CELEX: 62021CJ0338
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Regula (ES) Nr. 604/2013
Par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts noteikšana
27. pants
Tāda pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzība, kas pieņemts attiecībā uz patvēruma meklētāju
29. pants
Pārsūtīšanas lēmuma izpildes apturēšana
Pārsūtīšanas termiņš
Termiņa pārsūtīšanas veikšanai pārtraukšana
Direktīva 2004/81/EK
Uzturēšanās atļauja, kas izdota trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ir cilvēku tirdzniecības upuri vai bijuši iesaistīti darbībās, kas veicina nelegālo imigrāciju, un kuri sadarbojas ar kompetentajām iestādēm
6. pants
Nogaidīšanas periods
Aizliegums izpildīt izraidīšanas pasākumu
Tiesību aizsardzības līdzekļi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm (
OV 2013, L 180, 31. lpp.
; turpmāk tekstā – “Dublinas III regula”), 27. panta 3. punkta un 29. panta 1. un 2. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībās starp
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
(tieslietu un drošības valsts sekretārs, Nīderlande; turpmāk tekstā – “valsts sekretārs”) un trešo valstu valstspiederīgajiem S. S., N.Z un S. S. par valsts sekretāra lēmumiem bez izskatīšanas noraidīt viņu starptautiskās aizsardzības pieteikumus un uzdot tos pārsūtīt uz Itāliju.
Atbilstošās tiesību normas
Direktīva 2004/81/EK
Padomes Direktīvas 2004/81/EK (2004. gada 29. aprīlis) par uzturēšanās atļaujām, kas izdotas tādiem trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri ir cilvēku tirdzniecības upuri vai bijuši iesaistīti darbībās, kas veicina nelegālo imigrāciju, kuri sadarbojas ar kompetentajām iestādēm (
OV 2004, L 261, 19. lpp.
), 1. pantā ir noteikts:
“Šīs direktīvas mērķis ir definēt nosacījumus, lai uz ierobežotu laiku, kas saistīts ar attiecīgo valsts tiesas procesu ilgumu, piešķirtu uzturēšanās atļauju trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri sadarbojas cīņā pret cilvēku tirdzniecību vai pret darbībām, kas veicina nelegālo imigrāciju.”
Šīs direktīvas 4. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“Šī direktīva neliedz dalībvalstīm pieņemt vai saglabāt noteikumus, kas ir labvēlīgāki personām, uz kurām attiecas šī direktīva.”
Minētās direktīvas 6. pantā ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka attiecīgajiem trešo valstu valstspiederīgajiem tiek piešķirts nogaidīšanas periods, kas ļauj viņiem atgūties un izbēgt no nodarījumus izdarījušo personu ietekmes, lai viņi varētu pieņemt vispusīgā informācijā balstītu lēmumu sadarboties vai nesadarboties ar kompetentajām iestādēm.
Šā punkta pirmajā daļā minētā nogaidīšanas perioda ilgumu un sākuma brīdi nosaka saskaņā ar valsts tiesību aktiem.
2.   Nogaidīšanas perioda laikā, kā arī gaidot kompetento iestāžu lēmumu, attiecīgajiem trešo valstu valstspiederīgajiem ir pieejams 7. pantā minētais režīms un nav iespējams izpildīt pret viņiem vērstu izbraukšanas rīkojumu.
3.   Nogaidīšanas periods nerada tiesības uz uzturēšanos saskaņā ar šo direktīvu.
4.   Dalībvalsts var jebkurā laikā pārtraukt nogaidīšanas periodu [..] ar sabiedrisko kārtību un valsts drošības aizsardzību saistītu iemeslu dēļ.”
Šīs pašas direktīvas 7. pantā ir definēts režīms, ko attiecīgajiem trešo valstu valstspiederīgajiem piemēro pirms uzturēšanās atļaujas izdošanas.
Saskaņā ar Direktīvas 2004/81 8. pantu:
“1.   Pēc nogaidīšanas perioda beigām vai ātrāk, ja kompetentās iestādes uzskata, ka attiecīgais trešās valsts valstspiederīgais jau atbilst kritērijam, kas izklāstīts b) apakšpunktā, dalībvalstis apsver:
a)
iespēju, ko izmeklēšanai vai tiesas procesam dotu viņa/viņas uzturēšanas atļaujas dalībvalsts teritorijā pagarināšana, un
b)
vai viņš/viņa parādījis nepārprotamu nodomu sadarboties, un
c)
vai viņš/viņa pārtraucis visas attiecības ar personām, ko tur aizdomās par darbībām, kas varētu tikt iekļautas starp 2. panta b) un c) apakšpunktā minētajiem nodarījumiem.”
2.   Lai izdotu uzturēšanās atļauju un neskarot iemeslus, kas saistīti ar sabiedrisko kārtību un valsts drošības aizsardzību, tiek prasīts, lai būtu izpildīti 1. punktā minētie kritēriji.
3.   Neierobežojot [..] atsaukšanas nosacījumus, uzturēšanās atļauja ir derīga vismaz sešus mēnešus. To pagarina, ja aizvien ir izpildīti šā panta 2. punktā minētie nosacījumi.”
Dublinas III regula
Dublinas III regulas 4. un 5. apsvērums ir izteikti šādā redakcijā:
“(4)
[Eiropadomes] Tamperes [īpašās 1999. gada 15. un 16. oktobra] sanāksmes secinājumos [..] ir noteikts, ka [kopējā Eiropas patvēruma sistēmā (KEPS)] īsā laikā būtu jāiekļauj skaidra un praktiski realizējama metode, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par patvēruma pieteikuma izskatīšanu.
