CELEX: 62016TJ0334
Recurs
Funcție publică
Agenți temporari
Transferul sediului CEPOL de la Bramshill (Regatul Unit) la Budapesta (Ungaria)
Schimbarea repartizării personalului
Act nesupus căilor de atac
Inadmisibilitatea acțiunii în fața Tribunalului Funcției Publice

Prin recursul formulat, introdus în temeiul articolului 9 din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recurenții, FN, FP și FQ, solicită anularea Hotărârii Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera a treia) din 11 aprilie 2016, FN și alții/CEPOL (F‑41/15 DISS II, denumită în continuare „hotărârea atacată”,
EU:F:2016:70
), prin care acesta a respins acțiunea lor având ca obiect, în primul rând, anularea deciziei nr. 17/2014/DIR a directorului Colegiului European de Poliție [în prezent Agenția Uniunii Europene pentru Formare în Materie de Aplicare a Legii (CEPOL)] din 23 mai 2014, privind mutarea CEPOL la Budapesta (Ungaria) (denumită în continuare „decizia atacată”) și, în măsura în care este necesar, a deciziilor CEPOL din 28 noiembrie 2014 prin care s‑au respins reclamațiile lor împotriva deciziei atacate (denumite în continuare „deciziile de respingere a reclamațiilor”), precum și, în al doilea rând, obligarea CEPOL la repararea prejudiciilor pretins suferite.
Situația de fapt
Faptele aflate la originea litigiului au fost expuse în înscrisurile prezentate de părți în fața Tribunalului Funcției Publice și la punctele 7-38 din hotărârea atacată. În cadrul prezentei hotărâri, acestea pot fi rezumate după cum urmează.
La 22 decembrie 2000, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Decizia 2000/820/JAI de instituire a CEPOL (
JO 2000, L 336, p. 1
).
Prin Decizia 2004/97/CE, Euratom, adoptată de comun acord de reprezentanții statelor membre, reuniți la nivel de șefi de stat sau de guvern la 13 decembrie 2003 privind amplasarea sediilor anumitor organisme ale Uniunii Europene (
JO 2004, L 29, p. 15
), sediul CEPOL a fost stabilit la Bramshill (Regatul Unit).
La 20 septembrie 2005, Consiliul a adoptat Decizia 2005/681/JAI de instituire a CEPOL și de abrogare a Deciziei 2000/820 (
JO 2005, L 256, p. 63
). În temeiul articolului 4 din Decizia 2005/681, „CEPOL are sediul în Bramshill, Regatul Unit”.
Între 2009 și 2012, CEPOL i‑a angajat pe recurenți în calitate de agenți temporari în temeiul articolului 2 din Regimul aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii Europene (denumit în continuare „RAA”). Articolul 2 al doilea paragraf din contractele lor de muncă respective prevedea că „[l]ocul de repartizare [era] sediul oficial al CEPOL de la Bramshill, Regatul Unit”.
La 12 decembrie 2012, ministrul de interne din Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord l‑a informat pe directorul CEPOL în legătură cu decizia ministerului său de a închide centrul de formare a poliției situat la Bramshill, care era, de asemenea, sediul CEPOL. Ministrul de interne a arătat că acest sit urma să fie vândut până în 2014 și că este la curent cu intenția Comisiei Europene de a propune, la începutul anului 2013, adoptarea unui nou regulament care guvernează funcționarea CEPOL sau, eventual, care prevede fuzionarea acestuia cu Oficiul European de Poliție (Europol). El preciza că adoptarea acestui nou regulament ar fi ocazia ca statele membre să convină asupra stabilirii unui nou sediu pentru CEPOL, dacă acesta ar trebui să rămână o agenție a Uniunii Europene de sine stătătoare.
La 8 octombrie 2013, în marja reuniunii formațiunii Justiție și Afaceri Interne a Consiliului, statele membre au hotărât de comun acord că CEPOL va rămâne în continuare o agenție cu drepturi depline a Uniunii și va fi găzduită de Budapesta de îndată ce va părăsi sediul din Bramshill.
La 15 mai 2014, Parlamentul European și Consiliul au adoptat Regulamentul (UE) nr. 543/2014 de modificare a Deciziei 2005/681 (
JO 2014, L 163, p. 5
). În temeiul articolului 1 din acest regulament, articolul 4 din Decizia 2005/681 a fost modificat după cum urmează: „Sediul CEPOL este în Budapesta, Ungaria”.
La 23 mai 2014, directorul CEPOL, în calitate de autoritate abilitată să încheie contractele de muncă (denumită în continuare „AAIC”), a adoptat decizia atacată. Articolul 1 din această decizie, intitulat „Data mutării”, prevede că „[s]e așteaptă de la întregul personal […] să‑și preia atribuțiile la noul sediu al CEPOL […] la Budapesta la 1 octombrie 2014 sau la o dată convenită între [d]irector și membrul personalului [vizat și că] neconformarea cu prezentele instrucțiuni va fi considerată demisie începând de la 30 septembrie 2014”.
Articolul 2 din decizia atacată, intitulat „Informarea CEPOL de către personal”, are următorul cuprins:
„Fiecare membru al personalului este invitat să indice [d]irectorului în scris, până la 30 iunie 2014, intenția sa de a se alătura CEPOL la noul său [sediu];
În cazul în care membrul personalului [în cauză] informează [d]irectorul, în acest termen, că nu dorește să se mute la Budapesta, [d]irectorul poate utiliza această informație pentru lansarea unei proceduri de stabilire a unei liste de rezervă pentru postul acestui membru al personalului.
Membrilor personalului li se reamintește termenul de preaviz în cazul demisiei prevăzut în contract. [O] modificare a condițiilor de preaviz poate fi convenită cu [d]irectorul pe bază individuală.”
La 30 iunie 2014, recurenții au indicat directorul CEPOL că doresc să își continue relațiile contractuale de muncă respective la noul sediu al CEPOL la Budapesta, dar că răspunsul lor nu îi obliga și nu aducea atingere legalității procedurii.
La 13 august, la 18 august și, respectiv, la 19 august 2014, recurenții au introdus o reclamație împotriva deciziei atacate în temeiul articolului 90 alineatul (2) din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”). FP susținea în esență că decizia atacată încalcă, pe de o parte, contractul său de muncă modificând în mod unilateral locul său de repartizare și, pe de altă parte, așteptările sale salariale legitime, care depindeau de aplicarea coeficientului corector prevăzut pentru Regatul Unit.
Atât FQ, cât și FN au susținut că modificarea locului de muncă constituie un eveniment anormal și imprevizibil și nu le putea fi impusă fără consimțământul lor și fără o compensare financiară adecvată. FQ a reclamat de asemenea faptul că coeficientul corector pentru Ungaria urma să fie aplicat în prezent la salariul său în locul celui aplicabil pentru Regatul Unit, care era mult mai ridicat, și de care se aștepta că va beneficia pe întreaga durată a contractului său. În aceste condiții, FQ a considerat că trebuie să i se acorde o compensare financiară adecvată.
