava sen asiayhteydessä ottamalla huomioon kyseistä 7 artiklan 2 kohtaa edeltävät ja sitä seuraavat säännökset.
Asetuksen N:o 655/2014 6 artiklan 3 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että jos velkoja on jo saanut ratkaisun, toimivalta antaa ratkaisussa ”yksilöityä vaatimusta koskeva turvaamismääräys” on sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa ratkaisu on annettu.
Samoin asetuksen N:o 655/2014 8 artiklan 2 kohdan g alakohdan ii alakohdan mukaan velkoja voi hakea turvaamismääräystä ratkaisussa ”yksilöidyn päävaatimuksen määrä[ä] tai osa[a] siitä” varten.
Jos tuomioistuimen ratkaisussa,  jossa osapuoli velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos lopettamismääräystä rikotaan tulevaisuudessa, ei esitetä perittävän saatavan tarkkaa määrää, se ei siis voi olla asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu ratkaisu, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus” ja jolla velkoja vapautetaan toimittamasta tuomioistuimelle, jolta turvaamismääräystä on haettu, riittävät todisteet siitä, että hän todennäköisesti menestyy velalliseen kohdistamassaan pääasiavaatimuksessa.
Tätä tulkintaa tukevat asetuksen N:o 655/2014 tavoitteet; asetuksen tarkoituksena on perustaa vaihtoehtona kansallisessa lainsäädännössä säädetyille turvaamistoimenpiteille sellainen menettely Euroopan unionin tasolla, joka mahdollistaa sitovien ja sellaisenaan sovellettavien säännösten avulla sen, että pankkitileillä olevat varat voidaan turvata tehokkaasti ja nopeasti (ks. vastaavasti tuomio 7.11.2019, K.H.K. (Tilivarojen turvaaminen), C‑555/18, EU:C:2019:937, 31 ja 32 kohta).
Asetuksen N:o 655/2014 7 artiklalla, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen johdanto‑osan 14 perustelukappaleen kanssa, pyritään näet luomaan oikeudenmukainen tasapaino velkojan intressien ja velallisen intressien välillä, koska siinä säädetään erilaisista edellytyksistä turvaamismääräyksen antamiselle sen perusteella, onko velkoja jo saanut jäsenvaltiossa perusteen, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus, vai eikö velkoja ole tällaista saanut. Erityisesti ensin mainitussa tapauksessa velkojan on ainoastaan osoitettava, että toimenpide on kiireellinen välittömän vaaran vuoksi, kun taas jälkimmäisessä tapauksessa velkojan on myös vakuutettava tuomioistuin siitä, että fumus boni juris täyttyy (ks. vastaavasti tuomio 7.11.2019, K.H.K. (Tilivarojen turvaaminen), C‑555/18, EU:C:2019:937, 40 kohta).
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 75 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa korostanut, asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdan tulkinta, jonka mukaan velvoittaminen maksamaan teoriassa määritettävissä oleva määrä, jonka tarkka määrä ei silti ole vielä varma, merkitsee mainitussa säännöksessä tarkoitettua ratkaisua, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, voisi horjuttaa tämän tuomion 50 kohdassa tarkoitettua tasapainoa velkojan, joka pyrkii saamaan turvaamismääräyksen, ja velallisen, jonka osalta on ehkäistävä kaikenlainen tällaisen määräyksen väärinkäyttö, intressien välillä.
Vaatimus siitä, että perittävän saatavan tarkka määrä on määritettävä ja että uhkasakko on näin ollen vahvistettava ennen turvaamismääräyksen tiedoksiantoa, on siis perusteltu oikeudenmukaisen tasapainon säilyttämiseksi velkojan ja velallisen intressien välillä.
Tältä osin on muistutettava, että Belgian oikeus eroaa muissa jäsenvaltioissa voimassa olevista säännöistä siltä osin kuin siinä sovelletaan uhkasakon osalta yhtenäisestä uhkasakkolaista tehdyn Benelux‑sopimuksen, joka on allekirjoitettu Haagissa 26.11.1973, hyväksymisen jälkeen annettuja säännöksiä.
Jäsenvaltioiden tätä kysymystä koskevien lainsäädäntöjen välisistä eroista mahdollisesti aiheutuvien vaikeuksien lieventämiseksi tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan, 27.9.1968 tehdyn yleissopimuksen (EYVL 1972, L 299, s. 32) 43 artiklaan sisällytettiin erityinen sääntö, jonka mukaan ”ulkomainen tuomio, jolla joku on velvoitettu maksamaan uhkasakko, on täytäntöönpanokelpoinen täytäntöönpanovaltiossa ainoastaan, jos tuomioistuinvaltion tuomioistuin on lopullisesti vahvistanut uhkasakon määrän”. Tämä sääntö toistettiin samaa sanamuotoa käyttäen tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1) 49 artiklassa, ja se sisältyy nykyisin asetuksen N:o 1215/2012 55 artiklaan (ks. vastaavasti tuomio 9.9.2015, Bohez, C‑4/14, EU:C:2015:563, 56 kohta).
Vaikka asetukseen N:o 655/2014 ei sisälly vastaavaa uhkasakkoa koskevaa sääntöä, tämän perusteella ei kuitenkaan voida päätellä, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut jättää uhkasakko kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Mainitun asetuksen 48 artiklan b alakohdassa näet säädetään, että kyseinen asetus ei vaikuta asetuksen N:o 1215/2012 soveltamiseen. Vaatimuksella siitä, että perittävän saatavan tarkka määrä on todettava ja että uhkasakko on näin ollen vahvistettava etukäteen, turvataan asetuksella N:o 655/2014 tavoiteltu pyrkimys tehokkuuteen, ja lisäksi se sopii hyvin yhteen  kyseisellä asetuksella toteutetun intressien tasapainottamisen kanssa (ks. analogisesti tuomio 9.9.2015, Bohez, C‑4/14, EU:C:2015:563, 46 ja 57 kohta).
Edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että tuomioistuimen ratkaisu, jossa velallinen velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos lopettamismääräystä tulevaisuudessa rikotaan, ja jossa ei siis vahvisteta lopullisesti kyseisen uhkasakon määrää, ei ole kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ratkaisu, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus, joten velkojaa, joka hakee turvaamismääräystä, ei ole vapautettu velvollisuudesta toimittaa tuomioistuimelle, jolle hakemus kyseisestä määräyksestä on tehty, riittävät todisteet siitä, että hän todennäköisesti menestyy velalliseen kohdistamassaan pääasiavaatimuksessa.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Eurooppalaisen tilivarojen turvaamismääräysmenettelyn käyttöön ottamisesta rajat ylittävää velkojen perintää varten siviili
‑
ja kauppaoikeudellisissa asioissa 15.5.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohtaa
on tulkittava siten, että
tuomioistuimen ratkaisu, jossa velallinen velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos lopettamismääräystä tulevaisuudessa rikotaan, ja jossa ei siis vahvisteta lopullisesti kyseisen uhkasakon määrää, ei ole kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ratkaisu, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus, joten velkojaa, joka hakee eurooppalaista tilivarojen turvaamismääräystä, ei ole vapautettu velvollisuudesta toimittaa tuomioistuimelle, jolle hakemus kyseisestä määräyksestä on tehty, riittävät todisteet siitä, että hän todennäköisesti menestyy velalliseen kohdistamassaan pääasiavaatimuksessa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.