(5)
Šādai metodei vajadzētu balstīties uz objektīviem un taisnīgiem kritērijiem gan attiecībā uz dalībvalstīm, gan konkrētajām personām. Tai jo īpaši būtu jāparedz iespēja ātri noteikt atbildīgo dalībvalsti, lai garantētu starptautiskās aizsardzības noteikšanas procedūru faktisku pieejamību un nekavētu sasniegt starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātras izskatīšanas mērķi.”
Šīs regulas VI nodaļas “Uzņemšanas un atpakaļuzņemšanas procedūras” IV iedaļā “Procesuālās garantijas” ir ietverts 27. pants “Tiesiskās aizsardzības līdzekļi”, kura 1., 3. un 4. punktā ir noteikts:
“1.   Pieteikuma iesniedzējam [..] ir tiesības uz efektīvu tiesiskās aizsardzības līdzekli, proti, pārsūtīšanas lēmuma faktisku un juridisku apelāciju vai pārskatīšanu tiesā.
[..]
3.   Pārsūtīšanas lēmumu apelācijas vai pārskatīšanas nolūkos dalībvalstis savos tiesību aktos paredz, ka:
a)
apelācija vai pārskatīšana attiecīgajai personai dod tiesības palikt attiecīgajā dalībvalstī līdz brīdim, kad kļūst zināms apelācijas vai pārskatīšanas rezultāts; vai
b)
pārsūtīšanu automātiski aptur un šāda apturēšana beidzas pēc konkrēta saprātīga termiņa, kura laikā tiesa pēc rūpīgas un padziļinātas izskatīšanas pieņem lēmumu par to, vai apelācijai vai pārskatīšanai būs apturošs spēks; vai
c)
attiecīgajai personai ir iespēja saprātīgā termiņā pieprasīt, lai tiesa aptur pārsūtīšanas lēmuma izpildi līdz brīdim, kad kļūs zināms apelācijas vai pārskatīšanas rezultāts. Dalībvalstis nodrošina, ka ir pieejams efektīvs tiesiskās aizsardzības līdzeklis, apturot pārsūtīšanu līdz brīdim, kad tiks pieņemts lēmums par pirmo apturēšanas pieprasījumu. Lēmumu par to, vai apturēt pārsūtīšanas lēmuma izpildi, pieņem saprātīgā laikposmā, tomēr dodot iespēju rūpīgai un padziļinātai apturēšanas pieprasījuma izskatīšanai. Ja tiek pieņemts lēmums neapturēt pārsūtīšanas lēmuma izpildi, tajā norāda apsvērumus, kas ir tā pamatā.
4.   Dalībvalstis var paredzēt, ka kompetentās iestādes var nolemt rīkoties
ex officio
, lai apturētu pārsūtīšanas lēmuma izpildi līdz brīdim, kad kļūs zināms apelācijas vai pārskatīšanas rezultāts.”
Minētās regulas VI nodaļas VI iedaļas “Pārsūtīšanas” 29. panta “Kārtība un termiņi” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Pieteikuma iesniedzēja [..] pārsūtīšanu no pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem pēc abu attiecīgo dalībvalstu savstarpējas apspriešanās, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu saskaņā ar 27. panta 3. punktu.
[..]
2.   Ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, tad atbildīgā dalībvalsts tiek atbrīvota no pienākuma uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu un atbildība tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij. Šo termiņu var pagarināt, ilgākais, līdz vienam gadam, ja pārsūtīšanu nevar veikt attiecīgās personas ieslodzījuma dēļ, vai, ilgākais, līdz astoņpadsmit mēnešiem attiecīgās personas bēgšanas gadījumā.”
Pamatlietas fakti un prejudiciālais jautājums
Atbildētāji pamatlietā secīgi iesniedza divu veidu uzturēšanās atļaujas pieteikumus Nīderlandē.
Pirmkārt, 2019. gada 19. aprīlī, 5. septembrī un 7. oktobrī viņi attiecīgi iesniedza starptautiskās aizsardzības pieteikumus Nīderlandē. Valsts sekretārs Itālijas iestādēm iesniedza atbildētāju pamatlietā uzņemšanas vai atpakaļuzņemšanas pieprasījumus. 2019. gada 12. jūnijā, 20. novembrī un 28. novembrī šīs iestādes tieši vai netieši šos pieprasījumus akceptēja.
2019. gada 1. augustā, 2020. gada 17. janvārī un 2020. gada 8. februārī valsts sekretārs nolēma bez izskatīšanas noraidīt atbildētāju pamatlietā iesniegtos starptautiskās aizsardzības pieteikumus un uzdot pārsūtīt viņus uz Itāliju.
Atbildētāji pamatlietā pirmās instances tiesās par šiem lēmumiem cēla atcelšanas prasības.
2019. gada 21. novembrī un 2020. gada 1. septembrī un 2020. gada 16. septembrī šīs tiesas minētos lēmumus atcēla, tostarp pamatojoties uz to, ka ir beidzies Dublinas III regulas 29. panta 1. punktā paredzētais pārsūtīšanas termiņš un ka Nīderlandes Karaliste tātad ir kļuvusi atbildīga par atbildētāju pamatlietā iesniegto starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu. Minētās tiesas arī uzdeva valsts sekretāram pieņemt jaunus lēmumus par šiem starptautiskās aizsardzības pieteikumiem.
Valsts sekretārs par šo tiesu spriedumiem iesniedza apelācijas sūdzības
Raad van State
(Valsts padome, Nīderlande), kas ir iesniedzējtiesa. Apelācijas sūdzībām viņš pievienoja pieteikumus par pagaidu pasākumu noteikšanu, lai panāktu, pirmām kārtām, ka viņam nav jāpieņem jauns lēmums, kamēr nav pieņemts nolēmums par apelācijas sūdzībām un, otrām kārtām, lai pārsūtīšanas termiņš tiktu apturēts. Iesniedzējtiesa 2020. gada 22. aprīlī, 21. septembrī un 16. novembrī šos pieteikumus apmierināja.