FN a invocat de asemenea o încălcare a principiului protecției încrederii legitime în ceea ce privește asigurările clare și precise care i‑ar fi fost date cu privire la faptul că va lucra în Bramshill pe toată durata contractului. În plus, acesta a criticat, pe de o parte, durata scurtă a termenului care îi fusese acordat pentru a informa CEPOL în legătură cu intenția sa de a veni sau nu la noul sediu al CEPOL la Budapesta și, pe de altă parte, faptul că decizia atacată îi oferea demisia drept singură opțiune la schimbarea repartizării, fără nicio compensație financiară.
La 1 octombrie 2014, recurenții și‑au preluat atribuțiile la noul sediu al CEPOL la Budapesta.
La 28 noiembrie 2014, directorul CEPOL, în calitate de AAIC, a respins reclamațiile recurenților. Pentru aceasta, directorul CEPOL a subliniat, în primul rând, că decizia de a transfera sediul CEPOL a fost adoptată de legiuitorul Uniunii, care dispune de o largă putere de apreciere în materie, în al doilea rând, că nu s‑a dat nicio asigurare precisă recurenților cu privire la beneficiul coeficientului corector aplicabil în Regatul Unit pe întreaga durată a contractului lor, în al treilea rând, că, în conformitate cu jurisprudența, AAIC putea să decidă, în interesul serviciului, să schimbe repartizarea agenților săi la alte sedii, în al patrulea rând, că nu era în interesul serviciului CEPOL să mențină personal la Bramshill, în condițiile în care activitățile și posturile CEPOL erau localizate acum la Budapesta, în al cincilea rând, în deciziile de respingere a reclamațiilor FN și FQ, că personalul CEPOL a fost informat în urmă cu mult timp în legătură cu schimbarea sediului CEPOL, deși calendarul precis nu ar fi fost anunțat decât în luna mai a anului 2014, și că termenul scurt de răspuns stabilit prin decizia atacată se explica prin necesitatea de a organiza rapid mutarea CEPOL având în vedere cererea ministrului de interne al Regatului Unit de a elibera sediul de la Bramshill până la 30 septembrie 2014 și, în al șaselea rând, având în vedere cererea de compensație financiară a FQ, că aceasta din urmă era eligibilă, în condițiile statutului, pentru rambursarea cheltuielilor sale de mutare, precum și pentru a beneficia de diurnă și de indemnizația de instalare.
Procedura în primă instanță și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă primită la grefa Tribunalului Funcției Publice la 9 martie 2015 și înregistrată cu numărul F‑41/15, FK, FL, FM și FO, precum și recurenții au solicitat printre altele anularea deciziei atacate și, în măsura în care este necesar, a deciziilor de respingere a reclamațiilor, precum și obligarea CEPOL la repararea prejudiciilor pretins suferite.
Prin Ordonanța din 16 septembrie 2015, FK și alții/CEPOL (
F‑41/15
, nepublicată,
EU:F:2015:104
), președintele Camerei a treia a Tribunalului Funcției Publice, căreia i‑a fost atribuită cauza, a decis, în temeiul articolului 44 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului Funcției Publice, să disjungă de cazul FK pe cele ale FL, FM și, respectiv, FO, pe de o parte, și pe cele ale recurenților, pe de altă parte. Acțiunea F‑41/15, în măsura în care a fost introdusă de recurenți, a fost înregistrată sub numărul F‑41/15 DISS II.
Prin scrisoarea grefei Tribunalului Funcției Publice din 27 octombrie 2015, recurenții au fost informați că Tribunalul Funcției Publice a decis, în temeiul articolului 55 alineatul (1) din regulamentul său de procedură, că un al doilea schimb de memorii este necesar. În acest cadru, recurenții au fost invitați să ia poziție, în memoriul în replică, cu privire la admisibilitatea concluziilor lor în anulare și în despăgubire.
La 11 aprilie 2016, Tribunalul a pronunțat hotărârea atacată, prin care a respins acțiunea recurenților și i‑a condamnat la plata tuturor cheltuielilor de judecată.
În primul rând, la punctele 47-49 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a înlăturat, pentru următoarele motive, cauzele de inadmisibilitate formulate de CEPOL, întemeiate pe caracterul confirmativ al deciziei atacate și, respectiv, pe faptul că aceasta din urmă nu ar fi decât concretizarea, în temeiul unei competențe nediscreționare, a deciziei legiuitorului Uniunii de a transfera sediul CEPOL la Budapesta, împotriva căreia recurenții nu introduseseră o acțiune și a cărei nelegalitate nu au invocat‑o:
„47
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, deși este cert că reclamanții au consimțit în mod individual să își preia atribuțiile la Budapesta, acest consimțământ nu este de natură să înlăture deciziei atacate natura de act care lezează (Hotărârea din 11 iulie 1996, Ortega Urretavizcaya/Comisia,
T‑587/93
,
EU:T:1996:100
, punctul
).
În continuare, Tribunalul consideră că, în speță, AAIC a CEPOL, prin decizia atacată, a comunicat întregului personal al agenției faptul că, în conformitate cu Decizia 2005/681/JAI, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul nr. 543/2014, a decis locul și data noii repartizări a personalului agenției. Astfel, din decizia atacată reiese că aceasta stabilește principiul preluării funcției de către personalul agenției la Budapesta la 1 octombrie 2014.
Or, o astfel de comunicare, chiar dacă pune în aplicare un act cu aplicabilitate generală al Consiliului și al Parlamentului, trebuie considerat un act care lezează în raport cu reclamanții în măsura în care modifică locul lor de repartizare în condiții care se pretinde că ar fi nelegale. Prin urmare, trebuie să se recunoască deciziei atacate natura de act atacabil (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 februarie 1981, Carbognani și Coda Zabetta/Comisia,
161/80 și 162/80
,
EU:C:1981:51
, punctul
), astfel încât excepția de inadmisibilitate invocată în această privință de către CEPOL trebuie înlăturată.”
În al doilea rând, la punctele 50 și 51 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a considerat că trebuie să se pronunțe atât asupra legalității deciziei atacate, cât și asupra celei a deciziilor de respingere a reclamațiilor, în măsura în care acestea din urmă cuprindeau luări de poziție noi ale AAIC a CEPOL drept răspuns la solicitările și la argumentele formulate de recurenți în cadrul reclamațiilor lor.
În al treilea rând, Tribunalul Funcției Publice a respins cele trei motive invocate de recurenți în susținerea concluziilor lor în anulare și întemeiate, primul, pe încălcarea articolului 47 din RAA, al doilea, pe încălcarea prevederilor contractuale încheiate între recurenți și CEPOL și a drepturilor dobândite de aceștia și, al treilea, pe o încălcare a obligației de solicitudine și a principiilor protecției încrederii legitime și bunei administrări.
Primo
, la punctele 56 și 57 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a respins ca inoperant primul motiv, prin care recurenții reproșau în esență CEPOL că a încălcat articolul 47 din RAA, care prevedea, la articolul 1 din decizia atacată, că un refuz din partea lor de a intra în funcție la noul sediu al CEPOL ar fi considerat echivalent cu o demisie. Anterior, Tribunalul Funcției Publice a constatat că AAIC a CEPOL nu a pus în aplicare acest avertisment în cazul recurenților, aceștia acceptând să își continue raporturile contractuale respective cu CEPOL și să își preia atribuțiile la noul sediu al acestuia la 1 octombrie 2014.
