CELEX: 62020CJ0674
Begäran om förhandsavgörande
Den inre marknaden
Artikel 114.2 FEUF
Bestämmelser om skatter och avgifter omfattas inte
Direktiv 2000/31/EG
Informationssamhällets tjänster
Elektronisk handel
Telematikportal för fastighetsförmedling
Artikel 1.5 a
Beskattning omfattas inte
Definition
Regional lagstiftning om en skatt på logianläggningar för turister
Bestämmelse enligt vilken förmedlare är skyldiga att på skriftlig begäran lämna vissa uppgifter avseende dessa logianläggningars verksamhet till skattemyndigheten i syfte att identifiera dem som är skyldiga att betala skatten
Artikel 56 FEUF
Diskriminering föreligger inte
Det föreligger inte någon begränsning

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 1.5 a och artikel 15.2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (”Direktiv om elektronisk handel”) (
EGT L 178, 2000, s. 1
), artiklarna 1–3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/123/EG av den 12 december 2006 om tjänster på den inre marknaden (
EUT L 376, 2006, s. 36
) samt artikel 56 FEUF.
Begäran har framställts i ett mål i vilket Airbnb Ireland UC väckt talan om ogiltigförklaring av artikel 12 i ordonnance de la Région de Bruxelles-Capitale du 23 décembre 2016 (huvudstadsregionen Bryssels beslut av den 23 december 2016 om regional skatt på logianläggningar för turister).
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 2000/31
I skäl 12 i direktiv 2000/31 anges följande:
”Vissa verksamheter måste undantas från tillämpningsområdet för detta direktiv, eftersom friheten att tillhandahålla tjänster på dessa områden för närvarande inte kan tryggas med stöd av fördraget eller befintlig sekundärrätt. Dessa undantag utesluter inte instrument som kan visa sig nödvändiga för att den inre marknaden skall fungera väl. Beskattning, särskilt mervärdesskatt på ett stort antal av de tjänster som omfattas av detta direktiv, måste undantas från detta direktivs tillämpningsområde.”
I skäl 13 i samma direktiv anges följande:
”Detta direktiv syftar inte till att införa bestämmelser om skattskyldigheter. Det föregriper inte heller utarbetandet av gemenskapsinstrument för skatteaspekter på elektronisk handel.”
I skäl 21 i nämnda direktiv anges följande:
”Det samordnade områdets omfattning påverkar inte gemenskapens framtida harmonisering när det gäller informationssamhällets tjänster eller den framtida lagstiftning som antas på nationell nivå i enlighet med gemenskapslagstiftningen. Det samordnade området omfattar endast krav beträffande sådan online-verksamhet som online-information, online-reklam, online-handel och online-avtal …”
I artikel 1 i direktiv 2000/31, med rubriken ”Mål och tillämpningsområde”, föreskrivs följande:
”1.   Syftet med detta direktiv är att bidra till att den inre marknaden fungerar väl genom att säkerställa den fria rörligheten för informationssamhällets tjänster mellan medlemsstaterna.
2.   Genom detta direktiv tillnärmas, i den mån det krävs för att nå det mål som avses i punkt 1, vissa nationella bestämmelse om informationssamhällets tjänster som rör den inre marknaden, tjänsteleverantörers etablering, kommersiella meddelanden, avtal slutna på elektronisk väg, mellanhänders ansvar, uppförandekoder, utomrättslig lösning av tvister, möjlighet att föra talan inför domstol samt samarbete mellan medlemsstaterna.
…
5.   Detta direktiv skall inte tillämpas på
a)
beskattning,
…”
I artikel 3.2 i direktivet föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna får inte av skäl som omfattas av det samordnade området begränsa den fria rörligheten för de av informationssamhällets tjänster som har ursprung i en annan medlemsstat.”
Enligt artikel 3.4 i direktivet är ett undantag från detta förbud, med förbehåll för att det är proportionerligt i förhållande till det eftersträvade målet, endast möjligt av hänsyn till allmän ordning, skydd för folkhälsan, allmän säkerhet eller konsumentskydd.
I artikel 15.2 i samma direktiv föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna kan fastställa skyldigheter för leverantörer av informationssamhällets tjänster att omedelbart informera de behöriga myndigheterna om påstådda olagliga verksamheter som utförts eller olaglig information som tillhandahållits av mottagarna av deras tjänster eller att till behöriga myndigheter på deras begäran lämna information som gör det möjligt att identifiera de mottagare av deras tjänster med vilka de ingått lagringsavtal.”