Otrkārt, 2019. gada 1. oktobrī un 2020. gada 21. februārī un 2020. gada 4. martā atbildētāji pamatlietā ziņoja par Nīderlandē vai Itālijā pārciestām cilvēku tirdzniecības darbībām. Valsts sekretārs uzskatīja, ka šī ziņošana ir uzturēšanās atļaujas pieteikumu iesniegšana saistībā ar īslaicīgiem humāniem apsvērumiem..
Valsts sekretārs šos pieteikumus noraidīja ar 2019. gada 7. oktobra, 2020. gada 3. marta un 2020. gada 6. aprīļa lēmumiem.
2019. gada 4. novembrī, 2020. gada 30. martā un 2020. gada 6. aprīlī atbildētāji pamatlietā par šiem lēmumiem iesniedza pārskatīšanas pieteikumus. Par šiem lēmumiem iesniegtos pārskatīšanas pieteikumus valsts sekretārs noraidīja vai tie tika atsaukti 2019. gada 16. decembrī un 2020. gada 22. aprīlī un 2020. gada 28. augustā.
Pamatojot apelācijas sūdzības, kas iesniegtas par spriedumiem, ar kuriem tika atcelti pārsūtīšanas lēmumi, valsts sekretārs uzsver, ka Dublinas III regulas 29. pantā paredzētais pārsūtīšanas termiņš saskaņā ar piemērojamo valsts tiesisko regulējumu tiek apturēts ar pārskatīšanas pieteikuma iesniegšanu par lēmumu, ar ko trešās valsts valstspiederīgajam ir atteikts piešķirt uzturēšanās atļauju kā cilvēku tirdzniecības upurim.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Dublinas III regulas 27. panta 3. punkta un 29. panta gramatiska interpretācija netieši norāda – šīm tiesību normām ir pretrunā tāds tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka šāda pārskatīšanas pieteikuma iesniegšana izraisa iepriekš pieņemta pārsūtīšanas lēmuma izpildi un pārsūtīšanas termiņa pārtraukšanu.
Tomēr šī tiesa uzskata, ka par labu pretējam risinājumam liecina četri argumenti.
Pirmkārt, šāds risinājums esot nepieciešams, lai garantētu Dublinas III regulas un Direktīvas 2004/81 lietderīgo iedarbību, vienlaikus novēršot tiesību ļaunprātīgu izmantošanu. Praktiski esot grūti īstenot uzturēšanās atļaujas pieteikuma un pēc tam – pārskatīšanas pieteikuma izskatīšanu pirms pārsūtīšanas termiņa beigām, ja attiecībā uz pieteikuma iesniedzēju iepriekš ir pieņemts pārsūtīšanas lēmums. Līdz ar to pārsūtīšanas termiņa neapturēšana gadījumā, kad tiek iesniegts pārskatīšanas pieteikums par lēmumu, ar kuru trešās valsts valstspiederīgajam ir atteikts piešķirt uzturēšanās atļauju kā cilvēku tirdzniecības upurim, veicinātu
forum shopping
un būtu pamudinājums valsts iestādēm nepievērst pietiekamu uzmanību ziņošanai par cilvēku tirdzniecības darbībām.
Otrkārt, Dublinas III regulas 27. panta 3. punktā ietverto jēdzienu “pārsūtīšanas lēmums” esot iespējams interpretēt tādējādi, ka tas attiecas arī uz “pārsūtīšanas faktisko izpildi”. Tādējādi šī tiesību norma attiecoties uz pārsūdzības iesniegšanu, kura rada šķērsli šādai izpildei un kura tātad izraisot pārsūtīšanas termiņa apturēšanu.
Treškārt, dalībvalsts saskaņā ar savu procesuālo autonomiju varot izšķirties par labu pārsūtīšanas termiņa apturēšanai.
Ceturtkārt, Dublinas III regulas 27. panta 3. punktā uzskaitītās trīs iespējas neesot savstarpēji izslēdzošas. Tādējādi apstāklis, ka Nīderlandes Karaliste ir izvēlējusies transponēt šīs regulas 27. panta 3. punkta c) apakšpunktā aprakstīto iespēju, neliedzot uzskatīt, ka uz tādu pārskatīšanas pieteikumu kā pamatlietā aplūkotie attiecas minētās regulas 27. panta 3. punkta a) apakšpunktā minētā iespēja.
Šādos apstākļos
Raad van State
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Dublinas III] regulas 27. panta 3. punkts un 29. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā, ar kuru dalībvalsts ir izvēlējusies transponēt [šīs regulas] 27. panta 3. punkta sākumdaļu un c) apakšpunktu, taču attiecībā uz pārsūtīšanas lēmuma izpildi – ir piešķīrusi apturošu iedarbību arī lūgumam veikt pārskatīšanu vai prasībai par lēmumu, kas pieņemts procedūrā par pieteikumu piešķirt uzturēšanās atļauju saistībā ar cilvēku tirdzniecību un kas nav pārsūtīšanas lēmums, bet kas pagaidām nepieļauj faktisko pārsūtīšanu?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Dublinas III regulas 29. panta 1. un 2. punkts kopsakarā ar šīs regulas 27. panta 3. punktu ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka pārskatīšanas pieteikuma iesniegšana par lēmumu, ar ko trešās valsts valstspiederīgajam ir atteikts piešķirt uzturēšanās atļauju kā cilvēku tirdzniecības upurim, izraisa, pirmkārt, iepriekš attiecībā uz šo trešās valsts valstspiederīgo pieņemta pārsūtīšanas lēmuma izpildes apturēšanu un, otrkārt, termiņa minētā trešās valsts valstspiederīgā pārsūtīšanai apturēšanu vai pārtraukšanu.