La punctele 58-62 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a adăugat că primul motiv nu este, în orice caz, fondat. După ce a subliniat că faptul că un agent nu se prezintă la locul de muncă poate, potrivit jurisprudenței, să fie considerat ca echivalând cu o demisie în sensul articolului 47 din RAA, a arătat că AAIC a CEPOL nu dispunea de nicio marjă de apreciere cu ocazia punerii în aplicare a articolului 4 din Decizia 2005/681, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul nr. 534/2014, din care ar rezulta că legiuitorul Uniunii ar fi decis în mod implicit, dar necesar să schimbe repartizarea personalul CEPOL la Budapesta.
Or, potrivit Tribunalului Funcției Publice, orice funcționar sau agent al Uniunii are obligația, pe de o parte, de a accepta orice repartizare care respectă grupa de funcții și gradul postului său, conform cerințelor serviciului, în întreaga Uniune, în orice loc de muncă al instituției sau al agenției la care acesta și‑a preluat atribuțiile și, pe de altă parte, de a‑și stabili domiciliul fie la locul său de repartizare, fie la o distanță de acesta care să nu îi afecteze exercitarea atribuțiilor, în conformitate cu articolul 20 din statut, aplicabil prin analogie agenților temporari și contractuali în conformitate cu articolele 11 și 81 din RAA.
Tribunalul Funcției Publice a concluzionat că nu se putea reproșa AAIC a CEPOL că a solicitat personalului CEPOL să își preia atribuțiile la noul sediu al CEPOL la Budapesta. În consecință, ținând seama și de larga putere de apreciere a CEPOL în organizarea și structurarea serviciilor sale, Tribunalul Funcției Publice a statuat că AAIC a CEPOL putea, în orice caz, în circumstanțele specifice ale speței, să decidă, în exercitarea largii sale puteri de apreciere, că refuzul unuia dintre agenții săi de a‑și prelua atribuțiile la noul sediu al CEPOL la Budapesta echivalează cu o demisie.
Secundo
, la punctele 68-74 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a respins argumentul pe care recurenții l‑au invocat în susținerea celui de al doilea motiv și potrivit căruia AAIC a CEPOL a încălcat contractele lor de angajare și drepturile lor dobândite prin schimbarea repartizării acestora fără acordul lor.
Tertio
, la punctele 81-99 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a respins al treilea motiv, prin care recurenții invocau, în primul rând, încălcarea încrederii legitime care considerau că se poate întemeia pe caracterul imuabil al locului lor de repartizare, în al doilea rând, încălcarea principiului bunei administrări ca urmare a termenului prea scurt de reflecție care le fusese acordat pentru a decide continuarea sau nu, la Budapesta, a relațiilor de muncă respective cu CEPOL și a lipsei punerii în aplicare de către CEPOL a unui regim tranzitoriu și, în sfârșit, o încălcare a obligației de solicitudine. În cadrul examinării acestui motiv, Tribunalul a respins de asemenea argumentul pe care recurenții l‑au invocat în susținerea celui de al doilea motiv și potrivit căruia AAIC a CEPOL ar fi putut, în loc să le schimbe locul de muncă, să decidă să le dea posibilitatea de a lucra de la distanță de la domiciliul lor din Regatul Unit, păstrând în același timp beneficiul coeficientului corector aplicabil pentru statul membru respectiv sau chiar să li se ofere o compensație financiară însoțită sau nu de o încetare a atribuțiilor lor.
Quarto
, Tribunalul Funcției Publice a examinat concluziile referitoare la despăgubiri ale recurenților. La punctele 106-113 din hotărârea atacată, acesta le‑a respins pentru următoarele motive:
„106
Procedura precontencioasă în materia acțiunii în despăgubire diferă după cum prejudiciul a cărui reparare se solicită rezultă dintr‑un act care lezează în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut sau dintr‑un comportament fără caracter decizional al administrației. În primul caz, revine persoanei interesate obligația de a sesiza autoritatea împuternicită să facă numiri sau AAIC, în termenele prevăzute, cu o reclamație îndreptată împotriva actului în cauză. În al doilea caz, în schimb, procedura administrativă trebuie să înceapă prin introducerea unei cereri în sensul articolului 90 alineatul (1) din statut, care vizează obținerea unei despăgubiri, și să continue, dacă este cazul, printr‑o reclamație îndreptată împotriva deciziei de respingere a cererii (Ordonanța din 25 februarie 1992, Marcato/Comisia,
T‑64/91
,
EU:T:1992:22
, punctele
și
, Hotărârea din 6 noiembrie 1997, Liao/Consiliul,
T‑15/96
,
EU:T:1997:169
, punctul
, și Ordonanța din 20 martie 2014, Michel/Comisia,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
, punctul
).
În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, calificarea juridică a unui înscris al unui funcționar drept «cerere» în sensul articolului 90 alineatul (1) din statut sau drept «reclamație» în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut ține numai de aprecierea instanței, iar nu de voința părților (Hotărârea din 30 aprilie 1998, Cordiale/Parlamentul,
T‑205/95
,
EU:T:1998:76
, punctul
, Hotărârea din 15 februarie 2011, AH/Comisia,
F‑76/09
,
EU:F:2011:12
, punctul
, și Ordonanța din 16 decembrie 2015, Bärwinkel/Consiliul,
F‑118/14
,
EU:F:2015:154
, punctul
).
În speță, este cert că, în decizia atacată, AAIC nu a adoptat o poziție privind consecințele financiare statutare pentru fiecare dintre reclamanți în mod individual. În special, această decizie nu face nicio referire la aplicarea coeficientului corector pentru Ungaria în locul celui prevăzut pentru Regatul Unit.
Astfel, reiese din dosar că, astfel cum susține CEPOL, numai în cadrul reclamațiilor lor respective, reclamanții, care acceptaseră deja atunci să își preia atribuțiile la Budapesta, au solicitat în mod oficial AAIC ca preluarea funcției să fie însoțită de măsuri menite să compenseze în mod echitabil scăderea venitului lor net, care rezultă în special, în speță, din aplicarea coeficientului corector prevăzut pentru Ungaria. Prin urmare, Tribunalul consideră că pretenția reclamanților de a beneficia de o compensare financiară echitabilă în legătură cu preluarea atribuțiilor lor respective la Budapesta constituia o cerere în sensul articolului 90 alineatul (1) din statut, cerere pe care AAIC a respins‑o în cadrul deciziilor de respingere a reclamațiilor.
Prin urmare, dat fiind că, anterior introducerii prezentei acțiuni, reclamanții nu au formulat o reclamație în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut, împotriva refuzului AAIC, astfel cum se materializează în deciziile de respingere a reclamațiilor, prin care să solicite acordarea unei compensații financiare echitabile, concluziile referitoare la despăgubiri ale reclamanților în legătură cu pretinsul prejudiciu material trebuie respinse ca inadmisibile pentru nerespectarea cerințelor aferente procedurii precontencioase.
