CELEX: 62021CJ0291
Præjudiciel forelæggelse
retligt samarbejde i civile sager
forordning (EU) nr. 655/2014
procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender
betingelser for udstedelse af en sådan kendelse
artikel 4
begrebet »retsafgørelse«
artikel 7
begrebet »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]«
retsafgørelse, hvorved en debitor pålægges betaling af en tvangsbøde i tilfælde af overtrædelse af et påbud om ophør
forordning (EU) nr. 1215/2012
artikel 55
anvendelsesområde

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 4 og artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 655/2014 af 15. maj 2014 om indførelse af en procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område (
EUT 2014, L 189, s. 59
) og af artikel 55 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (
EUT 2012, L 351, s. 1
).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en sag anlagt af Starkinvest SRL med påstand om fuldbyrdelse ved en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender (herefter »kontosikringskendelsen«) af en retsafgørelse, der pålægger betaling af en tvangsbøde i tilfælde af overtrædelse af det påbud om ophør, der er afsagt over for Soft Paris EURL og Soft Paris Parties LTD.
Retsforskrifter
EU-retten
Forordning nr. 1215/2012
Artikel 39 i forordning nr. 1215/2012 har følgende ordlyd:
»En retsafgørelse, der er truffet i en medlemsstat, og som er eksigibel i den pågældende medlemsstat, skal være eksigibel i de øvrige medlemsstater, uden krav om en erklæring om eksigibilitet.«
Denne forordnings artikel 55 bestemmer:
»Retsafgørelser, der er afsagt i en medlemsstat, og hvorved der fastsættes en tvangsbøde, er kun eksigible i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, hvis bødens størrelse er endeligt fastsat af den oprindelige ret.«
Forordning nr. 655/2014
Følgende fremgår af 12. og 14. betragtning til forordning nr. 655/2014:
»(12)
En kontosikringskendelse bør kunne anvendes med henblik på at sikre krav, der allerede er forfaldet til betaling. Den bør også kunne anvendes i forbindelse med krav, der endnu ikke er forfaldet til betaling, så længe de pågældende krav vedrører en transaktion eller en begivenhed, som allerede har fundet sted, og beløbet kan bestemmes, herunder krav om erstatning uden for kontrakt samt civilretlige krav på erstatning eller genoprettelse af en tidligere tilstand i anledning af en strafbar handling.
[…]
(14)
Betingelserne for udstedelse af en kontosikringskendelse bør sikre en passende balance mellem kreditors interesse i at opnå en kendelse og debitors interesse i at forhindre misbrug af kendelsen.
Når kreditor anmoder om en kontosikringskendelse forud for opnåelse af en retsafgørelse, bør den ret, som anmodningen indgives til, derfor skulle finde det godtgjort på grundlag af den dokumentation, der er forelagt af kreditor, at kreditor sandsynligvis vil få medhold i realiteten i sit krav mod debitor.
Derudover bør der stilles krav til kreditor i alle situationer, herunder når denne allerede har opnået en retsafgørelse, om i tilstrækkelig grad at godtgøre over for retten, at der er akut behov for retlig beskyttelse af dennes krav, og at fuldbyrdelse af en eksisterende eller fremtidig retsafgørelse uden en kendelse kan blive umulig eller væsentligt vanskeligere, fordi der består en reel risiko for, at debitor, inden kreditor er i stand til at få den eksisterende eller fremtidige retsafgørelse fuldbyrdet, kan have formøblet, skjult eller tilintetgjort sine aktiver eller have skilt sig af med dem til under værdien, i et usædvanligt omfang eller ved en usædvanlig handling.