Dublinas III regulas 29. panta 1. punktā ir paredzēts, ka attiecīgās personas pārsūtīšanu uz atbildīgo dalībvalsti veic saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem, cik vien iespējams īsā laikā, un, vēlākais, sešos mēnešos no dienas, kad akceptēts citas dalībvalsts pieprasījums uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu, vai no dienas, kad pieņemts galīgais lēmums [nolēmums] par pārsūdzību, ja tas aptur pārsūtīšanu atbilstoši šīs regulas 27. panta 3. punktam.
Saskaņā ar minētās regulas 29. panta 2. punktu, ja pārsūtīšana nenotiek sešu mēnešu termiņā, dalībvalsts, kura ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, tiek atbrīvota no pienākuma uzņemt vai uzņemt atpakaļ attiecīgo personu un atbildība tiek nodota pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij.
Lai noteiktu šīs pašas regulas 29. panta sekas tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kurā piemērojamā valsts tiesiskā regulējuma mērķis ir atvieglot Direktīvas 2004/81 piemērošanu, pirmām kārtām, ir jāpārbauda, vai šī direktīva nosaka vai vismaz pieļauj, ka iepriekš pieņemta pārsūtīšanas lēmuma izpilde tiek apturēta līdz brīdim, kad kļūst zināms lēmuma, ar kuru ir noraidīts pieteikums par uzturēšanās atļaujas saņemšanu kā cilvēku tirdzniecības upurim, pārsūdzības rezultāts.
Atbilstoši Direktīvas 2004/81 1. pantam tās mērķis ir definēt nosacījumus, lai uz ierobežotu laiku piešķirtu uzturēšanās atļauju trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri sadarbojas cīņā pret cilvēku tirdzniecību vai pret darbībām, kas veicina nelegālo imigrāciju.
Šīs direktīvas 6. panta 1. punktā ir paredzēts – dalībvalstis nodrošina, ka ikvienam trešās valsts valstspiederīgajam, ko pamatoti var uzskatīt par tādu, kurš var būt vai ir ar cilvēku tirdzniecību saistītu noziedzīgu nodarījumu upuris, tiek piešķirts nogaidīšanas periods, kas tam ļauj atgūties un izbēgt no nodarījumus izdarījušo personu ietekmes, lai tas varētu pieņemt vispusīgā informācijā balstītu lēmumu sadarboties vai nesadarboties ar kompetentajām iestādēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 20. oktobris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Cilvēku tirdzniecības upura izraidīšana),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
,
47.
un
49.
punkts).
Saskaņā ar minētās direktīvas 6. panta 2. punktu nogaidīšanas perioda laikā, kā arī, gaidot kompetento iestāžu lēmumu, attiecīgajiem trešo valstu valstspiederīgajiem ir pieejams šīs direktīvas 7. pantā minētais režīms un nedrīkst izpildīt pret viņiem vērstu pasākumu, lai izpildītu izbraukšanas rīkojumu [izraidīšanas pasākumu].
Direktīvas 2004/81 6. panta 2. punktā paredzētais aizliegums izpildīt izraidīšanas pasākumu it īpaši liedz atbilstoši šīs direktīvas 6. panta 1. punktam piešķirtā nogaidīšanas perioda laikā un, gaidot kompetento iestāžu lēmumu, izpildīt pārsūtīšanas lēmumu, kas, piemērojot Dublinas III regulu, pieņemts attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem, uz kuriem attiecas šīs direktīvas piemērošanas joma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 20. oktobris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Cilvēku tirdzniecības upura izraidīšana),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
,
70.
punkts).
Savukārt nevienā Direktīvas 2004/81 normā, pirmkārt, nav pausts aizliegums izpildīt izraidīšanas pasākumu pēc šī nogaidīšanas perioda beigām vai pēc kompetento iestāžu lēmuma pieņemšanas.
Turklāt no šīs direktīvas 6. panta 3. un 4. punkta izriet, no vienas puses, ka nogaidīšanas periods pats par sevi nerada uzturēšanās tiesības saskaņā ar minēto direktīvu un, no otras puses, ka attiecīgā dalībvalsts var jebkurā laikā nogaidīšanas periodu pārtraukt ar sabiedrisko kārtību un valsts drošības aizsardzību saistītu iemeslu dēļ.
Otrkārt, šajā pašā direktīvā nav tiesību normas, kas attiektos uz tiesību aizsardzības līdzekļiem – iestādē vai tiesā –, kurus var izmantot attiecībā uz lēmumu, ar ko ir noraidīts pieteikums uzturēšanās atļaujas saņemšanai kā cilvēku tirdzniecības upurim.
To paturot prātā, tā kā Direktīvas 2004/81 8. pants pieļauj to, ka saskaņā ar šī panta 1. punktā izklāstītajiem nosacījumiem minētie trešo valstu valstspiederīgie var saņemt uzturēšanās atļauju, no Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta izriet, ka trešo valstu valstspiederīgajiem, kuru uzturēšanās atļaujas pieteikums, kas balstīts uz šo pašu direktīvu, ir ticis noraidīts, ir jābūt pieejamiem efektīviem tiesību aizsardzības līdzekļiem par lēmumu, ar kuru šis pieteikums ir noraidīts, it īpaši, lai viņiem ļautu atsaukties uz to, ka kompetentā iestāde šo 8. panta 1. punktu ir piemērojusi kļūdaini (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 2. jūnijs, Skeyes,
C‑353/20
,
EU:C:2022:423
,
49.
un
50.
punkts).