Direktiv 2006/123
I artikel 1 i direktiv 2006/123, med rubriken ”Syfte”, föreskrivs följande:
”1.   I detta direktiv fastställs de allmänna bestämmelser som skall underlätta utövandet av etableringsfriheten för tjänsteleverantörer och den fria rörligheten för tjänster, samtidigt som tjänsternas höga kvalitetsnivå bibehålls.
…”
I artikel 2 i direktivet, med rubriken ”Tillämpningsområde”, föreskrivs följande:
”1.   Detta direktiv skall tillämpas på tjänster som tillhandahålls av tjänsteleverantörer som är etablerade i en medlemsstat.
…
3.   Detta direktiv skall inte tillämpas på skatteområdet.”
I artikel 3 i samma direktiv, med rubriken ”Förhållande till andra bestämmelser i [unions]rätten”, föreskrivs följande:
”1.   Om bestämmelserna i detta direktiv stridet mot en bestämmelse i en annan [unions]rättsakt som reglerar specifika frågor rörande tillträde till och utövande av en tjänsteverksamhet inom särskilda områden eller för särskilda yrken, skall bestämmelsen i den andra [unions]rättsakten ges företräde och tillämpas på dessa särskilda områden eller yrken. …
…
3.   Medlemsstaterna skall tillämpa bestämmelserna i detta direktiv i enlighet med bestämmelserna i fördraget om etableringsrätt och fri rörlighet för tjänster.”
Belgisk rätt
Genom ordonnance de la Région de Bruxelles-Capitale du 23 décembre 2016, relative à la taxe régionale sur les établissements d’hébergement touristique (huvudstadsregionen Bryssels beslut av den 23 december 2016 om regional skatt på logianläggningar för turister) (
Moniteur belge
av den 6 januari 2017, s. 509) (nedan kallat beslutet av den 23 december 2016) infördes en schablonskatt som beräknas per övernattning och som ska erläggas av den som driver en logianläggning för turister. Logianläggningar för turister omfattar inkvartering av turister i hemmet när detta sker mot ersättning (nedan kallad den schablonberäknade turistskatten).
Enligt artikel 2.8 i beslutet av den 23 december 2016 definieras som förmedlare ”varje fysisk eller juridisk person som, mot betalning, ingriper för att tillhandahålla en inkvarteringsplats på turistmarknaden, för att sköta marknadsföringen till turister av en logianläggning för turister eller för att erbjuda tjänster genom vilka uthyrare och turister direkt kan komma i kontakt med varandra”.
Enligt artikel 3 i beslutet beräknas den schablonberäknade turistskatten genom att ett grundbelopp per inkvarteringsplats, vilket är lägre för privatbostäder, multipliceras med det antal nätter som turisterna har tillbringat på inkvarteringsplatsen.
Det framgår av artikel 4 i beslutet att den schablonberäknade turistskatten ska erläggas av den som driver logianläggningen för turister eller, om denne är insolvent eller okänd, av fastighetsägaren. Det framgår vidare av artikel 7 i samma beslut att den som är skyldig att betala denna skatt ska inge en månatlig deklaration till skattemyndigheten.
I artikel 12 i beslutet av den 23 december 2016 föreskrivs följande:
”Förmedlarna ska, när det gäller de logianläggningar för turister som är belägna i huvudstadsregionen Bryssel, för vilka de agerar som förmedlare eller bedriver marknadsföring, på skriftlig begäran, till de tjänstemän som utsetts av regeringen lämna uppgifter om den som driver logianläggningarna för turister och kontaktuppgifter till dessa anläggningar samt uppgifter om det antal övernattningar och inkvarteringsplatser som hyrts ut under det gångna året.
En administrativ straffavgift på 10000 euro kan påföras en förmedlare som inte svarar på den skriftliga begäran som avses i föregående stycke.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Efter det att beslutet av den 23 december 2016 hade trätt i kraft, riktade administration fiscale de la région de Bruxelles-Capitale (skattemyndigheten i huvudstadsregionen Bryssel) den 10 februari 2017 en begäran om upplysningar till Airbnb Ireland angående de användare som utnyttjar deras tjänster och som var skyldiga att betala den schablonberäknade turistskatten (nedan kallad den första begäran om upplysningar).