[…]«
Denne forordnings artikel 4 med overskriften »Definitioner« fastsætter følgende i nr. 5), 8) og 11):
»I denne forordning forstås ved:
[…]
5)
»krav«: et krav på betaling af et bestemt pengebeløb, der er forfaldet til betaling, eller et krav på betaling af et bestemmeligt pengebeløb, der vedrører en transaktion eller en begivenhed, som allerede har fundet sted, forudsat at det pågældende krav kan indbringes for en ret
[…]
8)
»retsafgørelse«: enhver afgørelse truffet af en ret i en medlemsstat, uanset hvordan afgørelsen betegnes, herunder en afgørelse om fastsættelse af sagsomkostninger truffet af en embedsmand ved retten
[…]
11)
»den udstedende medlemsstat«: den medlemsstat, hvor kontosikringskendelsen er udstedt.«
Forordningens artikel 5 med overskriften »Adgang til proceduren« har følgende ordlyd:
»En kontosikringskendelse er til rådighed for kreditor i følgende situationer:
a)
inden kreditor i en medlemsstat anlægger hovedsagen mod debitor, eller på et hvilket som helst tidspunkt under retssagen frem til retsafgørelsen eller godkendelsen eller indgåelsen af et retsforlig
b)
efter at kreditor i en medlemsstat har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, der kræver, at debitor betaler kreditors krav.«
Samme forordnings artikel 6, stk. 3, bestemmer:
»Hvis kreditor allerede har opnået en retsafgørelse eller et retsforlig, ligger kompetencen til at udstede en kontosikringskendelse for det krav, der er fastsat i retsafgørelsen eller retsforliget, hos retterne i den medlemsstat, der har truffet retsafgørelsen, eller hvor retsforliget er godkendt eller indgået.«
Artikel 7 i forordning nr. 655/2014 med overskriften »Betingelser for udstedelse af en kontosikringskendelse« fastsætter:
»1.   Retten udsteder en kontosikringskendelse, når kreditor har forelagt tilstrækkelig dokumentation til, at retten kan fastslå, at der er akut behov for en beskyttelsesforanstaltning i form af en kontosikringskendelse, fordi der er reel risiko for, at den efterfølgende fuldbyrdelse af kreditors krav mod debitor uden en sådan foranstaltning vil blive umulig eller væsentligt vanskeligere.
2.   Hvis kreditor i en medlemsstat endnu ikke har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav, forelægger kreditor også tilstrækkelig dokumentation til, at retten kan fastslå, at kreditor sandsynligvis vil få medhold i realiteten i sit krav mod debitor.«
Denne forordnings artikel 8, stk. 2, litra g), nr. ii), har følgende ordlyd:
»Anmodningen [om en kontosikringskendelse] skal indeholde følgende oplysninger:
[…]
g)
det beløb, for hvilket der anmodes om en kontosikringskendelse:
[…]
ii)
hvis kreditor allerede har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, størrelsen af kravets hovedstol som fastsat i retsafgørelsen, retsforliget eller det officielt bekræftede dokument eller en del heraf og eventuelle renter og omkostninger, der kan inddrives i henhold til artikel 15.«
Forordningens artikel 17, stk. 1, bestemmer:
»Den ret, som har fået forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, undersøger, om betingelserne og kravene i denne forordning er opfyldt.«
I henhold til samme forordnings artikel 48, litra b), berører den ikke anvendelsen af forordning nr. 1215/2012.
Belgisk ret
Ved lov af 31. januar 1980 (
Moniteur belge
af 20.2.1980, s. 2181) godkendte den belgiske lovgiver Beneluxkonventionen om ensartede regler for tvangsbøder og bilaget hertil (ensartede regler for tvangsbøder), undertegnet i Haag den 26. november 1973. Siden da har tvangsbøder været reguleret ved artikel 1385a-1385h i code judiciaire (retsplejeloven).
Retsplejelovens artikel 1385a har følgende ordlyd:
»Hvis hovedforpligtelsen ikke opfyldes […], kan en ret efter begæring fra en part pålægge den anden part at betale et beløb, der benævnes tvangsbøde, i givet fald uden at dette berører en eventuel erstatning. […]«
Den nævnte lovs artikel 1385b bestemmer følgende:
»Retten kan fastsætte tvangsbøden som et engangsbeløb eller som et beløb pr. tidsenhed eller pr. overtrædelse. I de to sidstnævnte tilfælde kan retten også fastsætte et beløb, ud over hvilket tvangsbøden ophører med at have virkning.«
Samme lovs artikel 1385c fastsætter:
»Den påløbne tvangsbøde tilkommer fuldt ud den part, som har opnået pålægget. Denne part kan iværksætte inddrivelsen af tvangsbøden på grundlag af den afgørelse, hvori den er fastsat.«
Retsplejelovens artikel 1498 fastsætter:
»I tilfælde af vanskeligheder i forbindelse med fuldbyrdelsen kan enhver berettiget part indgive en anmodning om foreløbige retsmidler til dommeren i sager om foreløbige forholdsregler, uden at iværksættelsen heraf dog har opsættende virkning. Dommeren i sager om foreløbige forholdsregler ophæver i givet fald arresten.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Ved dom af 3. september 2013 afsagt af tribunal de commerce de Liège (handelsretten i Liège, Belgien), som efterfølgende blev stadfæstet ved dom af 6. januar 2015 afsagt af cour d’appel de Liège (appeldomstolen i Liège, Belgien), blev Soft Paris og Soft Paris Parties bl.a. meddelt påbud om på Beneluxlandenes område at ophøre med enhver markedsføring af deres varer og tjenesteydelser under ordmærket SOFT PARIS, idet de ellers ville ifalde tvangsbøder på 2500 EUR for hver overtrædelse.