În orice caz, chiar presupunând că concluziile prin care se solicită despăgubiri referitoare la prejudiciul material pot fi considerate ca fiind strâns legate de concluziile în anularea deciziei atacate și a deciziilor de respingere a reclamațiilor, soarta acestora ar trebui să o urmeze pe cea a concluziilor în anulare și, prin urmare, acestea ar trebui, în orice caz, să fie respinse (Hotărârea din 15 decembrie 2015, Bonazzi/Comisia,
F‑88/15
,
EU:F:2015:150
, punctul
și jurisprudența citată).
De asemenea, astfel cum s‑a amintit la punctul 84 din prezenta hotărâre, în cadrul procedurii de realocare a funcționarilor și a agenților în cauză la un alt loc de muncă al instituției sau al agenției la care aceștia și‑au preluat atribuțiile, constrângerile cu caracter personal și familial pe care executarea serviciului le poate determina în aceste condiții sunt compensate de beneficiile pecuniare statutare, în special de indemnizația de expatriere, de indemnizația de instalare, de diurne, precum și de rambursarea cheltuielilor de mutare la noul loc de repartizare și de indemnizația de călătorie către locul de origine.
În ceea ce privește pretențiile reclamanților de a beneficia în continuare de coeficientul corector aplicabil în Regatul Unit ulterior preluării atribuțiilor lor respective la Budapesta, acestea nu pot fi decât respinse, astfel cum s‑a constatat la punctele 95-98 din prezenta hotărâre.”
La punctele 117 și 118 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a considerat că concluziile prin care se urmărește repararea prejudiciului moral al recurenților prezintă o legătură strânsă cu concluziile în anulare și că, prin urmare, trebuie respinse ca o consecință a respingerii acestora din urmă.
Procedura în fața Tribunalului și concluziile părților
Prin memoriul depus la grefa Tribunalului la 20 iunie 2016, recurenții au formulat prezentul recurs. Prin scrisoarea depusă la grefa Tribunalului în aceeași zi, recurenții au formulat o cerere prin care se urmărea obținerea anonimatului, pe care Tribunalul a admis‑o prin decizia din 15 iulie 2016.
La 21 septembrie 2016, CEPOL a depus memoriul în răspuns.
La 1 decembrie 2016, în urma unei cereri motivate din partea recurenților, Tribunalul a autorizat un al doilea schimb de memorii, în conformitate cu articolul 201 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului. Părțile au depus aceste memorii în termenele stabilite.
Prin scrisoarea depusă la grefa Tribunalului la 11 aprilie 2017, recurenții au formulat o cerere motivată în temeiul articolului 207 alineatul (1) din Regulamentul de procedură pentru a fi ascultați în cadrul fazei orale a procedurii. La propunerea judecătorului raportor, Tribunalul (Camera de recursuri) a admis această cerere și, în consecință, a deschis faza orală a procedurii.
Prin decizia din 20 septembrie 2017, în aplicarea articolului 28 alineatele (1)-(3) din Regulamentul de procedură și la propunerea Camerei de recursuri, Tribunalul a decis să trimită prezenta cauză unui complet de judecată extins.
Prin scrisorile grefei Tribunalului din 9 noiembrie 2017, Tribunalul a solicitat părților, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 din Regulamentul de procedură, să răspundă în scris la două întrebări referitoare la admisibilitatea concluziilor în anulare prezentate în primă instanță. În special, în prima dintre acestea, Tribunalul a întrebat părțile în ce măsură articolul 1 din decizia atacată îi leza pe recurenți, în măsura în care prevedea, pe de o parte, că „[s]e așteaptă de la întregul personal […] să‑și preia atribuțiile la noul sediu al CEPOL […] la Budapesta la 1 octombrie 2014 sau la o dată convenită între [d]irector și membrul personalului [vizat]”, și, pe de altă parte, că „neconformarea cu prezentele instrucțiuni va fi considerată demisie începând de la 30 septembrie 2014”. În această ultimă privință, Tribunalul a invitat părțile să precizeze dacă este necesar să se interpreteze articolul 1 din decizia atacată în sensul că un membru al personalului care nu‑și preia atribuțiile la 1 octombrie 2014 ar fi fost considerat demisionar în mod automat, fără o analiză de la caz la caz.
Părțile au dat curs respectivei solicitări în termenele stabilite.
În cadrul măsurilor de organizare a procedurii menționate la punctul 38 de mai sus, Tribunalul a invitat părțile să răspundă oral în ședință la trei întrebări privind fondul cauzei și la o întrebare referitoare la examinarea de către Tribunalul Funcției Publice a admisibilității concluziilor lor prin care se urmărea repararea prejudiciului material pretins suferit. În special, prin aceasta din urmă, Tribunalul a întrebat părțile dacă Tribunalul Funcției Publice s‑a pronunțat cu privire la existența unei legături directe între aceste concluzii și cele prin care se urmărește anularea deciziei atacate și a deciziilor de respingere a reclamațiilor și, dacă a fost cazul, a motivat corespunzător cerințelor legale concluziile în această privință.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările scrise și orale adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 16 ianuarie 2018.
Recurenții solicită Tribunalului:
–
anularea hotărârii atacate;
–
pe cale de consecință:
–
anularea deciziei atacate și, dacă este necesar, a deciziei de respingere a reclamațiilor;
–
obligarea CEPOL la repararea prejudiciului material și moral suferit;
–
obligarea CEPOL la plata cheltuielilor de judecată efectuate în ambele proceduri.
CEPOL solicită Tribunalului:
–
respingerea recursului;
–
confirmarea hotărârii atacate;
–
obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului, recurenții invocă trei motive. Prin intermediul primelor două motive, întemeiate, primul, pe o eroare de drept în aplicarea articolului 47 din RAA și, al doilea, pe erori de drept în interpretarea drepturilor dobândite de recurenți și a prevederilor contractului încheiat cu CEPOL și în aplicarea principiului bunei administrări și a obligației de solicitudine, precum și pe încălcări ale principiului egalității de tratament și ale obligației de motivare și pe o denaturare a faptelor, recurenții critică respingerea concluziilor lor în anulare. Prin intermediul celui de al treilea motiv, întemeiat în special pe o încălcare a articolului 90 din statut, aceștia critică respingerea concluziilor lor prin care se urmărește repararea prejudiciului material pe care pretind că l‑au suferit.
În schimb, recurenții nu contestă în mod expres respingerea de către Tribunalul Funcției Publice a concluziilor prin care se urmărește repararea prejudiciului moral pretins suferit. În recursul formulat, recurenții se limitează la a indica că acest prejudiciu este direct legat de concluziile lor în anulare. Or, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 32 de mai sus, Tribunalul Funcției Publice a reținut, la punctele 117 și 118 din hotărârea atacată, că concluziile prin care se urmărește repararea prejudiciului moral pretins suferit prezintă o legătură strânsă cu concluziile în anulare și trebuie, prin urmare, să fie respinse ca o consecință a respingerii acestora din urmă.
În aceste condiții, este necesar să se examineze, în primul rând, respingerea prin hotărârea atacată a concluziilor în anulare formulate de recurenți și, în al doilea rând, respingerea prin aceeași hotărâre a concluziilor prin care se urmărește repararea prejudiciului material pe care pretind că l‑au suferit.