Den 31 mars 2017 uttryckte Airbnb Ireland reservationer avseende denna begäran och föreslog att den skulle diskuteras med de regionala myndigheterna. Den 8 augusti 2017 översände skattemyndigheten en ny och mer specifik begäran om upplysningar till Airbnb Ireland avseende nio logianläggningar för turister som är belägna i huvudstadsregionen Bryssel (nedan kallad den andra begäran om upplysningar).
Den 8 september 2017 meddelade Airbnb Ireland att bolaget inte avsåg att efterkomma den andra begäran om upplysningar, vilket ledde till att skattemyndigheten i huvudstadsregionen Bryssel den 10 november 2017 påförde Airbnb Ireland nio böter på 10000 euro vardera.
Mellan den första begäran om upplysningar och den andra begäran om upplysningar väckte Airbnb Ireland den 10 juli 2017 talan vid den hänskjutande domstolen, det vill säga Cour constitutionnelle (Författningsdomstolen, Belgien), om ogiltigförklaring av artikel 12 i beslutet av den 23 december 2016.
Den hänskjutande domstolen har – efter att ha konstaterat att det framgick av förarbetena att syftet med beslutet av den 23 december 2016 var att, genom att införa den schablonberäknade turistskatten, låta turistsektorn bidra till de ekonomiska bördor som turismen medför och harmonisera beskattningen av logianläggningar för turister i huvudstadsregionen Bryssel – påpekat att förmedlarna, däribland Airbnb Ireland, varken var skyldiga att betala nämnda skatt eller att uppbära den, men att de enligt artikel 12 i beslutet var skyldiga att, på skriftlig begäran av skattemyndigheten, lämna upplysningar, varvid underlåtenhet att uppfylla denna skyldighet medför att de riskerar att påföras en administrativ straffavgift på 10000 euro.
Den hänskjutande domstolen har påpekat att enligt EU-domstolens praxis ska en förmedlingstjänst som, med hjälp av en elektronisk plattform, har till syfte att mot ersättning föra samman potentiella hyresgäster med yrkesmässiga eller icke-yrkesmässiga uthyrare som erbjuder kortvariga inkvarteringstjänster, samtidigt som även ett antal tjänster som är accessoriska till förmedlingstjänsten tillhandahålls, kvalificeras som en av ”informationssamhällets tjänster” vilken omfattas av direktiv 2000/31 (dom av den 19 december 2019, Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
, punkt
). Den hänskjutande domstolen, som anser att de förmedlare som avses i beslutet av den 23 december 2016 huvudsakligen är leverantörer av en sådan förmedlingstjänst, undrar därför om nämnda direktiv är relevant i det aktuella målet, eftersom det i artikel 1.5 a i det direktivet föreskrivs att det inte ska tillämpas på ”beskattning”.
Den hänskjutande domstolen vill särskilt få klarhet i hur detta begrepp ska tolkas och hur artikel 12 i beslutet av den 23 december 2016 ska kvalificeras i detta avseende. Den artikeln ingår i en skattelagstiftning, men Airbnb Ireland har emellertid hävdat att undantaget i artikel 1.5 a i direktiv 2000/31, som ska tolkas restriktivt, inte är tillämpligt i förevarande fall, vilket medför att artikel 12 i nämnda beslut omfattas av direktivets tillämpningsområde. Artikel 12 uppfyller på grund av den skyldighet att lämna upplysningar som föreskrivs däri emellertid inte de villkor som anges i artikel 3.4 i direktiv 2000/31, enligt vilka medlemsstaterna får vidta åtgärder som begränsar den fria rörligheten för informationssamhällets tjänster.
Mot denna bakgrund beslutade Cour constitutionnelle (Författningsdomstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska artikel 1.5 a i direktiv [2000/31] tolkas så, att en nationell bestämmelse som medför skyldighet för leverantörer av en förmedlingstjänst som, genom en elektronisk plattform, har till syfte att mot ersättning förmedla kontakter mellan potentiella hyresgäster och professionella eller icke-professionella uthyrare som erbjuder kortvarig inkvartering, att på skriftlig begäran av skattemyndigheten och vid äventyr av en administrativ straffavgift, lämna ’uppgifter om den som driver logianläggningarna för turister och kontaktuppgifter till dessa anläggningar samt uppgifter om det antal övernattningar och inkvarteringsplatser som hyrts ut under det gångna året’ i syfte att identifiera skattskyldiga avseende en regional skatt på logianläggningar för turister och deras beskattningsbara inkomst, omfattas av området ’beskattning’ och därmed ska anses utesluten från detta direktivs tillämpningsområde?