Tā kā šajā jomā nav Savienības tiesiskā regulējuma, saskaņā ar procesuālās autonomijas principu katras dalībvalsts iekšējā tiesību sistēmā ir jāregulē šī tiesību aizsardzības līdzekļa procesuālā kārtība, tomēr ar nosacījumu, ka šī kārtība situācijās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, nav nelabvēlīgāka nekā līdzīgās situācijās, uz kurām attiecas valsts tiesības (līdzvērtības princips), un nepadara praktiski neiespējamu vai pārmērīgi neapgrūtina Savienības tiesībās piešķirto tiesību īstenošanu (efektivitātes princips) (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 10. marts, Konsul Rzeczypospolitej Polskiej w N.,
C‑949/19
,
EU:C:2021:186
,
43.
punkts, un 2022. gada 2. jūnijs, Skeyes,
C‑353/20
,
EU:C:2022:423
,
52.
punkts).
Tādējādi jānosaka, vai šajā kontekstā dalībvalstīm ir jāparedz, ka pārsūdzības – kuras forma attiecīgajā gadījumā ir iepriekšēja administratīva sūdzība iestādē – iesniegšana par lēmumu, ar ko ir noraidīts pieteikums uzturēšanās atļaujas saņemšanai kā cilvēku tirdzniecības upurim, izraisa iepriekš noteikta izraidīšanas pasākuma izpildes apturēšanu, lai nodrošinātu attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam iespēju palikt attiecīgās dalībvalsts teritorijā līdz brīdim, kad kļūst zināms pārsūdzības rezultāts.
Šajā ziņā vispirms no Direktīvas 2004/81 izriet, ka ar šo direktīvu piešķirtās aizsardzības pret jebkādu izraidīšanas pasākumu – tostarp pārsūtīšanas lēmuma izpildi – mērķis ir nodrošināt, pirmkārt, ka attiecīgās personas var pretendēt uz režīmu, kas tām jāpiemēro nogaidīšanas perioda laikā atbilstoši šīs direktīvas 7. pantam, un, otrkārt, ka šīm personām netiek noteikts pienākums atstāt tās dalībvalsts teritoriju, kurā tās ir ziņojušas par cilvēku tirdzniecības darbībām, vēl pirms tām ir bijusi iespēja šī perioda laikā paust gribu sadarboties kriminālizmeklēšanā par šīm darbībām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 20. oktobris, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Cilvēku tirdzniecības upura izraidīšana),
C‑66/21
,
EU:C:2022:809
,
61.
un
62.
punkts).
Šādos apstākļos šīs aizsardzības pagarināšana uz laikposmu starp nogaidīšanas perioda beigām vai brīdi, kad pieņemts lēmums, ar kuru ir noraidīts pieteikums uzturēšanās atļaujas saņemšanai kā cilvēku tirdzniecības upurim, un šī lēmuma pārsūdzības rezultāta iestāšanās brīdi, nevar tikt uzskatīta par nepieciešamu, lai garantētu ar Direktīvu 2004/81 dalībvalstīm noteikto pagaidu aizsardzības pienākumu lietderīgo iedarbību.
Turpinājumā jāatgādina, ka pārsūtīšanas lēmuma izpilde nenozīmē attiecīgās personas izraidīšanu uz trešo valsti, bet gan tās pārsūtīšanu uz dalībvalsti, kurai ir jāievēro citstarp Pamattiesību harta un visi no Direktīvas 2004/81 izrietošie pienākumi.
Tāpēc tādas personas situāciju, attiecībā uz kuru vienlaikus ir pieņemts lēmums, ar ko ir noraidīts pieteikums uzturēšanās atļaujas saņemšanai kā cilvēku tirdzniecības upurim, un pārsūtīšanas lēmums, vispārīgi nevar pielīdzināt tādas personas situācijai, attiecībā uz kuru pastāv nopietni iemesli uzskatīt, ka izraidīšana uz trešo valsti būtu pretrunā neizraidīšanas principam, un kurai
ipso jure
ir jānodrošina pārsūdzības iespēja ar apturošu iedarbību attiecībā uz lēmuma, ar ko šī izraidīšana ir atļauta, izpildi, lai novērstu būtiska un neatgriezeniska kaitējuma rašanos līdz brīdim, kad kļūst zināms pārsūdzības rezultāts (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 18. decembris, Abdida,
C‑562/13
,
EU:C:2014:2453
,
50.
un
52.
punkts, kā arī 2018. gada 19. jūnijs, Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
,
54.
punkts).
Visbeidzot, pat pieņemot, ka pārsūtīšanas lēmuma izpilde izņēmuma kārtā varētu radīt šāda apmēra kaitējumu, šis iebildums būtu jāizvērtē tādā pārsūdzībā, kas iesniegta par šo lēmumu vai tā izpildi, nevis tādā pārsūdzībā, kas attiecas uz lēmumu par cilvēku tirdzniecības upura uzturēšanos (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 17. decembris, Tall,
C‑239/14
,
EU:C:2015:824
,
56.
–
58.
punkts, kā arī 2018. gada 19. jūnijs, Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
,
55.
un
56.
punkts).
Līdz ar to lēmuma, ar kuru noraidīts pieteikums uzturēšanās atļaujas saņemšanai kā cilvēku tirdzniecības upurim, iespējamas atcelšanas efektivitāti parasti būtu jāvar pietiekami nodrošināt ar atļauju attiecīgajai personai atgriezties aplūkotajā dalībvalstī pēc šādas atcelšanas, nenosakot šai dalībvalstij pienākumu līdz brīdim, kad kļūst zināms pārsūdzības par šo lēmumu rezultāts, atturēties no tāda pārsūtīšanas lēmuma izpildes, kas balstīts uz Dublinas III regulu.