Den 27. april 2021 foranledigede Starkinvest udstedelse af et betalingspåkrav på 86694,22 EUR, heraf 85000 EUR i tvangsbøder for perioden fra den 24. marts til den 27. april 2021.
Ved stævning indleveret den 3. maj 2021 til justitskontoret ved tribunal de première instance de Liège (retten i første instans i Liège, Belgien) har Starkinvest anmodet om, at der afsiges en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender, således at selskabet kan indefryse et beløb på 85000 EUR af de potentielle samlede indeståender på de franske bankkonti, som indehaves af Soft Paris Parties, som er et selskab med hjemsted i Irland.
I forbindelse med undersøgelsen af betingelserne for udstedelse af en kontosikringskendelse i forhold til disse bankkonti har juge des saisies du tribunal de première instance de Liège (dommeren i sager om foreløbige forholdsregler ved retten i første instans i Liège, Belgien), som er den forelæggende ret, anført, at der ved artikel 7 i forordning nr. 655/2014 er indført en ordning, der sondrer mellem to tilfælde, nemlig det første tilfælde, hvor kreditor allerede råder over et fuldbyrdelsesgrundlag og derfor er fritaget for at begrunde sit krav, og det andet tilfælde, hvor kreditor ikke råder over et sådant fuldbyrdelsesgrundlag, således at den pågældende skal forelægge dokumentation for, at vedkommende sandsynligvis vil få medhold i realiteten i sit krav mod debitor.
Ifølge den forelæggende ret følger det heraf, at den undersøgelse, der skal foretages i det foreliggende tilfælde, afhænger af spørgsmålet om, hvorvidt Starkinvest kan påberåbe sig den dom, som cour d’appel de Liège (appeldomstolen i Liège) afsagde den 6. januar 2015, som fuldbyrdelsesgrundlag, dvs. en retsafgørelse, »der forpligter debitor til at indfri kreditors krav« som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014.
I denne henseende har den forelæggende ret fremhævet, at den nævnte dom, som pålægger betalingen af tvangsbøder til Starkinvest i tilfælde af manglende overholdelse af et påbud om ophør, ikke angiver disse tvangsbøders nøjagtige størrelse, idet de i sagens natur endnu ikke var kendt på det tidspunkt, hvor denne afgørelse blev truffet. I henhold til belgisk ret er det imidlertid ikke nødvendigt at fastsætte størrelsen af tvangsbøderne, inden der foretages sikrende foranstaltninger, eftersom afgørelsen om betaling af tvangsbøder er eksigibel og forkyndt. Den kompetente ret tager udelukkende stilling til dette spørgsmål inden for rammerne af indsigelsessagen mod de foretagne sikrende foranstaltninger.
For så vidt som et »krav« i artikel 4 i forordning nr. 655/2014 defineres som »et krav på betaling af et bestemt pengebeløb, der er forfaldet til betaling, eller et krav på betaling af et bestemmeligt pengebeløb, der vedrører en transaktion eller en begivenhed, som allerede har fundet sted, forudsat at det pågældende krav kan indbringes for en ret«, ønsker den forelæggende ret således oplyst, om en tvangsbøde, hvis grundlag og grundbeløb er fastsat i en retsafgørelse, men hvis forfaldne beløb afhænger af debitors eventuelle fremtidige overtrædelser, kan anses for at være et krav som omhandlet i denne bestemmelse.