2)
Om den första tolkningsfrågan besvaras jakande, ska då artiklarna 1–3 i direktiv [2006/123] tolkas så, att direktivet är tillämpligt på en sådan nationell bestämmelse som den som beskrivs i den första tolkningsfrågan? Ska, i förekommande fall, artikel 56 [FEUF] tolkas så, att den är tillämplig på en sådan bestämmelse?
3)
Ska artikel 15.2 i direktiv [2000/31] tolkas så, att den är tillämplig på en sådan nationell bestämmelse som den som beskrivs i den första tolkningsfrågan och tillåter en sådan bestämmelse?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 1.5 a i direktiv 2000/31 ska tolkas så, att en bestämmelse i en medlemsstats skattelagstiftning enligt vilken förmedlare, när det gäller logianläggningar för turister som är belägna i en region i den medlemsstaten, för vilka de agerar som förmedlare eller bedriver marknadsföring, är skyldiga att till skattemyndigheten, på skriftlig begäran från denna myndighet, lämna uppgifter om den som driver logianläggningarna för turister och kontaktuppgifter till dessa anläggningar samt uppgifter om det antal övernattningar och inkvarteringsplatser som hyrts ut under det gångna året, till sin natur ska anses vara en oskiljaktig del av den lagstiftning som den ingår i och således omfattas av området ”beskattning”, vilket uttryckligen är undantaget från direktivets tillämpningsområde.
För det första erinrar domstolen om att direktiv 2000/31 antogs med stöd av bland annat artikel 95 EG, vars lydelse återges i artikel 114 FEUF, vilken i punkt 2 undantar ”bestämmelser om skatter och avgifter” från fördragets tillämpningsområde. I domen av den 29 april 2004, kommissionen/rådet (
C‑338/01
,
EU:C:2004:253
, punkt
), angav domstolen att uttrycket inte bara omfattar hela skattesystemet, utan att det finns anledning att skilja mellan olika typer av skatter och avgifter, utan även samtliga aspekter av detta område, oavsett om det rör sig om materiella regler eller förfarandebestämmelser. Domstolen preciserade även att metoderna för indrivning av alla former av pålagor inte kan särskiljas från det skatte- eller uppbördssystem till vilket de hör (dom av den 29 april 2004, kommissionen/rådet,
C‑338/01
,
EU:C:2004:253
, punkt
).
För det andra framgår denna tolkning även av dessa bestämmelsers placering i fördragen. Artikel 114.2 FEUF ingår nämligen i kapitel 3, med rubriken ”Tillnärmning av lagstiftning”, som följer efter kapitel 2, med rubriken ”Bestämmelser om skatter och avgifter”, i avdelning VII, som avser ”[g]emensamma regler om konkurrens, beskattning och tillnärmning av lagstiftning” i EUF-fördraget. Allt som rör kapitel 3, det vill säga tillnärmning av lagstiftning, avser följaktligen inte, och kan inte avse, det som omfattas av kapitel 2, det vill säga bestämmelser om skatter och avgifter.
För det tredje gäller samma resonemang även sekundärrätten som antagits med stöd av artikel 95 EG och därefter artikel 114 FEUF. Det är dessutom det som framgår av en bokstavstolkning av det omfattande begrepp som används i artikel 1.5 a i direktiv 2000/31, det vill säga området ”beskattning”, vilket således kräver en vid tolkning, såsom domstolen har slagit fast, till exempel vad gäller begreppet transportområdet, som är mer omfattande än begreppet transporttjänster (dom av den 15 oktober 2015, Grupo Itevelesa m.fl.
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
, punkt
).
För det fjärde bekräftas dessa överväganden av skälen 12 och 13 i direktiv 2000/31, där det anges att ”beskattning” ska undantas från direktivets tillämpningsområde och att direktivet ”inte [syftar] till att införa bestämmelser om skattskyldigheter”.
I förevarande fall är det utrett att sådana tjänster som Airbnb Ireland tillhandahåller ingår bland informationssamhällets tjänster, vilka omfattas av direktiv 2000/31, eftersom domstolen har slagit fast att en förmedlingstjänst som, med hjälp av en elektronisk plattform, har till syfte att mot ersättning föra samman potentiella hyresgäster med yrkesmässiga eller icke-yrkesmässiga uthyrare som erbjuder kortvariga inkvarteringstjänster, samtidigt som även ett antal tjänster som är accessoriska till förmedlingstjänsten tillhandahålls, utgör en av informationssamhällets tjänster (dom av den 19 december 2019, Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
, punkterna
och
).
