CELEX: 62018CJ0347
Ennakkoratkaisupyyntö
Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa
Asetus (EU) N:o 1215/2012
53 artikla
Liitteessä I oleva todistus siviili- ja kauppaoikeudellisessa asiassa annetusta tuomiosta
Ratkaisun antaneen tuomioistuimen toimivalta
Kuluttajien tekemiä sopimuksia koskevien toimivaltasääntöjen rikkomisen tarkastaminen viran puolesta

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (
EUVL 2012, L 351, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna 26.11.2014 annetulla komission delegoidulla asetuksella (EU) 2015/281 (
EYVL 2015, L 54, s. 1
; jäljempänä asetus N:o 1215/2012), 53 artiklan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Alessandro Salvoni ja toisaalta Anna Maria Fiermonte ja joka koskee rahamääriä, jotka Anna Maria Fiermonte on velvollinen maksamaan Alessandro Salvonin asianajajana suorittamista palveluista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetuksen N:o 1215/2012 johdanto-osan 29 ja 32 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(29)
– – Henkilön, jota vastaan täytäntöönpanoa haetaan, olisi sen vuoksi voitava hakea tuomion tunnustamisesta tai täytäntöönpanosta kieltäytymistä, jos hän katsoo jonkin tunnustamatta jättämistä koskevan perusteen täyttyvän. – –
– –
(32)
Jotta henkilölle, jota vastaan täytäntöönpanoa haetaan, voidaan ilmoittaa toisessa jäsenvaltiossa annetun tuomion täytäntöönpanosta, hänelle olisi kohtuullisessa ajassa ennen ensimmäistä täytäntöönpanotoimenpidettä annettava tiedoksi tämän asetuksen mukaisesti annettu todistus ja sen liitteenä tarvittaessa tuomio. Tässä yhteydessä ensimmäisellä täytäntöönpanotoimenpiteellä olisi tarkoitettava ensimmäistä täytäntöönpanotoimenpidettä tiedoksiannon jälkeen.”
Asetuksen N:o 1215/2012 17–19 artikla kuuluvat sen II lukuun, joka koskee tuomioistuimen toimivaltaa koskevia sääntöjä, ja tarkemmin tämän luvun 4 jaksoon, jonka otsikko on ”Toimivalta kuluttajasopimusta koskevissa asioissa”. Mainitun asetuksen 17 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kun asia koskee henkilön, jäljempänä ’kuluttaja’, sellaista tarkoitusta varten tekemää sopimusta, jota ei voida pitää hänen ammattiinsa tai elinkeinotoimintaansa liittyvänä, tuomioistuimen toimivalta määräytyy tämän jakson säännösten mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 artiklan ja 7 artiklan 5 alakohdan soveltamista,
– –
c)
kaikissa muissa tapauksissa, jos sopimus on tehty sellaisen henkilön kanssa, joka harjoittaa kaupallista tai elinkeinotoimintaa siinä jäsenvaltiossa, jossa kuluttajalla on kotipaikka, tai joka millä keinoin tahansa suuntaa tällaista toimintaa kyseiseen jäsenvaltioon tai useisiin valtioihin kyseinen jäsenvaltio mukaan lukien, ja sopimus kuuluu kyseisen toiminnan piiriin.”
Mainitun asetuksen 18 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Toinen sopimuspuoli voi nostaa kanteen kuluttajaa vastaan ainoastaan sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jossa kuluttajalla on kotipaikka.”
Asetuksen N:o 1215/2012 28 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos jäsenvaltion tuomioistuimessa nostetaan kanne sellaista vastaajaa vastaan, jolla on kotipaikka toisessa jäsenvaltiossa, ja jos vastaaja ei vastaa, tuomioistuimen on omasta aloitteestaan jätettävä asia tutkimatta, jollei se ole toimivaltainen tämän asetuksen säännösten perusteella.”
Asetuksen N:o 1215/2012 37 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Asianosaisen, joka haluaa jäsenvaltiossa vedota toisessa jäsenvaltiossa annettuun tuomioon, on esitettävä
a)
tuomion jäljennös, joka täyttää sen aitouden toteamiseksi vaadittavat edellytykset; ja
b)
53 artiklan mukaisesti annettu todistus.”