Cu privire la respingerea concluziilor în anulare prezentate în primă instanță
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, la punctele 53-99 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a respins concluziile în anulare ale recurenților ca fiind nefondate. Mai întâi, la punctele 47-49 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a considerat că decizia atacată îi leza pe recurenți. La punctul 51 din hotărârea menționată, s‑a reținut că deciziile de respingere a reclamațiilor cuprindeau, în raport cu decizia atacată, luări de poziție noi ale AAIC a CEPOL drept răspuns la solicitările și la argumentele formulate de recurenți în cadrul reclamațiilor lor respective și că trebuia, prin urmare, să se pronunțe atât asupra legalității deciziei atacate, cât și a deciziilor de respingere a reclamațiilor.
CEPOL nu a introdus un recurs incident în temeiul articolului 202 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, prin care să urmărească anularea deciziilor Tribunalului Funcției Publice cu privire la admisibilitatea concluziilor în anulare ale recurenților.
Trebuie să se observe însă că, atunci când este sesizat cu un recurs în temeiul articolului 9 din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, Tribunalul poate, în temeiul articolului 129 din Regulamentul de procedură, în orice moment, să examineze din oficiu cauzele de inadmisibilitate pentru motive de ordine publică. Întrucât condițiile de admisibilitate a unei acțiuni întemeiate pe articolele 90 și 91 din statut sunt de ordine publică, revine Tribunalului, în cazul în care este necesar, să le examineze din oficiu, sub rezerva de a fi solicitat în prealabil părților să‑și prezinte observațiile. Existența unui act care lezează în sensul articolului 90 alineatul (2) și al articolului 91 alineatul (1) din statut este o condiție indispensabilă pentru admisibilitatea oricărei acțiuni formulate de funcționari și de agenți ai Uniunii împotriva instituțiilor și a agențiilor Uniunii din care fac parte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iulie 2011, Comisia/Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
, punctele
-
și jurisprudența citată).
În speță, Tribunalul consideră că trebuie să examineze din oficiu dacă Tribunalul Funcției Publice a considerat în mod întemeiat, la punctele 47-49 din hotărârea atacată, că decizia atacată îi lezează pe recurenți. În această privință, este important de subliniat că sunt acte care lezează numai măsurile emise de autoritatea competentă și care cuprind o luare de poziție definitivă a administrației, care produce efecte juridice obligatorii de natură să afecteze direct și imediat interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia (Ordonanța din 13 decembrie 2011, Marcuccio/Comisia,
T‑311/09 P
,
EU:T:2011:734
, punctul
).
Drept răspuns la măsurile de organizare a procedurii adoptate de Tribunal și vizate la punctul 38 de mai sus, CEPOL a susținut că decizia atacată nu îi lezează pe recurenți, întrucât aceasta prevedea, la articolul 1, că se așteaptă de la ei să‑și preia atribuțiile la noul sediu al CEPOL la Budapesta la 1 octombrie 2014 sau la o dată convenită cu directorul CEPOL. Astfel, din această perspectivă, potrivit CEPOL, articolul 1 din decizia atacată este pur confirmativ față de decizia legiuitorului Uniunii de a transfera sediul CEPOL de la Bramshill la Budapesta. În măsura în care această dispoziție se referă la data preluării atribuțiilor de către membrii personalului CEPOL la Budapesta, aceasta s‑ar limita la a le reaminti obligațiile care le revin în temeiul articolului 20 din statut, care prevede că funcționarul are obligația de a‑și stabili domiciliul fie la locul său de repartizare, fie la o distanță de acesta care să nu îi afecteze exercitarea atribuțiilor.
CEPOL a susținut de asemenea că indicația care figurează la articolul 1 din decizia atacată, potrivit căreia „neconformarea cu instrucțiunea [că se așteaptă de la întregul personal să‑și preia atribuțiile la noul sediu al CEPOL la Budapesta la 1 octombrie 2014 sau la o dată convenită între director și membrul personalului vizat] va fi considerată demisie începând de la 30 septembrie 2014” nu conține niciun element decizional.
Astfel, pe de o parte, această indicație s‑ar limita să informeze întregul personal CEPOL în legătură cu consecințele contractuale care trebuie deduse din refuzul unui membru al personalului să își preia atribuțiile la Budapesta. Un astfel de refuz, prin definiție, nu ar fi o acțiune întreprinsă de directorul CEPOL, ci s‑ar asemăna cu o omisiune din partea membrului personalului în cauză, a cărei consecință juridică ar fi demisia. Referirea la o „instrucțiune” a directorului CEPOL nu ar modifica în niciun fel această concluzie, această expresie trimițând pur și simplu, în termeni non‑tehnici, la prima teză a articolului 1 din decizia atacată.
Pe de altă parte, un membru al personalului CEPOL care nu s‑ar fi conformat acestei „instrucțiuni” nu ar fi fost considerat în mod automat demisionar fără o examinare individuală a cazului său specific. Data preluării atribuțiilor indicată în prima teză a articolului 1 din decizia atacată nu ar avea un caracter absolut, angajații CEPOL având posibilitatea de a conveni asupra unei date de preluare a atribuțiilor ulterioare cu directorul CEPOL. Nu numai că aceasta ar rezulta din modul de redactare a articolului 1 din decizia atacată, ci acest lucru ar fi, de asemenea, inerent noii situații care se aplică tuturor angajaților CEPOL, ceea ce ar conduce în mod necesar la o multitudine de cazuri individuale. Astfel, un membru al personalului CEPOL ar fi fost autorizat să își continue activitatea la domiciliu în Regatul Unit din luna octombrie 2014 și până la sfârșitul contractului său, la data de 31 decembrie a aceluiași an.
Recurenții susțin că decizia atacată le cauzează un prejudiciu în măsura în care aceasta decide realocarea acestora de la Bramshill la Budapesta. În special, pe de o parte, recurenții susțin că această decizie are efecte pecuniare, legate de reducerea semnificativă a remunerației pe care au trebuit să o accepte ca urmare a diferenței dintre coeficienții corectori prevăzuți pentru Regatul Unit și pentru Ungaria, respectiv. Viața privată a recurenților ar fi fost de asemenea afectată negativ. FN ar fi obligat să continue să‑și întrețină soția și copiii vitregi rămași în Regatul Unit, în timp ce FQ ar fi fost obligată să ia două luni de concediu fără plată, precum și o lună de concediu anual pentru a vinde în cel mai scurt timp o casă pe care o deținea în Franța și pentru care nu mai era în măsură să plătească cheltuielile de întreținere și ratele. În susținerea argumentațiilor lor, recurenții invocă Hotărârea din 11 iulie 1996, Aubineau/Comisia (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), care ar fi privit schimbarea repartizării unui agent temporar, dar nu ar fi ridicat nicio problemă de admisibilitate.
Pe de altă parte, recurenții susțin, cu privire la interesul lor de a exercita acțiunea, că decizia atacată era singura pe care o puteau ataca pentru a contesta repartizarea lor la Budapesta.