No tā izriet – nevar uzskatīt, ka tādas pārsūdzības efektivitātes garantija, kas iesniegta par lēmumu, ar kuru ir noraidīts pieteikums uzturēšanās atļaujas saņemšanai kā cilvēku tirdzniecības upurim, ir saistīta ar prasību, lai tiktu izslēgta iepriekš pieņemta pārsūtīšanas lēmuma izpilde, kamēr nav pieņemts nolēmums par šo pārsūdzību.
To paturot prātā, Direktīvas 2004/81 4. pantā ir noteikts, ka tā neliedz dalībvalstīm pieņemt vai saglabāt noteikumus, kas ir labvēlīgāki personām, uz kurām attiecas šī direktīva.
No tā izriet, ka Direktīva 2004/81 neliedz dalībvalstij, īstenojot savu procesuālo autonomiju, izlemt stiprināt šajā direktīvā minēto trešo valstu valstspiederīgajiem piešķirto aizsardzību, administratīvai sūdzībai iestādē vai pārsūdzībai tiesā [termins “pārsūdzība” citviet šī sprieduma tulkojumā var būt lietots abās minētajās nozīmēs], kas iesniegta par lēmumu, ar kuru noraidīts uz šo direktīvu balstīts uzturēšanās atļaujas pieteikums, piešķirot apturošu iedarbību attiecībā uz iepriekš pieņemtu pārsūtīšanas lēmumu, lai šiem trešo valstu valstspiederīgajiem ļautu palikt šīs dalībvalsts teritorijā līdz brīdim, kad kļūst zināms šīs pārsūdzības rezultāts.
Tāpēc, otrām kārtām, ir jānosaka, vai Dublinas III regula nepieļauj, ka dalībvalstis izmanto savu rīcības brīvību, lai īstenotu Direktīvu 2004/81, paredzot, ka saskaņā ar šo direktīvu pieņemta lēmuma pārsūdzība izraisa šādu apturošu iedarbību un pārsūtīšanas termiņa apturēšanu vai pārtraukšanu.
Šajā ziņā, lai gan no Dublinas III regulas 29. panta 1. un 2. punkta izriet, ka Eiropas Savienības likumdevēja nodoms ir bijis veicināt pārsūtīšanas lēmumu ātru izpildi, tomēr tā nodoms nav bijis upurēt starptautiskās aizsardzības pieteikumu iesniedzēju tiesisko aizsardzību par labu to pieteikumu ātras izskatīšanas prasībai, un, lai garantētu šo aizsardzību, tas ir paredzējis, ka šo lēmumu izpilde noteiktos gadījumos var tikt apturēta (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2021. gada 14. janvāris, The International Protection Appeals Tribunal u.c.,
C‑322/19 un C‑385/19
,
EU:C:2021:11
,
88.
punkts, kā arī 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana),
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
40.
un
60.
punkts).
Tādējādi Dublinas III regulas 27. panta 3. punktā ir prasīts, lai dalībvalstis attiecīgajām personām nodrošinātu tiesību aizsardzības līdzekli, kas var izraisīt attiecībā uz tām pieņemta pārsūtīšanas lēmuma izpildes apturēšanu (spriedums, 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana)
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
41.
punkts).
Saskaņā ar šo tiesību normu dalībvalstīm ir jāparedz, vai nu, pirmkārt, ka pārsūtīšanas lēmuma apelācija [pārsūdzība] attiecīgajai personai dod tiesības palikt dalībvalstī, kas pieņēmusi šo lēmumu, līdz brīdim, kad kļūst zināms pārsūdzības rezultāts, vai, otrkārt, ka pēc pārsūdzības iesniegšanas par pārsūtīšanas lēmumu pārsūtīšanu automātiski aptur uz saprātīgu termiņu, kura laikā tiesa nosaka, vai šai pārsūdzībai būs apturošs spēks, vai arī, treškārt, ka attiecīgajai personai ir iespēja iesniegt pārsūdzību, lūdzot apturēt pārsūtīšanas lēmuma izpildi līdz brīdim, kad kļūs zināms par šo lēmumu iesniegtās pārsūdzības rezultāts (spriedums, spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana),
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
42.
punkts).
Turklāt Dublinas III regulas 27. panta 4. punkts papildina minēto tiesību normu, ļaujot dalībvalstīm paredzēt, ka kompetentās iestādes var nolemt rīkoties
ex officio
, lai apturētu pārsūtīšanas lēmuma izpildi, gadījumos, kad tā apturēšana pēc pārsūdzības iesniegšanas nebūtu sekas, kas izriet no likuma vai tiesas nolēmuma, ja apstākļu konteksts, kurā iekļaujas šī izpilde, netieši norāda uz to, ka attiecīgajai personai, lai nodrošinātu tās efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, ir jāatļauj palikt pārsūtīšanas lēmumu pieņēmušās dalībvalsts teritorijā līdz brīdim, kad tiks pieņemts galīgais nolēmums attiecībā uz pārsūdzību, kas iesniegta par šo lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana),
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
54.
un
61.
punkts).
Ja pārsūtīšanas lēmuma izpildes apturēšana ir šīs regulas 27. panta 3. vai 4. punkta piemērošanas sekas, no 29. panta 1. punkta izriet, ka pārsūtīšanas termiņa tecējums sākas nevis no dienas, kad akceptēts uzņemšanas vai atpakaļuzņemšanas pieprasījums, bet izņēmuma kārtā – no dienas, kad pieņemts galīgais nolēmums attiecībā uz pārsūdzību, kas iesniegta par pārsūtīšanas lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana),
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
44.
un
49.
punkts).
Tomēr administratīva sūdzība iestādē vai pārsūdzība tiesā, kas iesniegta par citu lēmumu, nevis pārsūtīšanas lēmumu, – piemēram, lēmumu, ar kuru ir noraidīts pieteikums uzturēšanās atļaujas saņemšanai kā cilvēku tirdzniecības upurim, – nevar tikt uzskatīta par Dublinas III regulas 27. panta 3. vai 4. punktā minēto pārsūdzību vai pārskatīšanu.