Den forelæggende ret har nærmere bestemt anført, at såfremt dette spørgsmål besvares bekræftende, kan den afgørelse, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, anses for en retsafgørelse, »der forpligter debitor til at indfri [kravet]« som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014, hvilket fratager retten i den udstedende medlemsstat, der skal tage stilling til en anmodning om udstedelse af en kontosikringskendelse, enhver beføjelse i forhold til at kontrollere, om det påberåbte krav virkelig foreligger. En sådan kontrol ville imidlertid gøre det muligt for den ret, for hvilken sagen er indbragt, at efterprøve, om den tvangsbøde, med hensyn til hvilken der anmodes om udstedelse af en kontosikringskendelse, sandsynligvis er skyldig, at ingen forældelsesregel finder anvendelse, og at alle processuelle regler, herunder reglerne om den informative karakter af forkyndelsen af den pålagte tvangsbøde, er blevet overholdt.
Den forelæggende ret ønsker desuden oplyst, om artikel 55 i forordning nr. 1215/2012 skal tages i betragtning ved fortolkningen, for så vidt som denne artikel bestemmer, at retsafgørelser, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, der er afsagt i en medlemsstat, kun er eksigible i den medlemsstat, som anmodningen rettes til, hvis bødens størrelse er endeligt fastsat af den oprindelige ret.
For så vidt som det tiltrædes, at den retsafgørelse, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, skal kvalificeres som en retsafgørelse, »der forpligter debitor til at indfri [kravet]« som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014, og at den omstændighed, at der foreligger et sådant fuldbyrdelsesgrundlag, medfører, at den ret, der skal tage stilling til, om anmodningen om udstedelse af en europæisk kontosikringskendelse skal imødekommes, fratages sin beføjelse til at vurdere, om et krav virkelig foreligger, ønsker den forelæggende ret endvidere oplyst, om det skal kræves, at tvangsbødens størrelse er fastsat på forhånd.
På denne baggrund har juge des saisies du tribunal de première instance de Liège (dommeren i sager om foreløbige forholdsregler ved retten i første instans i Liège) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er en forkyndt retsafgørelse, hvorved en part pålægges betaling af en tvangsbøde i tilfælde af overtrædelse af et påbud om ophør, en retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i [forordning nr. 655/2014]?
2)
Falder en retsafgørelse, hvorved en part pålægges betaling af en tvangsbøde, selv om den er eksigibel i den udstedende medlemsstat, ind under begrebet »retsafgørelse« som omhandlet i artikel 4 i [forordning nr. 655/2014], når tvangsbøden ikke er blevet endeligt opgjort i overensstemmelse med artikel 55 i [forordning nr. 1215/2012]?«
Retsforhandlingerne for Domstolen
Den forelæggende ret har anmodet Domstolen om at undergive den foreliggende sag en fremskyndet procedure i henhold til artikel 105, stk. 1, i Domstolens procesreglement.
Til støtte for sin anmodning har den forelæggende ret henvist til arten af den anmodning om udstedelse af en kontosikringskendelse, der er indbragt for den, og den omstændighed, at sagen er udsat i afventning af Domstolens fortolkning.
Det følger af procesreglementets artikel 105, stk. 1, at Domstolens præsident efter anmodning fra den forelæggende ret eller i undtagelsestilfælde af egen drift, efter at have hørt den refererende dommer og generaladvokaten, kan beslutte at undergive en sag en fremskyndet procedure, der fraviger bestemmelserne i det nævnte procesreglement, når sagens karakter kræver, at den behandles hurtigt.
I det foreliggende tilfælde besluttede Domstolens præsident den 14. juni 2021, efter at have hørt den refererende dommer og generaladvokaten, at afslå anmodningen om en fremskyndet procedure med den begrundelse, at de af den forelæggende ret anførte grunde ikke kunne godtgøre, at betingelserne i procesreglementets artikel 105, stk. 1, var opfyldt inden for rammerne af den nærværende sag.