Recurenții arată de asemenea că, cu excepția cazului în care s‑a convenit o altă dată, de comun acord cu directorul CEPOL, un membru al personalului CEPOL care nu și‑ar fi preluat atribuțiile la Budapesta la 1 octombrie 2014 ar fi fost considerat în mod automat ca demisionar. În această privință, pe de o parte, recurenții subliniază că nicio examinare de la caz la caz nu a fost efectuată. Nicio decizie individuală nu ar fi fost de altfel adoptată cu privire la membrii personalului CEPOL care nu și‑au preluat atribuțiile la Budapesta în timp util. Pe de altă parte, recurenții susțin că Tribunalul Funcției Publice a săvârșit o eroare vădită prin faptul că a reținut, la punctul 57 din hotărârea atacată, că refuzul unuia dintre agenții CEPOL de a‑și prelua atribuțiile la Budapesta la 1 octombrie 2014„poate fi considerat demisie, în speță”. Astfel, Tribunalul Funcției Publice ar fi lăsat să se înțeleagă că un astfel de refuz poate și să nu fie considerat demisie. Or, potrivit recurenților, reiese din modul de redactare a articolului 1 din decizia atacată, că un refuz de acest tip „va fi considerat demisie”.
În această privință, trebuie să se constate că decizia atacată și deciziile de respingere a reclamațiilor implică în esență două aspecte. Primul aspect se referă la deplasarea sediului CEPOL de la Bramshill la Budapesta și la consecințele financiare pe care această deplasare le‑ar putea avea pentru întreg personalul CEPOL. Cel de al doilea se referă la situația angajaților care nu doresc să își preia atribuțiile la noul sediu al CEPOL la Budapesta în timp util.
Cu privire la primul aspect
La punctul 48 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a considerat că, prin decizia atacată, AAIC a CEPOL a decis atât locul, cât și data noului loc de repartizare a personalului CEPOL. La punctul 49 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice s‑a întemeiat pe Hotărârea din 24 februarie 1981, Carbognani și Coda Zabetta/Comisia (
161/80 și 162/80
,
EU:C:1981:51
), pentru a concluziona că decizia atacată, chiar dacă pune în aplicare un act cu aplicabilitate generală al Consiliului și al Parlamentului, trebuie să fie considerată ca fiind o decizie care lezează recurenții în măsura în care modifică locul lor de repartizare în condiții pretins nelegale.
Cu toate acestea, trebuie să se observe că decizia atacată nu a modificat nicidecum locul de repartizare a recurenților. În această privință, trebuie amintit că transferul sediului CEPOL este rezultatul unui acord între statele membre și, astfel cum rezultă din al treilea considerent al deciziei atacate și din deciziile de respingere a reclamațiilor, dintr‑un act al legiuitorului Uniunii. Astfel, pe de o parte, la 8 octombrie 2013, statele membre au hotărât de comun acord că, imediat ce părăsește sediul de la Bramshill, CEPOL va fi găzduit de Budapesta. Pe de altă parte, legiuitorul Uniunii, prin articolul 1 din Regulamentul nr. 543/2014, a modificat articolul 4 din Decizia 2005/681 în sensul că CEPOL nu mai are sediul la Bramshill, ci la Budapesta. Modificând astfel locul sediului CEPOL, statele membre și, după cum a arătat Tribunalul Funcției Publice la punctul 59 din hotărârea atacată, legiuitorul au decis în mod necesar că personalul CEPOL trebuie să fie relocat de la Bramshill la Budapesta. Astfel, în măsura în care, pe de o parte, articolul 20 din statut impune personalului să își stabilească domiciliul la locul de repartizare sau în apropierea acestuia și, pe de altă parte, sediul CEPOL este singurul loc unde își desfășoară activitatea, personalul agenției este, în principiu, repartizat la sediul acesteia.
Prin urmare, la articolul 1 din decizia atacată, AAIC a CEPOL s‑a limitat să reamintească principiul schimbării repartizării personalului său, astfel cum s‑a decis prin acordul comun al statelor membre din 8 octombrie 2013 și prin articolul 4 din Decizia 2005/681, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul nr. 543/2014. Astfel, AAIC a CEPOL nu a modificat în mod distinct situația juridică a recurenților, care rezulta în această privință din acordul comun al statelor membre din 8 octombrie 2013 și de la articolul 4 din Decizia 2005/681, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul nr. 543/2014. Articolul 1 din decizia atacată nu îi leza pe recurenți în această privință.
Nici Hotărârea din 24 februarie 1981, Carbognani și Coda Zabetta/Comisia (
161/80 și 162/80
,
EU:C:1981:51
), la care s‑a referit Tribunalul Funcției Publice la punctul 49 din hotărârea atacată, nici Hotărârea din 11 iulie 1996, Aubineau/Comisia (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), de care se prevalează recurenții, nu repun în discuție această concluzie. Astfel, fiecare dintre aceste două hotărâri privește o situație diferită de cea din speță. În niciuna dintre aceste cauze nu s‑a pus problema, precum în speță, a unei schimbări a repartizării, decisă de statele membre sau de legiuitor și pe care instituția în cauză se limitase, prin actul atacat, la a o pune în aplicare din punct de vedere material în termeni generali. Dimpotrivă, aceste două cauze au avut ca obiect acte individuale, a căror adoptare presupunea exercitarea marjei de apreciere a administrației. Astfel, cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 24 februarie 1981, Carbognani și Coda Zabetta/Comisia (
161/80 și 162/80
,
EU:C:1981:51
), avea ca obiect acte individuale care pot fi considerate în mod obiectiv ca privind schimbarea repartizării a doi funcționari de pe un post exterior situat la Roma (Italia) la sediul Comisiei Comunităților Europene, la Bruxelles (Belgia), în temeiul unei decizii cu aplicabilitate generală de instituire a unui sistem de rotație, care lasă administrației o marjă de apreciere și în special îi permite să țină seama de problemele specifice de serviciu sau de problemele de ordin personal care afectează persoanele interesate (Hotărârea din 24 februarie 1981, Carbognani și Coda Zabetta/Comisia,
161/80 și 162/80
,
EU:C:1981:51
, punctele
-
și
-
).
De asemenea, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 11 iulie 1996, Aubineau/Comisia (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), era contestată o decizie individuală prin care unui agent temporar i‑a fost schimbată repartizarea de la Bruxelles la Ispra (Italia) fără consimțământul său, nu ca urmare a unui act al legiuitorului, ci pentru motivul că nu exista un post corespunzător calificărilor sale în cadrul direcției generale a Comisiei la care a fost angajat (Hotărârea din 11 iulie 1996, Aubineau/Comisia,
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
, punctele
-
).