Såsom den hänskjutande domstolen har påpekat krävs det emellertid för att direktivet ska vara tillämpligt i det nationella målet att artikel 12 i beslutet av den 23 december 2016 – enligt vilken förmedlarna, när det gäller de logianläggningar för turister som är belägna i huvudstadsregion Bryssel, för vilka de agerar som förmedlare eller bedriver marknadsföring, är skyldiga att till skattemyndigheten, på skriftlig begäran från denna myndighet, lämna uppgifter om den som driver logianläggningarna för turister och kontaktuppgifter till dessa anläggningar samt uppgifter om det antal övernattningar och inkvarteringsplatser som hyrts ut under det gångna året – inte kan anses omfattas av området ”beskattning”. I annat fall omfattas den inte av tillämpningsområdet för direktiv 2000/31, i enlighet med artikel 1.5 a i direktivet.
Det ska i detta hänseende understrykas att även om det är riktigt att artikel 12 i beslutet av den 23 december 2016 inte i sig riktar sig till de som är skyldiga att betala den schablonberäknade turistskatten, utan till de personer som har agerat som förmedlare vid uthyrningen av en bostad för turister mot betalning, och att syftet med denna bestämmelse är att dessa personer – vid äventyr av böter – tillhandahåller uppgifter till förvaltningsmyndigheten i huvudstadsregionen Bryssel, är det dock för det första skattemyndigheten som är mottagare av dessa uppgifter. För det andra ingår denna artikel – såsom den hänskjutande domstolen själv har betonat – i en skattelagstiftning, närmare bestämt beslutet av den 23 december 2016, för det tredje kan de uppgifter som enligt artikeln ska överlämnas, på grund av sitt innehåll, inte skiljas från nämnda lagstiftning, eftersom det endast är dessa uppgifter som gör det möjligt att identifiera den som faktiskt är skyldig att betala den schablonberäknade turistskatten, beskattningsunderlaget för den skatten, det vill säga privatbostaden och antalet inkvarteringsplatser samt antalet övernattningar, och följaktligen beloppet på den skatten.
Mot denna bakgrund ska den första frågan besvaras enligt följande. En bestämmelse i en medlemsstats skattelagstiftning enligt vilken förmedlare, när det gäller logianläggningar för turister som är belägna i en region i den medlemsstaten, för vilka de agerar som förmedlare eller bedriver marknadsföring, är skyldiga att till den regionala skattemyndigheten, på skriftlig begäran från denna myndighet, lämna uppgifter om den som driver logianläggningarna för turister och kontaktuppgifter till dessa anläggningar samt uppgifter om det antal övernattningar och inkvarteringsplatser som hyrts ut under det gångna året, ska till sin natur anses vara en oskiljaktig del av den lagstiftning som den ingår i och således omfattas av området ”beskattning”, vilket uttryckligen är undantaget från tillämpningsområdet för direktiv 2000/31.
Den andra frågan
Huruvida tolkningsfrågan kan tas upp till prövning
Den italienska och den österrikiska regeringen anser att den andra frågan inte kan tas upp till prövning, eftersom den hänskjutande domstolen inte har lämnat de preciseringar som krävs enligt artikel 94 c i domstolens rättegångsregler till stöd för åberopandet av artiklarna 1–3 i direktiv 2006/123 och artikel 56 FEUF och inte har preciserat vilka följder den anser att den begärda tolkningen av dessa bestämmelser kommer att få för avgörandet i det nationella målet. Det framgår således inte av beslutet om hänskjutande att frågan är nödvändig.
EU-domstolen konstaterar att den andra frågan består av två delar. Den första delen avser huruvida artiklarna 1–3 i direktiv 2006/123 utgör hinder för en sådan nationell lagstiftning som den som är aktuell i det nationella målet och den andra delen avser huruvida en sådan lagstiftning är förenlig med artikel 56 FEUF.