En fremskyndet procedure udgør nemlig et processuelt instrument til behandling af en ekstraordinær nødsituation (dom af 21.12.2021, Randstad Italia,
C-497/20
,
EU:C:2021:1037
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Den blotte interesse for borgerne, som ganske vist er berettiget, i hurtigst muligt at fastlægge omfanget af de rettigheder, som de udleder af EU-retten, eller rene økonomiske interesser, uanset hvor vigtige og legitime de er, kan ikke i sig selv kan begrunde, at en fremskyndet procedure bringes i anvendelse (jf. i denne retning dom af 11.11.2021, Energieversorgungscenter Dresden-Wilschdorf,
C-938/19
,
EU:C:2021:908
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Om de præjudicielle spørgsmål
Med de to præjudicielle spørgsmål, der skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014 skal fortolkes således, at en retsafgørelse, hvorved debitor pålægges betaling af en tvangsbøde i tilfælde af en fremtidig overtrædelse af et påbud om ophør, og som dermed ikke fastsætter denne tvangsbødes størrelse endeligt, udgør en retsafgørelse, der forpligter nævnte debitor til at indfri kravet som omhandlet i denne bestemmelse, således at den kreditor, der har anmodet om udstedelse af en kontosikringskendelse, er fritaget for forpligtelsen til at forelægge tilstrækkelig dokumentation til, at denne ret kan fastslå, at kreditor sandsynligvis vil få medhold i realiteten i sit krav mod debitor.
I denne henseende bemærkes, at i overensstemmelse med artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 655/2014 undersøger den ret, som har fået forelagt en anmodning om en kontosikringskendelse, om betingelserne og kravene i denne forordning er opfyldt.
Betingelserne for udstedelse af en kontosikringskendelse er fastsat i artikel 7 i forordning nr. 655/2014. Denne artikels stk. 1, sammenholdt med dens stk. 2, fastsætter i det væsentlige, at den ret, der behandler sagen, udsteder en kontosikringskendelse, når kreditor, som har opnået en retsafgørelse, et retsforlig eller et officielt bekræftet dokument, der forpligter debitor til at indfri kravet, har forelagt tilstrækkelig dokumentation til at godtgøre, at der er akut behov for en beskyttelsesforanstaltning. Hvis kreditor endnu ikke har opnået en sådan afgørelse, et sådant forlig eller et sådant dokument, skal den pågældende i henhold til nævnte artikels stk. 2 forelægge tilstrækkelig dokumentation ikke blot for så vidt angår det akutte behov af den foranstaltning, der anmodes om, men også for sandsynligheden for, at vedkommende vil få medhold i realiteten i sit krav mod debitor.
Det bemærkes desuden, at begreberne »retsafgørelse« og »krav«, der er anvendt i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014, er defineret i henholdsvis denne forordnings artikel 4, nr. 5) og 8).
Artikel 4, nr. 5), i forordning nr. 655/2014 definerer »krav« som »et krav på betaling af et bestemt pengebeløb, der er forfaldet til betaling, eller et krav på betaling af et bestemmeligt pengebeløb, der vedrører en transaktion eller en begivenhed, som allerede har fundet sted, forudsat at det pågældende krav kan indbringes for en ret«.
Mens det således er muligt at anvende en kontosikringskendelse med henblik på at sikre krav, der allerede er forfaldet til betaling, skal dette ligeledes være tilfældet i forbindelse med krav, der endnu ikke er forfaldet til betaling, så længe de pågældende krav vedrører en transaktion eller en begivenhed, som allerede har fundet sted, og beløbet kan bestemmes, når de fremlægges for retten med henblik på udstedelse af den nævnte kendelse.
Som det fremgår af 12. betragtning til denne forordning, omfatter endnu ikke forfaldne krav, der er omhandlet i artikel 4, nr. 5), i forordning nr. 655/2014, krav om erstatning uden for kontrakt samt civilretlige krav på erstatning eller genoprettelse af en tidligere tilstand i anledning af en strafbar handling, hvorunder det krav, i forhold til hvilket den i hovedsagen omhandlede retsafgørelse om fastsættelse af en tvangsbøde er blevet truffet, imidlertid ikke henhører.
Som generaladvokaten har anført i punkt 65 og 66 i forslaget til afgørelse, skal den transaktion eller begivenhed, der ligger til grund for det endnu ikke forfaldne krav, der er omhandlet i artikel 4, nr. 5), i forordning nr. 655/2014, nemlig gå forud for vedtagelsen af den retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri kravet, som er nævnt i denne forordnings artikel 7, stk. 2, hvilket åbenbart ikke er tilfældet i den foreliggende sag, idet en overtrædelse af påbuddet om ophør, som kan give anledning til betaling af en tvangsbøde, først kan finde sted efter den retsafgørelse, hvorved tvangsbøden fastsættes.