În plus, în ceea ce privește drepturile pecuniare statutare ale recurenților, este important să fie amintit cuprinsul articolului 64 primul paragraf din statut, aplicabil prin analogie agenților temporari și agenților contractuali în temeiul articolului 20 alineatul (1) și al articolului 92 din RAA: „[r]emunerației funcționarului exprimate în euro, după deducerea reținerilor obligatorii menționate în […] Statut sau în regulamentele adoptate pentru punerea lui în aplicare, i aplică un coeficient corector mai mare, mai mic sau egal cu 100 %, în funcție de condițiile de viață din diferite locuri de repartizare”. Rezultă de aici că stabilirea coeficientului corector aplicabil personalului unei agenții precum CEPOL nu este lăsată la aprecierea AAIC a acesteia, ci este consecința condițiilor de viață de la locul de repartizare. Or, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 60 și 61 de mai sus, modificarea locului de repartizare al recurenților rezulta din acordul comun al statelor membre din 8 octombrie 2013 și din articolul 1 din Regulamentul nr. 543/2014. Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că aplicarea în cazul recurenților a coeficientului corector prevăzut pentru Ungaria în locul celui prevăzut pentru Regatul Unit nu este decât o consecință mecanică a acordului comun al statelor membre din 8 octombrie 2013 și a articolului 1 din Regulamentul nr. 543/2014, pe de o parte, și a articolului 64 primul paragraf din statut, pe de altă parte, la care decizia atacată și deciziile de respingere a reclamațiilor nu au adăugat și din care nu au înlăturat niciun element în această privință.
Rezultă că primul aspect privind decizia atacată și deciziile de respingere a reclamațiilor, întrucât nu a modificat situația juridică a recurenților, nu i‑a lezat pe aceștia.
Cu privire la al doilea aspect
Trebuie amintit că, în conformitate cu indicația care figurează la articolul 1 din decizia atacată, se aștepta de la întregul personal al CEPOL să‑și preia atribuțiile la noul sediu al CEPOL la Budapesta la 1 octombrie 2014 sau la o dată convenită între directorul CEPOL și membrul personalului vizat, și că neconformarea cu aceste instrucțiuni va fi considerată demisie începând de la 30 septembrie 2014. Această indicație permitea două opțiuni membrilor personalului CEPOL. Aceștia puteau fie să își preia atribuțiile la noul sediu al CEPOL la Budapesta în timp util, fie să nu își preia atribuțiile în timp util. În speță, recurenții au ales prima opțiune. Astfel cum a constatat Tribunalul Funcției Publice la punctul 57 din hotărârea atacată, AAIC a CEPOL nu a pus în aplicare în privința lor indicația care figurează la articolul 1 din decizia atacată.
Pentru a modifica situația juridică a recurenților în sensul jurisprudenței citate la punctul 50 de mai sus, această indicație nu trebuia să manifeste simpla intenție a AAIC a CEPOL de a urma o linie de conduită generală în temeiul căreia urma să adopte decizii individuale în viitor, ci să stabilească deja și în mod definitiv norme de aplicare generală de la care AAIC a CEPOL nu putea în principiu să se abată pentru evaluarea situațiilor individuale ale membrilor personalului CEPOL care nu s‑au prezentat la noul sediu al CEPOL la o anumită dată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 noiembrie 2008, Italia/Comisia,
T‑185/05
,
EU:T:2008:519
, punctele
și
, și Hotărârea din 13 decembrie 2016, IPSO/BCE,
T‑713/14
,
EU:T:2016:727
, punctele
-
).
În speță, este necesar să se constate că decizia atacată nu stabilește în mod definitiv nicio normă de această natură. După cum subliniază în mod întemeiat CEPOL, faptul că un membru al personalului CEPOL nu își preia atribuțiile la noul sediu de la Budapesta la data de 1 octombrie 2014 nu ar fi avut drept consecință automată demisia sa de la 30 septembrie precedent fără o examinare individuală a cazului său specific. Astfel, din moment ce diferite motive pot explica absența de la locul de repartizare, simpla împrejurare că un membru al personalului CEPOL nu s‑a prezentat la noul sediu de la Budapesta în timp util nu poate fi interpretată drept un act demisionar.
În această privință, în primul rând, trebuie subliniat că decizia atacată conferă o marjă de negociere directorului CEPOL și membrilor personalului. Pe de o parte, astfel cum s‑a arătat la punctul 29 din hotărârea atacată, articolul 2 al treilea paragraf din această decizie prevede posibilitatea unor negocieri individuale cu privire la preavizul de demisie între directorul CEPOL și membrii personalului care nu doresc să își desfășoare activitatea la noul sediu al CEPOL de la Budapesta.
Pe de altă parte, potrivit articolului 1 din decizia atacată, membrii personalului CEPOL care doresc să își desfășoare activitatea la noul său sediu de la Budapesta puteau conveni cu directorul CEPOL cu privire la o dată a preluării atribuțiilor ulterioară datei de 1 octombrie 2014.
În al doilea rând, reiese din înscrisurile din dosarul din primă instanță că membrii personalului CEPOL care nu și‑au preluat atribuțiile la noul sediu al CEPOL de la Budapesta în timp util au primit o decizie individuală prin care AAIC a CEPOL a „decis să accepte demisia [lor]”, după ce s‑a verificat că nu există motive medicale care să justifice imposibilitatea acestora.
Din cele de mai sus rezultă că, prin adoptarea deciziei atacate, AAIC a CEPOL a stabilit o linie de conduită generală în temeiul căreia urma, în aplicarea dispozițiilor pertinente, să adopte ulterior decizii individuale prin care să se constate, dacă este cazul, demisia agenților CEPOL care nu și‑au preluat atribuțiile în timp util la noul sediu al CEPOL la Budapesta, ținând seama de situația specifică a fiecărui agent.
Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că nici al doilea aspect din decizia atacată nu îi lezează pe recurenți.
Prin urmare, după ascultarea părților, trebuie să se constate din oficiu că Tribunalul Funcției Publice a săvârșit o eroare de drept atunci când nu a declarat inadmisibile concluziile în anulare prezentate în primă instanță.
Rezultă că, fără a fi necesar să se examineze primele două motive ale recursului, prin care recurenții critică respingerea pe fond a concluziilor lor în anulare prezentate în primă instanță, hotărârea atacată trebuie anulată în măsura în care nu a declarat inadmisibile aceste concluzii.
Cu privire la respingerea concluziilor în despăgubiri prezentate în primă instanță
Prin intermediul celui de al treilea motiv, recurenții reproșează Tribunalului Funcției Publice că a săvârșit o eroare de drept în aprecierea concluziilor lor prin care au solicitat despăgubiri pentru prejudiciul material. Recurenții invocă două motive în susținerea argumentației lor.
Prin intermediul primului motiv, recurenții susțin în esență că, în mod eronat, Tribunalul Funcției Publice a respins, la punctele 106-110 din hotărârea atacată, concluziile lor prin care se urmărea repararea prejudiciului material suferit ca fiind inadmisibile ca urmare a nerespectării cerințelor aferente procedurii precontencioase prevăzute la articolul 90 alineatul (2) din statut. În susținerea acestei critici, recurenții invocă mai multe hotărâri ale instanței Uniunii, din care ar reieși că o cerere de despăgubiri legată de o cerere de anulare este admisibilă ca acțiune accesorie acesteia din urmă, fără a trebui să fie în mod obligatoriu precedată de o cerere prin care se urmărește obținerea unei despăgubiri, și, dacă este cazul, de o reclamație îndreptată împotriva respingerii acesteia. Or, pe de o parte, drept răspuns la întrebarea scrisă a Tribunalului, menționată la punctul 40 de mai sus, recurenții au susținut că Tribunalul Funcției Publice nu a efectuat o reală examinare a existenței unei legături directe între concluziile lor în anulare și cele în despăgubire. Pe de altă parte, recurenții susțin că concluziile lor în despăgubire prezentate în primă instanță aveau ca obiect tocmai de a obține repararea unui prejudiciu legat direct de decizia atacată. În aceste condiții, cererea în cauză nu ar trebui nicidecum, în opinia lor, să fie precedată de o reclamație.
Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurenții susțin în esență că, în măsura în care respingerea concluziilor în anulare prezentate în primă instanță este afectată de eroare, ar trebui de asemenea să se critice Tribunalul Funcției Publice pentru că a statuat, la punctul 111 din hotărârea atacată, că concluziile prin care se urmărește despăgubirea pentru prejudiciul material trebuiau, presupunând că sunt strâns legate de concluziile în anulare menționate, să fie înlăturate ca urmare a respingerii acestora din urmă.
CEPOL contestă argumentația recurenților.
În hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a reținut două motive pentru a respinge concluziile prin care se urmărește repararea prejudiciului material suferit de recurenți.
Pe de o parte, la punctul 110 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a respins ca inadmisibile concluziile având ca obiect repararea prejudiciului material al recurenților, pentru motivul că cerințele aferente procedurii precontencioase nu au fost respectate. Pentru a ajunge la această concluzie, Tribunalul Funcției Publice a stabilit, la punctul 108 din hotărârea atacată, că AAIC a CEPOL nu a adoptat, în decizia atacată, o luare de poziție cu privire la consecințele financiare statutare pentru fiecare dintre recurenți în mod individual. La punctul 109 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a constatat că doar în cadrul reclamațiilor lor respective recurenții au solicitat în mod oficial AAIC a CEPOL ca preluarea atribuțiilor lor să fie însoțită de măsuri menite să compenseze în mod echitabil scăderea venitului lor net, care rezultă în special, în speță, din aplicarea coeficientului corector prevăzut pentru Ungaria. Tribunalul Funcției Publice a concluzionat că această pretenție constituia o cerere, în sensul articolului 90 alineatul (1) din statut, a cărei respingere în cadrul deciziilor de respingere a reclamațiilor ar fi trebuit să facă obiectul unei reclamații. Or, potrivit Tribunalului Funcției Publice, recurenții nu au introdus o reclamație împotriva acestei decizii de respingere anterior introducerii acțiunii în primă instanță.
Pe de altă parte, la punctul 111 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a statuat că, în orice caz, chiar presupunând că sunt strâns legate de concluziile în anulare, concluziile care urmăresc despăgubirea pentru prejudiciul material trebuie să fie înlăturate ca urmare a respingerii acestora din urmă.
Procedând astfel, Tribunalul Funcției Publice nu a săvârșit o eroare de drept.
Astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 51-74 de mai sus, Tribunalul Funcției Publice era obligat să respingă concluziile în anulare prezentate în primă instanță ca fiind inadmisibile în măsura în care acestea erau îndreptate împotriva unui act care nu lezează. Tribunalul Funcției Publice putea, așadar, să considere, la punctul 111 din hotărârea atacată, că concluziile recurenților având ca obiect despăgubirea pentru prejudiciul lor material trebuiau, presupunând că sunt strâns legate de concluziile lor în anulare, să fie înlăturate ca urmare a respingerii acestora din urmă. Prin urmare, chiar dacă se presupune că recurenții pot susține în mod întemeiat în cadrul primului motiv că Tribunalul Funcției Publice a săvârșit o eroare prin faptul că nu a reținut existența unei legături directe între aceste concluzii și concluziile care urmăresc despăgubirea pentru prejudiciul material, nu se poate reproșa Tribunalului Funcției Publice că a înlăturat aceste din urmă concluzii.
În consecință, este necesar să se respingă al treilea motiv.
Cu privire la acțiunea în primă instanță
În temeiul articolului 4 din Regulamentul (UE, Euratom) 2016/1192 al Parlamentului European și al Consiliului din 6 iulie 2016 privind transferul către Tribunal al competenței de a se pronunța în primă instanță asupra litigiilor dintre Uniunea Europeană și agenții acesteia (
JO 2016, L 200, p. 137
), în cazul în care Tribunalul anulează o decizie a Tribunalului Funcției Publice, dar consideră că litigiul este în stare de judecată, camera care se pronunță asupra recursului se pronunță și asupra litigiului. Această situație se regăsește în cauză.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că hotărârea atacată nu este anulată decât în măsura în care Tribunalul Funcției Publice nu a declarat inadmisibile concluziile în anulare prezentate în primă instanță. În schimb, astfel cum s‑a arătat la punctele 76-85 de mai sus, hotărârea atacată rămâne fondată în măsura în care respinge concluziile recurenților prin care se urmărește repararea prejudiciului material pretins suferit. În ceea ce privește respingerea de către Tribunalul Funcției Publice a concluziilor recurenților prin care se urmărește repararea prejudiciului moral invocat, acesta nu a făcut obiectul niciunei contestații în cadrul prezentului recurs (a se vedea punctul 45 de mai sus).
Astfel, este de competența Tribunalului să se pronunțe în mod definitiv numai cu privire la concluziile în anulare prezentate în primă instanță. Pentru motivele reținute la punctele 49-75 de mai sus, este necesar să se considere că aceste concluzii trebuie să fie declarate inadmisibile.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Conform articolului 211 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat sau atunci când recursul este fondat, iar Tribunalul soluționează el însuși litigiul, acesta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 211 alineatul (1) din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Totuși, potrivit articolului 211 alineatul (4) din Regulamentul de procedură, prin derogare de la articolul 134 alineatul (1), Tribunalul poate dispune ca, în recursurile declarate de funcționari sau de alți agenți ai unei instituții, cheltuielile de judecată să fie repartizate între părți, în măsura impusă de echitate.
În speță, recurenții au căzut în pretenții în ceea ce privește atât procedura de recurs, cât și cea în primă instanță, iar CEPOL a solicitat obligarea lor la plata cheltuielilor de judecată. Cu toate acestea, în spiritul echității, Tribunalul consideră că, având în vedere toate împrejurările speței, se va face o justă apreciere a cauzei prin obligarea fiecărei părți să suporte propriile cheltuieli de judecată aferente ambelor proceduri.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera de recursuri)
declară și hotărăște:

1)
Anulează Hotărârea Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera a treia) din 11 aprilie 2016, FN și alții/CEPOL (F‑41/15 DISS II), în măsura în care nu a declarat inadmisibile concluziile în anulare prezentate de FN, FP și FQ.

2)
Respinge concluziile în anulare prezentate de FN, FP și FQ în fața Tribunalului Funcției Publice în cauza F‑41/15 DISS II.

3)
Respinge în rest recursul.

4)
FN, FP și FQ, pe de o parte, și Agenția Uniunii Europene pentru Formare în Materie de Aplicare a Legii (CEPOL), pe de altă parte, suportă fiecare propriile cheltuieli de judecată aferente procedurii de recurs și procedurii din prima instanță.

Jaeger
Van der Woude
Frimodt Nielsen
Kanninen
Gratsias
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 25 octombrie 2018.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.