Tämän asetuksen 42 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltiossa annetun tuomion panemiseksi täytäntöön toisessa jäsenvaltiossa hakijan on toimitettava toimivaltaiselle täytäntöönpanoviranomaiselle
a)
tuomion jäljennös, joka täyttää sen aitouden toteamiseksi vaadittavat edellytykset; ja
b)
53 artiklan mukaisesti annettu todistus, jossa vahvistetaan, että tuomio on täytäntöönpanokelpoinen, ja johon sisältyy ote tuomiosta sekä tarvittaessa tiedot korvattavista oikeudenkäyntikuluista ja korkolaskelma.
2.   Jäsenvaltiossa annetun väliaikaisia toimenpiteitä tai turvaamistoimia koskevan tuomion panemiseksi täytäntöön toisessa jäsenvaltiossa hakijan on toimitettava toimivaltaiselle täytäntöönpanoviranomaiselle
a)
tuomion jäljennös, joka täyttää sen aitouden toteamiseksi vaadittavat edellytykset;
b)
53 artiklan mukaisesti annettu todistus, jossa kuvataan toimenpide ja vahvistetaan, että
i)
tuomioistuin on pääasiassa toimivaltainen,
ii)
tuomio on täytäntöönpanokelpoinen alkuperäjäsenvaltiossa; ja
c)
kun toimenpide on määrätty varaamatta vastaajalle tilaisuutta vastata asiassa, todiste tuomion tiedoksi antamisesta.
– –”
Mainitun asetuksen 43 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kun haetaan toisessa jäsenvaltiossa annetun tuomion täytäntöönpanoa, 53 artiklan mukaisesti annettu todistus on annettava tiedoksi henkilölle, jota vastaan täytäntöönpanoa haetaan, ennen ensimmäistä täytäntöönpanotoimenpidettä. Todistukseen on liitettävä tuomio, jos sitä ei ole jo annettu kyseiselle henkilölle tiedoksi.”
Tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta kieltäytymisen osalta mainitun asetuksen 45 artiklan 1 kohdan e alakohdassa ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tuomion tunnustamisesta on kieltäydyttävä asiaan osallisen hakemuksesta, jos
– –
e)
tuomio on ristiriidassa
i)
II luvun 3, 4 tai 5 jakson kanssa, kun vastaajana on vakuutuksenottaja, vakuutettu, vakuutussopimuksen edunsaaja, vahingon kärsinyt, kuluttaja tai työntekijä; tai
– –
2.   Tuomioistuin, jolle hakemus on toimitettu, on 1 kohdan e alakohdassa tarkoitettuja toimivaltaperusteita tutkiessaan sidottu niihin tosiseikkoihin, joihin tuomion antanut tuomioistuin on perustanut toimivaltansa.”
Asetuksen N:o 1215/2012 46 artiklan sanamuodon mukaan ”tuomion täytäntöönpanosta kieltäydytään sen henkilön hakemuksesta, jota vastaan täytäntöönpanoa haetaan, jos siihen on jokin 45 artiklassa tarkoitettu peruste”.
Tämän asetuksen 53 artiklan mukaan ”tuomion antaneen tuomioistuimen on asiaan osallisen pyynnöstä annettava todistus liitteen I mukaista lomaketta käyttäen”.
Tämän lomakkeen 4 kohdan, jonka otsikko on ”Tuomio”, 4.6.2 alaotsikon alla luetellaan tietoja, joita ratkaisun antaneen tuomioistuimen on annettava, kun on kyse väliaikaisesta toimenpiteestä tai turvaamistoimesta, ja jotka koskevat toimenpiteen määränneen tuomioistuimen toimivaltaa käsitellä pääasia.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Asianajaja Salvoni, jonka toimisto sijaitsee Milanossa (Italia), vaati 3.11.2015 jättämällään hakemuksella, että Tribunale di Milano (Milanon alioikeus, Italia) antaisi maksamismääräyksen Fiermontelle, joka asuu Hampurissa (Saksa), saatavista, jotka ovat korvausta palveluksista, jotka hän on suorittanut asiakkaansa isän omakätisen testamentin riitauttamiseen liittyneessä menettelyssä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin antoi maksamismääräyksen tietyn rahamäärän maksamisesta korkoineen ja kuluineen. Koska Fiermonte ei vastustanut tätä määräystä, Salvoni pyysi tältä tuomioistuimelta määräyksen täytäntöönpanoa varten asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklan nojalla kyseisen asetuksen liitteessä I olevalla lomakkeella annettavaa todistusta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin suoritti omasta aloitteestaan internethaun, josta kävi ilmi, että Salvoni harjoitti Saksaan suuntautuvaa toimintaa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyysi näin ollen Salvonia näyttämään toteen, missä toimistossa hän oli harjoittanut toimintaansa ajanjaksolla, jonka aikana hän avusti asianajajana Fiermontea. Salvonin toimittamat asiakirjat vahvistavat, että hänen toimintansa suuntautui Saksaan ja että kun hän avusti asianajajana Fiermontea, tämä asui Saksassa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoi, että Salvonin ja Fiermonten välinen suhde voidaan rinnastaa kuluttajasopimukseen perustuvaan suhteeseen, ja päätteli Salvonin ammattitoimintaa koskevista tiedoista, että maksamismääräys oli annettu asetuksen N:o 1215/2012 II luvun 4 jaksossa, joka koskee tuomioistuimen toimivaltaa kuluttajien tekemiä sopimuksia koskevissa asioissa, säädettyjen toimivaltasääntöjen vastaisesti.
Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on tässä yhteydessä epäilyksiä sen tuomioistuimen toimivallasta, jota on pyydetty antamaan asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklassa tarkoitettu todistus, kun kansallisen prosessioikeuden mukaan lainvoimaiseksi tullut ratkaisu on annettu kyseisessä asetuksessa säädettyjen tuomioistuimen toimivaltaa koskevien sääntöjen vastaisesti.
Kyseinen tuomioistuin pohtii erityisesti, velvoitetaanko asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklassa tuomioistuin, jolta todistusta pyydetään, toistamaan todistuksessa alkuperävaltiossa annettu ratkaisu vai sallitaanko siinä, että se päättää viran puolesta ilmoittaa vastaajana olevalle kuluttajalle, jota vastaan ratkaisu on pantava täytäntöön muussa kuin ratkaisun antaneessa valtiossa, II luvun 4 jakson toimivaltasääntöjen mahdollisesta rikkomisesta ja siten mahdollisuudesta vastustaa ratkaisun tunnustamista asetuksen N:o 1215/2012 45 artiklan 1 kohdan e alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että asetuksen N:o 1215/2012 42 ja 53 artiklaa voidaan tulkita siten, että tuomioistuimella, jolta on pyydetty kyseisen todistuksen antamista, ei ole lainkaan harkintavaltaa ja että sen on automaattisesti toistettava kyseisen ratkaisun sisältö tämän asetuksen liitteessä I olevalla lomakkeella todistaakseen, että kyseinen ratkaisu on alkuperäjäsenvaltiossa täytäntöönpanokelpoinen.
Kyseisen tuomioistuimen mukaan tällainen tulkinta voi kuitenkin olla vastoin perusoikeuskirjan 47 artiklaa, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut kuluttajaoikeutta koskevissa asioissa. Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, erityisesti 14.6.2012 annetusta tuomiosta Banco Español de Crédito (
C‑618/10
,
EU:C:2012:349
,
,
ja
kohta) ja 18.2.2016 annetusta tuomiosta Finanmadrid EFC (
C‑49/14
,
EU:C:2016:98
,
kohta), ilmenee, että kuluttajan heikompaa asemaa elinkeinonharjoittajaan nähden sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta voidaan tasoittaa ainoastaan sen tuomioistuimen aktiivisella toiminnalla, jolla on velvollisuus tutkia viran puolesta sopimusehdon mahdollinen kohtuuttomuus, kun sillä on käytössään kaikki tutkintaan tarvittavat oikeudelliset seikat ja tosiseikat.