Udtrykket »retsafgørelse«, der i artikel 4, nr. 8), i forordning nr. 655/2014 er defineret som »enhver afgørelse truffet af en ret i en medlemsstat, uanset hvordan afgørelsen betegnes«, skal fortolkes således, at denne retsafgørelse skal være eksigibel (jf. i denne retning dom af 7.11.2019, K.H.K. (Sikring af bankindeståender),
C-555/18
,
EU:C:2019:937
, præmis
).
Henset til det ovenstående skal udtrykket »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]«, som anvendes i artikel 7 i forordning nr. 655/2014, forstås som en eksigibel afgørelse, hvorved debitor pålægges at betale et beløb, der er fastsat eller bestemmeligt på tidspunktet for vedtagelsen af denne afgørelse.
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 62, 63 og 73 i forslaget til afgørelse, forholder det sig imidlertid således, at selv om en retsafgørelse, der fastsætter et grundbeløb for tvangsbøden i tilfælde af overtrædelse af et påbud om ophør – såfremt det antages, at denne afgørelse er eksigibel – ganske vist indebærer en pålæggelse af et beløb, der teoretisk er bestemmeligt, kan denne retsafgørelse imidlertid ikke indeholde det præcise beløb for det krav, der skal inddrives, idet dette beløb afhænger af fremtidige begivenheder og derfor ikke er kendt på tidspunktet for vedtagelsen af den retsafgørelse, hvorved denne tvangsbøde anordnes.
Udtrykket »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri kreditors krav«, som anvendes i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014, skal nemlig læses i den sammenhæng, hvori det indgår, under hensyntagen til de bestemmelser, der går forud for nævnte artikel 7, stk. 2, samt de bestemmelser, der kommer herefter.
Artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 655/2014 bestemmer således udtrykkeligt, at hvis kreditor allerede har opnået en retsafgørelse, ligger kompetencen »til at udstede en kontosikringskendelse for det krav, der er fastsat i retsafgørelsen«, hos retterne i den medlemsstat, der har truffet retsafgørelsen.
I overensstemmelse med artikel 8, stk. 2, litra g), nr. ii), i forordning nr. 655/2014 kan kreditor anmode om, at der udstedes en kontosikringskendelse for »størrelsen af kravets hovedstol som fastsat i retsafgørelsen […] eller [for] en del heraf«.
For så vidt som en retsafgørelse, hvorved en part pålægges at betale en tvangsbøde i tilfælde af en fremtidig overtrædelse af et påbud om ophør, ikke indeholder det nøjagtige beløb for det krav, der skal inddrives, kan den derfor ikke udgøre en »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]« som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014, som fritager kreditor for at forelægge tilstrækkelig dokumentation til, at den ret, som er blevet anmodet om at udstede en sådan kendelse, kan fastslå, at kreditor sandsynligvis vil få medhold i realiteten i sit krav mod debitor.
Denne fortolkning understøttes af formålene med forordning nr. 655/2014, der er at indføre en EU-procedure som et alternativ til de sikrende retsmidler i den nationale lovgivning, og som ved hjælp af et bindende og umiddelbart gældende sæt bestemmelser gør det muligt effektivt og hurtigt at sikre midler på bankkonti (jf. i denne retning dom af 7.11.2019, K.H.K. (Sikring af bankindeståender),
C-555/18
,
EU:C:2019:937
, præmis
og
).
Artikel 7 i forordning nr. 655/2014, sammenholdt med 14. betragtning hertil, tager nemlig sigte på at sikre en passende balance mellem kreditors og debitors interesser, for så vidt som den fastsætter forskellige betingelser for udstedelsen af en kontosikringskendelse, alt efter om kreditor allerede har opnået et retsgrundlag i en medlemsstat, der forpligter debitor til at indfri kravet. Navnlig skal kreditor i det første tilfælde kun godtgøre, at der er et akut behov for foranstaltningen på grund af en overhængende risiko, mens kreditor i det andet tilfælde ligeledes skal overbevise retten om fumus boni juris (jf. i denne retning dom af 7.11.2019, K.H.K. (Sikring af bankindeståender),
C-555/18
,
EU:C:2019:937
, præmis
).
Som generaladvokaten har fremhævet i punkt 75 ff. i forslaget til afgørelse, ville en fortolkning af artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014, hvorefter pålæggelse af et beløb, der er teoretisk bestemmeligt, men hvis nøjagtige beløb forbliver usikkert, udgør en »retsafgørelse, der forpligter debitor til at indfri [kravet]« som omhandlet i den nævnte bestemmelse, være til skade for den balance, der er omhandlet i nærværende doms præmis 50, og som består i, således som det fremgår af 14. betragtning til denne forordning, at afveje kreditors interesse i at opnå udstedelse af en kontosikringskendelse med debitors interesse i at forhindre misbrug af en sådan kendelse.