No paša šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka tā attiecas uz procedūrām, “pārsūtīšanas lēmumu apelācijas [pārsūdzības] vai pārskatīšanas nolūkos”. Līdz ar to minētajā tiesību normā ietvertās atsauces uz “apelāciju [pārsūdzību]” un “pārskatīšanu” ir jāsaprot tādējādi, ka tās norāda vienīgi uz pārsūtīšanas lēmuma pārsūdzību un pārskatīšanu, kas paredzētas šīs regulas 27. panta 1. punktā.
Šī interpretācija turklāt ir loģiski saistīta ar minētās regulas 27. panta priekšmetu – tajā ir regulēta nevis pārsūtīšanas lēmumu izpildes kārtība, bet gan tiesību aizsardzības līdzekļi, kas var tikt izmantoti, lai vērstos pret šiem lēmumiem.
Tādējādi, tā kā Dublinas III regulas 29. panta 1. punktā ir paredzēts, ka atkāpi no principa, saskaņā ar kuru pārsūtīšanas termiņa tecējums sākas no dienas, kad akceptēts uzņemšanas vai atpakaļuzņemšanas pieprasījums, piemēro tikai līdz brīdim, kad pieņemts galīgais nolēmums par pārsūdzību vai pārskatīšanu, ja tas aptur pārsūtīšanu atbilstoši šīs regulas 27. panta 3. un 4. punktam, šo atkāpi nevar piemērot gadījumā, ja tiek iesniegts pārskatīšanas pieteikums vai pārsūdzība attiecībā uz lēmumu, ar kuru ir noraidīts pieteikums uzturēšanās atļaujas saņemšanai kā cilvēku tirdzniecības upurim, pat tad, ja šādas pārsūdzības iesniegšana, piemērojot valsts tiesības, izraisa tiesības palikt attiecīgās dalībvalsts teritorijā.
It īpaši uz šādu pārsūdzību nevar attiecināt risinājumu, pie kura Tiesa ir nonākusi 2017. gada 13. septembra spriedumā Khir Amayry (
C‑60/16
,
EU:C:2017:675
) un 2022. gada 22. septembra spriedumā Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana) (
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
) attiecībā uz pārsūtīšanas lēmuma izpildes apturēšanas sekām, piemērojot šīs regulas 27. panta 4. punktu.
Šis risinājums izriet no tā, ka tiek ņemta vērā pārsūtīšanas lēmumu apturošas iedarbības piešķiršana pārsūdzībai, kas iesniegta par šo lēmumu, kā to ir tieši paredzējis Savienības likumdevējs, izvirzot mērķi garantēt personām, uz kurām attiecas šāds lēmums, efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ar minēto regulu definētajā ietvarā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana),
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
61.
punkts).
Tomēr apstāklis, ka šī sprieduma 60. punktā minētā atkāpe nav piemērojama tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, nekādi nenozīmē, ka Dublinas III regulai ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka pārskatīšanas pieteikuma iesniegšana par lēmumu, ar ko trešās valsts valstspiederīgajam ir atteikts piešķirt uzturēšanās atļauju kā cilvēku tirdzniecības upurim, pamatojoties uz Direktīvu 2004/81, izraisa iepriekš attiecībā uz šo trešās valsts valstspiederīgo pieņemta pārsūtīšanas lēmuma izpildes apturēšanu.
Kā izriet no šī sprieduma 35. punkta, nevar tikt vispārīgi izslēgts, ka pārsūtīšanas lēmuma izpilde var tikt pamatoti apturēta gadījumos, kuri nav tie, kas minēti Dublinas III regulas 27. panta 3. un 4. punktā.
Turklāt jāatgādina, ka šīs regulas mērķi, kā izriet no tās 4. un 5. apsvēruma, ir radīt skaidru un praktiski realizējamu un – gan attiecībā uz dalībvalstīm, gan konkrētajām personām – uz objektīviem un taisnīgiem kritērijiem balstītu metodi, lai noteiktu dalībvalsti, kas ir atbildīga par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, nolūkā garantēt šādas aizsardzības piešķiršanas procedūru faktisku pieejamību un nekavēt starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātras izskatīšanas mērķa sasniegšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 19. marts, Jawo,
C‑163/17
,
EU:C:2019:218
,
58.
punkts, kā arī 2022. gada 22. septembris, Bundesrepublik Deutschland (Pārsūtīšanas lēmuma administratīvā apturēšana),
C‑245/21 un C‑248/21
,
EU:C:2022:709
,
56.
punkts).
Obligātie termiņi, ar kuriem Savienības likumdevējs ir ierobežojis uzņemšanas un atpakaļuzņemšanas procedūras, izšķirošā veidā palīdz īstenot starptautiskās aizsardzības pieteikumu ātras izskatīšanas mērķi, garantējot, ka minētās procedūras tiks īstenotas bez nepamatotas kavēšanās, un liecina par īpašo nozīmīgumu, kādu Savienības likumdevējs ir piešķīris par starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu atbildīgās dalībvalsts ātrai noteikšanai, kā arī par to, ka, ievērojot mērķi garantēt starptautiskās aizsardzības piešķiršanas procedūru faktisku pieejamību un nekavēt šī ātras izskatīšanas mērķa sasniegšanu, šādi pieteikumi vajadzības gadījumā ir jāizskata citai dalībvalstij, nevis tai, kas saskaņā ar šīs regulas III nodaļā minētajiem kritērijiem ir noteikta par atbildīgo (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 13. novembris, X un X,
C‑47/17 un C‑48/17
,
EU:C:2018:900
,
69.
un
70.
punkts).