Kyseinen tuomioistuin toteaa asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklassa säädetystä todistuksesta, että kuten unionin tuomioistuin on todennut riitauttamattomia vaatimuksia koskevan eurooppalaisen täytäntöönpanoperusteen käyttöönotosta 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 805/2004 (
EUVL 2004, L 143, s. 15
) 9 artiklassa säädetystä todistuksesta 16.6.2016 annetussa tuomiossa Pebros Servizi (
C‑511/14
,
EU:C:2016:448
), tuomion vahvistamistoimi on lainkäyttötoimi. Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (
EYVL 2001, L 12, s. 1
) järjestelmästä, että tämän asetuksen 54 artiklassa tarkoitetun todistuksen tehtävänä on helpottaa alkuperäjäsenvaltiossa annetun ratkaisun täytäntöönpanokelpoiseksi julistamista (tuomio 6.9.2012, Trade Agency,
C‑619/10
,
EU:C:2012:531
,
kohta). Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa tässä yhteydessä, että tällaisen todistuksen merkitystä on vahvistettu asetuksen N:o 1215/2012 järjestelmässä.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan sen tehtävänä on tasapainottaa asetuksella N:o 1215/2012 tavoiteltu tuomioistuinratkaisujen nopea täytäntöönpano ja tehokas kuluttajansuoja keskenään käyttämällä tämän asetuksen 53 artiklassa tarkoitetun todistuksen antaessaan mahdollisuutta ilmoittaa kuluttajalle viran puolesta kyseisen asetuksen II luvun 4 jaksossa säädettyjen toimivaltasääntöjen rikkomisesta.
Tässä tilanteessa Tribunale di Milano on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko – – asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklaa ja [perusoikeuskirjan] 47 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että ratkaisun antanut tuomioistuin, jolta on haettu [tämän asetuksen] 53 artiklan mukaista todistusta lainvoimaiseksi tulleesta ratkaisusta, voisi käyttää viran puolesta toimivaltaansa selvittääkseen, onko [mainitun asetuksen] II luvun 4 jakson säännöksiä rikottu, jotta kuluttajalle voidaan ilmoittaa mahdollisesti todetusta rikkomisesta ja antaa hänelle mahdollisuus arvioida kaikista seikoista tietoisena mahdollisuutta vedota saman asetuksen 45 artiklassa säädettyyn oikeussuojakeinoon?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
Aluksi on ratkaistava, harjoittaako tuomioistuin, jolta on pyydetty asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklan nojalla todistuksen antamista, SEUT 267 artiklassa tarkoitettua lainkäyttöä vai voidaanko sen menettely rinnastaa puhtaasti hallinnolliseen menettelyyn tai hakemuslainkäyttöön.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka SEUT 267 artiklassa ei edellytetä asian saattamiseksi unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi sitä, että menettely, jonka yhteydessä kansallinen tuomioistuin esittää ennakkoratkaisukysymyksen, olisi kontradiktorinen, kansalliset tuomioistuimet voivat pyytää unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua ainoastaan silloin, kun niissä on vireillä oikeusriita ja kun niissä vireillä olevan menettelyn tarkoituksena on ratkaisun antaminen tuomiovaltaa käyttäen (tuomio 16.6.2016, Pebros Servizi,
C‑511/14
,
EU:C:2016:448
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
SEUT 267 artiklan toisessa kohdassa oleva ilmaus ”antaa päätös” kattaa kokonaisuudessaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ratkaisuun johtavan menettelyn, ja sitä on näin ollen tulkittava laajasti, jotta voidaan välttää lukuisten menettelyllisten kysymysten tutkimatta jättäminen ja se, ettei unionin tuomioistuin voi antaa niitä koskevaa tulkintaa eikä voi arvioida kaikkien niiden unionin oikeuden säännösten tulkintaa, joita kansallisen tuomioistuimen on sovellettava (ks. vastaavasti tuomio 16.6.2016, Pebros Servizi,
C‑511/14
,
EU:C:2016:448
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin unionin tuomioistuin on todennut 28.2.2019 annetun tuomion Gradbeništvo Korana (
C‑579/17
,
EU:C:2019:162
) 39–41 kohdassa, että ratkaisun antanut tuomioistuin harjoittaa lainkäyttöä tutkiessaan, onko sillä toimivalta antaa todistus asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklan nojalla.
Tämä päätelmä ei rajoitu vain niihin tapauksiin, joissa toimivalta antaa tällainen todistus on kiistetty, koska elin, joka antaa kyseisessä artiklassa tarkoitetun todistuksen, harjoittaa lainkäyttöä myös muissa tilanteissa.