Betingelsen om, at det nøjagtige beløb for det krav, der skal inddrives, er fastsat, og at tvangsbøden dermed er opgjort forud for forkyndelsen af kontosikringskendelsen, er følgelig begrundet i hensynet til den passende balance, der skal bevares mellem kreditors og debitors interesser.
I denne henseende bemærkes, at belgisk ret, for så vidt som den på området for tvangsbøder anvender bestemmelser, der er vedtaget efter godkendelsen af Beneluxkonventionen om ensartede regler for tvangsbøder, undertegnet i Haag den 26. november 1973, adskiller sig fra de regler, der er gældende i andre medlemsstater.
Med henblik på at imødegå de vanskeligheder, der ville kunne opstå mellem medlemsstaternes lovgivninger på dette område, blev der i artikel 43 i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (
EFT 1978, L 304, s. 17
) indføjet en særlig bestemmelse, ifølge hvilken »udenlandske retsafgørelser, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, [kun er] eksigible i den [medlemsstat], som [anmodningen] rettes til, såfremt bødens størrelse er endeligt fastsat af retterne i [den udstedende medlemsstat]«. Denne bestemmelse blev med den samme ordlyd gentaget i artikel 49 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (
EFT 2001, L 12, s. 1
) og findes i det væsentlige nu i artikel 55 i forordning nr. 1215/2012 (jf. i denne retning dom af 9.9.2015, Bohez,
C-4/14
,
EU:C:2015:563
, præmis
).
Selv om forordning nr. 655/2014 ikke indeholder en tilsvarende regel vedrørende tvangsbøder, kan det imidlertid ikke udledes heraf, at EU-lovgivers hensigt var at udelukke tvangsbøder fra denne forordnings anvendelsesområde. Denne forordnings artikel 48, litra b), bestemmer nemlig, at forordningen ikke berører anvendelsen af forordning nr. 1215/2012. Betingelsen om, at det nøjagtige beløb for det krav, der skal inddrives, er fastsat, og at tvangsbøden dermed er opgjort, indgår desuden ikke blot i det formål om effektivitet, der forfølges med forordning nr. 655/2014, men er også forenelig med den interesseafvejning, som foretages heri (jf. analogt dom af 9.9.2015, Bohez,
C-4/14
,
EU:C:2015:563
, præmis
og
).
Henset til ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 655/2014 skal fortolkes således, at en retsafgørelse, hvorved debitor pålægges betaling af en tvangsbøde i tilfælde af en fremtidig overtrædelse af et påbud om ophør, og som dermed ikke fastsætter denne tvangsbødes størrelse endeligt, ikke udgør en retsafgørelse, der forpligter nævnte debitor til at indfri kravet som omhandlet i denne bestemmelse, således at den kreditor, der har anmodet om udstedelse af en kontosikringskendelse, ikke er fritaget for forpligtelsen til at forelægge tilstrækkelig dokumentation til, at den ret, som er blevet anmodet om at udstede denne kendelse, kan fastslå, at kreditor sandsynligvis vil få medhold i realiteten i sit krav mod debitor.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:

Artikel 7, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 655/2014 af 15. maj 2014 om indførelse af en procedure for en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender med henblik på at lette grænseoverskridende gældsinddrivelse på det civil- og handelsretlige område,

skal fortolkes således, at

en retsafgørelse, hvorved debitor pålægges betaling af en tvangsbøde i tilfælde af en fremtidig overtrædelse af et påbud om ophør, og som dermed ikke fastsætter denne tvangsbødes størrelse endeligt, ikke udgør en retsafgørelse, der forpligter nævnte debitor til at indfri kravet som omhandlet i denne bestemmelse, således at den kreditor, der har anmodet om udstedelse af en europæisk kendelse til sikring af bankindeståender, ikke er fritaget for forpligtelsen til at forelægge tilstrækkelig dokumentation til, at den ret, som er blevet anmodet om at udstede denne kendelse, kan fastslå, at kreditor sandsynligvis vil få medhold i realiteten i sit krav mod debitor.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.