När det gäller den andra frågans första del är det riktigt att den hänskjutande domstolen inte har lämnat några uppgifter till stöd för att artiklarna 1–3 i direktiv 2006/123 anges, vilket innebär att EU-domstolen, i strid med kraven i artikel 94 c i rättegångsreglerna, varken känner till de skäl som fått den hänskjutande domstolen att undra över tolkningen av dessa bestämmelser eller det samband som den har funnit föreligga mellan dessa bestämmelser och artikel 12 i beslutet av den 23 december 2016 (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 30 juni 2020, Airbnb Ireland och Airbnb Payments UK,
C‑723/19
, ej publicerat,
EU:C:2020:509
, punkt
). Den andra tolkningsfrågans första del kan således inte tas upp till prövning.
Vad gäller den andra frågans andra del hänvisas det däremot i begäran om förhandsavgörande flera gånger till artikel 56 FEUF i den hänskjutande domstolens sammanfattning av samtliga grunder som anförts av Airbnb Ireland. EU-domstolen kan följaktligen identifiera det exakta samband som den hänskjutande domstolen, i samband med de särskilda omständigheterna i det nationella målet, har funnit föreligga mellan den bestämmelsen och artikel 12 i beslutet av den 23 december 2016. Domstolen finner således att den andra frågans andra del kan tas upp till prövning och att den ska besvaras i sak.
Prövning i sak
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågans andra del för att få klarhet i huruvida en sådan lagstiftning som den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken leverantörer av fastighetsförmedlingstjänster, oberoende av var de är etablerade och på vilket sätt de agerar som förmedlare, när det gäller logianläggningar för turister som är belägna i en region i den berörda medlemsstaten, för vilka de agerar som förmedlare eller bedriver marknadsföring, är skyldiga att till den regionala skattemyndigheten, på skriftlig begäran från denna myndighet, lämna uppgifter om den som driver logianläggningarna för turister och kontaktuppgifter till dessa anläggningar samt uppgifter om det antal övernattningar och inkvarteringsplatser som hyrts ut under det gångna året, strider mot förbudet i artikel 56 FEUF.
Det ska för det första understrykas att artikel 12 i beslutet av den 23 december 2016 medför en skyldighet att efterkomma en begäran om upplysningar från skattemyndigheten för samtliga förmedlare vars verksamhet rör logianläggningar för turister som är belägna i huvudstadsregionen Bryssel, oberoende av var dessa förmedlare är etablerade och följaktligen oavsett i vilken medlemsstat de är etablerade. Det är inte heller relevant på vilket sätt dessa ekonomiska aktörer agerar som förmedlare, det vill säga digitalt eller på annat sätt för att förmedla kontakt.
En sådan lagstiftning är således inte diskriminerande och avser inte i sig villkoren för att tillhandahålla förmedlingstjänster, utan innebär endast en skyldighet för tjänsteleverantörerna att, när tjänsten har tillhandahållits, spara uppgifterna så att de berörda ägarna av den aktuella egendomen kan beskattas korrekt avseende den skatt som hänför sig till uthyrningen av egendomen.
I detta avseende framgår det av fast rättspraxis att en nationell lagstiftning som omfattar alla näringsidkare som utövar verksamhet inom landet, och som inte har som syfte att reglera villkoren för de berörda företagens tillhandahållanden av tjänster och vars begränsade verkan som den skulle kunna ha på det fria tillhandahållandet av tjänster är alltför osäker och alltför indirekt för att den förpliktelse som den innehåller ska kunna anses vara ägnad att begränsa denna frihet, inte strider mot förbudet i artikel 56 FEUF (dom av den 8 maj 2014, Pelckmans Turnhout,
C‑483/12
,
EU:C:2014:304
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Airbnb Ireland har medgett att artikel 12 i beslutet av den 23 december 2016 i teorin inte är diskriminerande men anser att den i praktiken särskilt påverkar förmedlingstjänster såsom de som Airbnb Ireland tillhandahåller.
Utvecklingen av tekniska hjälpmedel och den nuvarande utformningen av marknaden för tillhandahållande av fastighetsförmedlingstjänster leder visserligen till konstaterandet att förmedlare som tillhandahåller sina tjänster via en telematikportal, med tillämpning av en sådan lagstiftning som den aktuella, kan komma att behöva uppfylla skyldigheten att lämna uppgifter till skattemyndigheten oftare och i större omfattning än andra förmedlare. Den mer omfattande skyldigheten återspeglar emellertid endast det större antal transaktioner som förmedlarna genomför och deras respektive marknadsandel. Härav följer således ingen diskriminering.