Näin ollen asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklassa säädetyllä todistuksella tällä asetuksella käyttöön otetussa järjestelmässä olevat tehtävät ovat perusteena sille, että kun osa tiedoista, jotka on tarkoitus toistaa tässä todistuksessa, ei käy ilmi ratkaisusta, jonka täytäntöönpanoa haetaan, tai edellyttää ratkaisun tulkintaa tai on riidanalaisia, ratkaisun antanut tuomioistuin harjoittaa lainkäyttöä. Tällaisissa tapauksissa kyseinen tuomioistuin jatkaa aiempaa tuomioistuinmenettelyä varmistamalla sen täyden tehokkuuden, koska ilman todistusta ratkaisu ei voi liikkua vapaasti eurooppalaisella oikeusalueella. Tämä päätelmä vastaa tarpeeseen varmistaa tuomioistuinratkaisujen nopea täytäntöönpano siten, että säilytetään oikeusvarmuus, johon keskinäinen luottamus lainkäyttöön Euroopan unionissa nojautuu.
Tämän vuoksi menettely, joka koskee todistuksen antamista asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklan nojalla, on luonteeltaan lainkäyttötoimi, joten kansallisella tuomioistuimella, jossa tällainen menettely on vireillä, on toimivalta esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymys.
Ennakkoratkaisupyyntö on näin ollen otettava tutkittavaksi.
Asiakysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään olennaisesti sitä, onko asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, tulkittava siten, että se on esteenä sille, että ratkaisun antanut tuomioistuin, jolta on pyydetty kyseisen 53 artiklan mukaista todistusta lainvoimaiseksi tulleesta ratkaisusta, voisi selvittää viran puolesta, onko kyseisen asetuksen II luvun 4 jakson säännöksiä rikottu, jotta kuluttajalle voidaan ilmoittaa mahdollisesti todetusta rikkomisesta ja antaa hänelle mahdollisuus arvioida kaikista seikoista tietoisena mahdollisuutta vedota saman asetuksen 45 artiklassa säädettyyn oikeussuojakeinoon.
Ensiksi on todettava, että asetuksen N:o 1215/2012 42 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 2 kohdan b alakohdan vertailusta ilmenee, että tuomioistuimen, jolta on pyydetty todistuksen antamista, ei tarvitse tutkia pääasian ratkaisseen tuomioistuimen toimivaltaa, toisin kuin edellytetään väliaikaista toimenpidettä tai turvaamistoimea koskevan ratkaisun yhteydessä.
Kun nimittäin kyseisen asetuksen 42 artiklan 1 kohdan b alakohdassa hakijalta edellytetään pääasiassa annetun ratkaisun panemiseksi täytäntöön pelkästään, että tämä toimittaa todistuksen ratkaisun täytäntöönpanokelpoisuudesta, mainitun asetuksen 42 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään, että väliaikaisia toimenpiteitä tai turvaamistoimia koskevan ratkaisun panemiseksi täytäntöön toimitettavassa todistuksessa on erityisesti vahvistettava, että ratkaisun antanut tuomioistuin on pääasiassa toimivaltainen.
Tätä toteamusta tukee saman asetuksen liitteessä I olevan kyseisen todistuksen sisältö ja erityisesti tämän liitteen 4.6.2 alakohta, joka koskee väliaikaisia toimenpiteitä tai turvaamistoimia.
Erottelu on lisäksi yhdenmukainen sen seikan kanssa, että muissa tapauksissa tuomioistuin, jolta on pyydetty todistusta, on antanut pääasiassa ratkaisun, jonka tunnustamista tai täytäntöönpanoa vaaditaan, ja se on näin ollen vahvistanut toimivaltansa implisiittisesti tai nimenomaisesti, kun se on asetuksen N:o 1215/2012 2 artiklan mukaisesti antanut kyseisen ratkaisun.
Toiseksi asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklan sanamuodosta ilmenee, että ratkaisun antaneen tuomioistuimen on asiaan osallisen pyynnöstä annettava todistus. Tässä säännöksessä ei sitä vastoin säädetä millään tavalla, että kyseisen tuomioistuimen olisi tutkittava tämän säännöksen soveltamiseen kuulumattomia oikeusriitaan liittyviä seikkoja, kuten pääasiaa koskevat kysymykset ja toimivaltaperusteet, jotka on jo ratkaistu ratkaisussa, jonka täytäntöönpanoa haetaan. Lisäksi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kyseisen todistuksen antamisen olisi tapahduttava lähes ilman enempiä toimenpiteitä (ks. vastaavasti tuomio 6.9.2012, Trade Agency,
C‑619/10
,
EU:C:2012:531
,
kohta).