No Dublinas III regulas mērķiem, kas atgādināti šī sprieduma iepriekšējos punktos, kā arī kopsakarā interpretējot tās 29. panta 1. punktu, kurā definēts pārsūtīšanas termiņš, un šīs regulas 29. panta 2. punktu, kurā paredzēts, ka pārsūtīšanas lēmuma neizpilde šajā termiņā izraisa atbildības pāreju, var secināt, ka Savienības likumdevēja nodoms ir bijis pieprasījuma iesniedzējai dalībvalstij noteikt pienākumu nevis visos gadījumos izpildīt pārsūtīšanas lēmumus, bet gan attiecīgo personu un citu dalībvalstu priekšā uzņemties atbildību par šādu lēmumu izpildes kavējumu sekām, lai garantētu, ka starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšana netiek pārmērīgi atlikta.
Šajā kontekstā Dublinas III regulas 29. panta 1. punktā ietvertais precizējums, ka pārsūtīšana notiek “saskaņā ar pieprasījuma iesniedzējas dalībvalsts tiesību aktiem”, ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība definēt pārsūtīšanas lēmumu izpildes nosacījumus un ka tās šajā ziņā var paredzēt, ka pārsūtīšanas lēmuma izpilde var tikt apturēta, lai nodrošinātu trešo valstu valstspiederīgajiem pastiprinātu aizsardzību Direktīvas 2004/81 īstenošanas ietvaros.
Šī rīcības brīvība tomēr nevar nozīmēt, ka dalībvalsts var paredzēt – pārsūtīšanas lēmuma izpildes apturēšana, kas izriet no tās valsts tiesībām, izraisa pārsūtīšanas termiņa apturēšanu vai pārtraukšanu.
Papildus tam, ka Dublinas III regulas 29. panta 1. punktā ietvertā atsauce uz valsts tiesībām attiecas uz pārsūtīšanas izpildes nosacījumiem, nevis uz pārsūtīšanas termiņa aprēķināšanas noteikumiem, ir jāuzsver – tā kā pārsūtīšanas termiņa beigas saskaņā ar šīs regulas 29. panta 2. punktu izraisa atbildības pāreju starp dalībvalstīm, ļaujot katrai dalībvalstij grozīt šī termiņa aprēķināšanas noteikumus atkarībā no tās tiesiskā regulējuma satura, tiktu radītas izmaiņas dalībvalstu savstarpējā atbildības sadalījumā, kas izriet no minētās regulas.
Šāda Dublinas III regulas 29. panta 1. punkta interpretācija piedevām varētu traucēt īstenot šīs regulas mērķus, kas atgādināti šī sprieduma 65. un 66. punktā, jo tā attiecīgā gadījumā radītu risku ilgstoši aizkavēt pārsūtīšanas termiņa skaitījumu tādu iemeslu dēļ, kurus nav norādījis Savienības likumdevējs, un līdz ar to atņemt šim termiņam jebkādu lietderīgo iedarbību, kā arī pārmērīgi atlikt attiecīgo personu starptautiskās aizsardzības pieteikumu izskatīšanu.
No tā izriet – fakts, ka tādu lēmumu pārsūdzības kārtība, ar kuriem ir noraidīts pieteikums uzturēšanās atļaujas saņemšanai kā cilvēku tirdzniecības upurim, kā izriet no šī sprieduma 40. punkta, ietilpst dalībvalstu procesuālajā autonomijā, nevar tām ļaut atkāpties no pārsūtīšanas termiņa aprēķināšanas noteikumiem, kas izriet no Dublinas III regulas 29. panta.
Šo vērtējumu neatspēko iesniedzējtiesas minētie
forum shopping
un tiesību ļaunprātīgas izmantošanas riski, jo no šī sprieduma 32.–47. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka šādi riski katrā ziņā neizriet no Savienības likumdevēja pieņemtajiem noteikumiem, bet attiecīgajā gadījumā ir sekas izvēlēm, kuras Nīderlandes Karaliste ir veikusi, īstenojot savu procesuālo autonomiju.
No iepriekš minētā izriet, ka uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Dublinas III regulas 29. panta 1. un 2. punkts kopsakarā ar šīs regulas 27. panta 3. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka:
–
tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka pārskatīšanas pieteikuma iesniegšana par lēmumu, ar ko trešās valsts valstspiederīgajam ir atteikts piešķirt uzturēšanās atļauju kā cilvēku tirdzniecības upurim, izraisa iepriekš attiecībā uz šo trešās valsts valstspiederīgo pieņemta pārsūtīšanas lēmuma izpildes apturēšanu, bet ka
–
tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka šāda apturēšana izraisa termiņa minētā trešās valsts valstspiederīgā pārsūtīšanai apturēšanu vai pārtraukšanu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 604/2013 (2013. gada 26. jūnijs), ar ko paredz kritērijus un mehānismus, lai noteiktu dalībvalsti, kura ir atbildīga par trešās valsts valstspiederīgā vai bezvalstnieka starptautiskās aizsardzības pieteikuma izskatīšanu, kas iesniegts kādā no dalībvalstīm, 29. panta 1. un 2. punkts kopsakarā ar šīs regulas 27. panta 3. punktu

ir jāinterpretē tādējādi, ka

–
tam nav pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka pārskatīšanas pieteikuma iesniegšana par lēmumu, ar ko trešās valsts valstspiederīgajam ir atteikts piešķirt uzturēšanās atļauju kā cilvēku tirdzniecības upurim, izraisa iepriekš attiecībā uz šo trešās valsts valstspiederīgo pieņemta pārsūtīšanas lēmuma izpildes apturēšanu, bet ka

–
tam ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēts, ka šāda apturēšana izraisa termiņa minētā trešās valsts valstspiederīgā pārsūtīšanai apturēšanu vai pārtraukšanu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.