Det ska vidare påpekas att skattskyldigheter till sin natur medför ytterligare kostnader för tjänsteleverantörerna.
Domstolen har emellertid haft tillfälle att understryka att åtgärder som endast får till följd att ytterligare kostnader uppkommer för den ifrågavarande tjänsten, och som påverkar tillhandahållandet av tjänster mellan medlemsstaterna och inom en medlemsstat på samma sätt, inte omfattas av artikel 56 FEUF (se dom av den 22 november 2018, Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank,
C‑625/17
,
EU:C:2018:939
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska slutligen påpekas att även om skyldigheten för samtliga förmedlare att informera skattemyndigheten, när denna myndighet begär det, avseende uppgifter om den som driver logianläggningarna för turister och kontaktuppgifter till dessa anläggningar samt det antal övernattningar och inkvarteringsplatser som hyrts ut under det gångna året, kan medföra ytterligare kostnader, vilka bland annat är knutna till sökning och lagring av de aktuella uppgifterna, ska det påpekas att de aktuella uppgifterna, särskilt när det gäller förmedlingstjänster som tillhandahålls digitalt, sparas av sådana förmedlare som Airbnb Ireland, vilket under alla förhållanden innebär att den ytterligare kostnad som denna skyldighet medför för dessa förmedlare verkar vara liten.
Det räcker i detta hänseende att hänvisa till Airbnb Irelands uttalanden i det mål som avgjordes genom domen av den 19 december 2019, Airbnb Ireland (
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
), enligt vilka bolaget angav att det som en tjänst erbjöd ”ett system för betygsättning av uthyrare och hyresgäster som är tillgängliga för framtida uthyrare och hyresgäster”, vilket per automatik innebär att de uppgifter som hänför sig till detta lagras.
Mot denna bakgrund ska den andra frågans andra del besvaras enligt följande. En sådan lagstiftning som den som är aktuell i det nationella målet, enligt vilken leverantörer av fastighetsförmedlingstjänster, oberoende av var de är etablerade och på vilket sätt de agerar som förmedlare, när det gäller logianläggningar för turister som är belägna i en region i den berörda medlemsstaten, för vilka de agerar som förmedlare eller bedriver marknadsföring, är skyldiga att till den regionala skattemyndigheten, på skriftlig begäran från denna myndighet, lämna uppgifter om den som driver logianläggningarna för turister och kontaktuppgifter till dessa anläggningar samt uppgifter om det antal övernattningar och inkvarteringsplatser som hyrts ut under det gångna året, strider inte mot förbudet i artikel 56 FEUF.
Den tredje frågan
Den tredje tolkningsfrågan avser tolkningen av artikel 15.2 i direktiv 2000/31 och bygger på förutsättningen att direktivet är tillämpligt i det nationella målet. Det framgår emellertid av svaret på den första frågan att så inte är fallet. Det saknas således anledning att besvara den tredje frågan.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
En bestämmelse i en medlemsstats skattelagstiftning enligt vilken förmedlare, när det gäller logianläggningar för turister som är belägna i en region i den medlemsstaten, för vilka de agerar som förmedlare eller bedriver marknadsföring, är skyldiga att till den regionala skattemyndigheten, på skriftlig begäran från denna myndighet, lämna uppgifter om den som driver logianläggningarna för turister och kontaktuppgifter till dessa anläggningar samt uppgifter om det antal övernattningar och inkvarteringsplatser som hyrts ut under det gångna året, ska till sin natur anses vara en oskiljaktig del av den lagstiftning som den ingår i och således omfattas av området ”beskattning”, vilket uttryckligen är undantaget från tillämpningsområdet för Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG av den 8 juni 2000 om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden (”Direktiv om elektronisk handel”).

2)
En lagstiftning enligt vilken leverantörer av fastighetsförmedlingstjänster, oberoende av var de är etablerade och på vilket sätt de agerar som förmedlare, när det gäller logianläggningar för turister som är belägna i en region i den berörda medlemsstaten, för vilka de agerar som förmedlare eller bedriver marknadsföring, är skyldiga att till den regionala skattemyndigheten, på skriftlig begäran från denna myndighet, lämna uppgifter om den som driver logianläggningarna för turister och kontaktuppgifter till dessa anläggningar samt uppgifter om det antal övernattningar och inkvarteringsplatser som hyrts ut under det gångna året, strider inte mot förbudet i artikel 56 FEUF.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.