Tästä seuraa, että asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että ratkaisun antaneen jäsenvaltion tuomioistuin, jolta on pyydetty tämän artiklan mukaista todistusta kuluttajaa vastaan annetusta lainvoimaisesta ratkaisusta, selvittää pääasian kaltaisessa asiassa viran puolesta, onko ratkaisu tehty asetuksessa säädettyjen toimivaltasääntöjen mukaisesti.
Kolmanneksi on vielä tutkittava, voiko tämän tuomion 21 kohdassa mainittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annettua neuvoston direktiiviä 93/13/ETY (
EYVL 1993, L 95, s. 29
), luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, horjuttaa tätä päätelmää siltä osin kuin sen mukaan tuomion antaneen tuomioistuimen olisi tasapainottaakseen kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välillä vallitsevaa epätasapainoa ilmoitettava kuluttajalle viran puolesta väitetystä rikkomisesta.
Ensiksi asetuksen N:o 1215/2012 johdanto-osan 18 perustelukappaleessa todetaan asetuksen toimivaltasäännöistä, että heikompaa osapuolta olisi suojeltava tuomioistuimen toimivaltaa koskevilla säännöillä, jotka ovat hänen etujensa kannalta yleisiä sääntöjä suotuisammat.
Tämä tavoite on toteutettu asetuksen N:o 1215/2012 täsmällisillä menettelysäännöillä. Asetuksen 17 artiklan 1 kohdasta seuraa näin ollen, että siinä säädetyissä tapauksissa toimivalta on määritettävä kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välillä tehtyihin sopimuksiin sovellettavien, tämän asetuksen II luvun 4 jaksossa säädettyjen erityissääntöjen mukaisesti.
Toiseksi tuomion tunnustamista ja täytäntöönpanoa pyynnön vastaanottaneessa jäsenvaltiossa koskevasta vaiheesta on todettava, että asetuksen N:o 1215/2012 johdanto-osan 29 perustelukappaleen mukaan henkilön, jota vastaan täytäntöönpanoa haetaan, olisi voitava hakea tuomion tunnustamisesta tai täytäntöönpanosta kieltäytymistä, jos hän katsoo jonkin tunnustamatta jättämistä koskevan perusteen, mukaan lukien erityisten toimivaltasääntöjen mahdollinen noudattamatta jättäminen, täyttyvän.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 76 ja 77 kohdassa, direktiiviä 93/13 koskevaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä ei näin ollen voida soveltaa asetukseen N:o 1215/2012, jossa säädetään menettelysäännöistä, kun taas direktiivillä 93/13 pyritään kuluttajien kanssa tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön vähimmäistason yhdenmukaistamiseen.
Oikeutta perusoikeuskirjan 47 artiklassa tarkoitettuihin tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ei ole loukattu, koska asetuksen N:o 1215/2012 45 artiklan mukaan vastaaja voi vedota erityisesti tämän asetuksen II luvun 4 jaksossa säädettyjen kuluttajien tekemiä sopimuksia koskevien toimivaltasääntöjen mahdolliseen rikkomiseen.
Edellä esitetyillä perusteilla esitettyyn kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että ratkaisun antanut tuomioistuin, jolta on haettu kyseisen 53 artiklan mukaista todistusta lainvoimaiseksi tulleesta ratkaisusta, voisi selvittää viran puolesta, onko tämän asetuksen II luvun 4 jakson säännöksiä rikottu, jotta kuluttajalle voidaan ilmoittaa mahdollisesti todetusta rikkomisesta ja antaa hänelle mahdollisuus arvioida kaikista seikoista tietoisena mahdollisuutta vedota mainitun asetuksen 45 artiklassa säädettyyn oikeussuojakeinoon.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012, sellaisena kuin se on muutettuna 26.11.2014 annetulla komission delegoidulla asetuksella (EU) 2015/281, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, 53 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että ratkaisun antanut tuomioistuin, jolta on haettu kyseisen 53 artiklan mukaista todistusta lainvoimaiseksi tulleesta ratkaisusta, voisi selvittää viran puolesta, onko tämän asetuksen II luvun 4 jakson säännöksiä rikottu, jotta kuluttajalle voidaan ilmoittaa mahdollisesti todetusta rikkomisesta ja antaa hänelle mahdollisuus arvioida kaikista seikoista tietoisena mahdollisuutta vedota mainitun asetuksen 45 artiklassa säädettyyn oikeussuojakeinoon.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.