CELEX: 62018CJ0160
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Muitas savienība un kopējais muitas tarifs
Regula (EK) Nr. 1234/2007
Regula (EK) Nr. 1484/95
Brazīlijas izcelsmes saldētas mājputnu gaļas imports
Papildu ievedmuitas nodokļa pēcmuitošanas piedziņa
Pārbaudes mehānisms
Papildu maksas aprēķināšanas metode

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Komisijas Regulas (EK) Nr. 1484/95 (1995. gada 28. jūnijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par papildu ievedmuitas sistēmas ieviešanu un reprezentatīvo cenu noteikšanu mājputnu gaļas un olu nozarē, kā arī ovalbumīnam un atceļ Regulu Nr. 163/67/EEK (
OV 1995, L 145, 47. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas Regulu (ES) Nr. 248/2010 (2010. gada 24. marts) (
OV 2010, L 79, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1484/95”), 3. panta 2., 4. un 5. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp X BV un
Staatssecretaris van Financiën
(valsts sekretārs finanšu lietās, Nīderlande) par paziņojumu par papildu ievedmuitas nodokļa samaksu attiecībā uz Brazīlijas izcelsmes saldētas mājputnu gaļas importu.
Atbilstošie tiesību akti
Vienotā TKO regula
Padomes Regulas (EK) Nr. 1234/2007 (2007. gada 22. oktobris), ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (“Vienotā TKO regula”) (
OV 2007, L 299, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes Regulu (ES) Nr. 491/2009 (2009. gada 25. maijs) (
OV 2009, L 154, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Vienotā TKO regula”), 141. pantā ir noteikts:
“1.   Papildu ievedmuitu uzliek viena vai vairāku tādu produktu importam, kam piemēro 135. līdz 140.a pantā noteiktās ievedmuitas likmes, labības, rīsu, cukura, augļu un dārzeņu, pārstrādātu augļu un dārzeņu, liellopu un teļa gaļas, piena un piena produktu, cūkgaļas, aitas un kazas gaļas, olu, mājputnu gaļas un banānu nozarē, kā arī vīnogu sulas un vīnogu misas nozarē, lai novērstu vai neitralizētu nelabvēlīgas sekas Kopienas tirgū, ko var izraisīt šo produktu imports, ja:
a)
importu veic par cenu, kas ir mazāka par to, kuru Kopiena paziņojusi Pasaules Tirdzniecības organizācijai (“sprūda cena”); vai
b)
importa apjoms gadā pārsniedz noteiktu līmeni (“sprūda apjoms”).
Sprūda apjoma noteikšanas pamatā ir tirgus piekļuves [piekļuves tirgum] iespējas, kuras attiecīgā gadījumā noteiktas kā importa procentuālā daļa no attiecīgā iekšzemes patēriņa iepriekšējos trīs gados.
2.   Papildu ievedmuitu neuzliek, ja attiecīgais imports nevar radīt traucējumus Kopienas tirgū vai arī ja nodokļa ietekme būtu neproporcionāla paredzētajam mērķim.
3.   Šā panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas nolūkos importa cenas aprēķina, pamatojoties uz attiecīgā sūtījuma [attiecīgās kravas]
CIF
importa cenām.
CIF
importa cenas pārbauda, salīdzinot tās ar konkrētā produkta reprezentatīvām cenām pasaules tirgū vai šā produkta cenām [iekšējā] importa tirgū.”
Regula Nr. 1484/95
Regulas Nr. 1484/95 trešajā apsvērumā ir noteikts:
“tā kā importa cenas, ko ņem vērā, apliekot ar papildu ievedmuitas nodokli, būtu jāsalīdzina ar attiecīgo preču reprezentatīvajām cenām pasaules tirgū vai Kopienas importa tirgū, un tā kā dalībvalstīm ir regulāri jādara zināmas cenas dažādos tirdzniecības posmos, lai varētu noteikt reprezentatīvās cenas un attiecīgos papildu nodokļus”.
Šīs regulas 2. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Reprezentatīvās cenas, kas minētas Padomes Regulas (EK) Nr. 1234/2007 141. panta 3. punktā un [Padomes] Regulas (EEK) Nr. 2783/75 [(1975. gada 29. oktobris) par vienotu sistēmu tirdzniecībai ar ovalbumīnu un laktalbumīnu (
OV 1975, L 282, 104. lpp.
)] 3. panta 3. punkta otrajā daļā, nosaka regulāri, pamatojoties uz datiem, ko iegūst, īstenojot Kopienas uzraudzību saskaņā ar Komisijas Regulas (EEK) Nr. 2454/93 [(1993. gada 2. jūlijs), ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV 1993, L 253, 1. lpp.
),] 308.d pantu.”
Regulas Nr. 1484/95 3. pantā ir noteikts:
“1.   Papildu nodokli aprēķina saskaņā ar 4. panta noteikumiem, ņemot vērā attiecīgās kravas
CIF
importa cenu.
2.   Ja
CIF
importa cena par 100 kg pārsniedz piemērojamo reprezentatīvo cenu, kas minēta 2. panta 1. punktā, importētājs iesniedz importētāju dalībvalstu kompetentajām iestādēm vismaz šādus pierādījumus:
–
pirkuma līgumu vai citu līdzvērtīgu dokumentu,
–
apdrošināšanas līgumu,
–
faktūrrēķinu,
–
izcelsmes sertifikātu (vajadzības gadījumā),
–
pārvadājumu līgumu
–
un – attiecībā uz jūras pārvadājumiem – konosamentu.
3.   Importētājam 2. punktā minētajā gadījumā jāiemaksā Regulas (EEK) Nr. 2454/93 248. panta 1. punktā minētais nodrošinājums, kas vienāds ar starpību starp papildu ievedmuitu, kas aprēķināta, ņemot vērā attiecīgajam produktam piemērojamo reprezentatīvo cenu, un papildu ievedmuitu, kas aprēķināta, ņemot vērā attiecīgās kravas
CIF
importa cenu.
4.   Divu mēnešu laikā no attiecīgā produkta pārdošanas, ievērojot deviņu mēnešu termiņu, kas sākas dienā, kad pieņemta deklarācija par laišanu brīvā apgrozībā, importētājam jāpierāda, ka krava ir realizēta ar nosacījumiem, kuri pamato 2. punktā minēto cenu pareizību. Ja kāds no šiem abiem termiņiem nav ievērots, iemaksātais nodrošinājums tiek zaudēts. Tomēr pēc importētāja pienācīgi pamatota lūguma kompetentās iestādes šo deviņu mēnešu termiņu var pagarināt ne vairāk kā par trim mēnešiem.
Iemaksāto nodrošinājumu atmaksā, ja muitas iestādēm tiks sniegti pietiekami pierādījumi par realizācijas nosacījumiem. Pretējā gadījumā nodrošinājumu ietur kā papildu nodokļa samaksu.
5.   Ja kompetentās iestādes pārbaudē konstatē, ka nav izpildītas šajā pantā noteiktās prasības, tās atgūst maksājamo nodokli atbilstoši [Padomes] Regulas (EEK) Nr. 2913/92 [(1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV 1992, L 302, 1. lpp.
)] 220. pantam. Nodokļa summā, ko sedz vai segs, iekļauj procentus par laiku no dienas, kad preces laistas brīvā apgrozībā, līdz parāda segšanas dienai. Piemēro procentu likmi, kas ir spēkā attiecībā uz līdzīgām parāda atgūšanas darbībām saskaņā ar valsts tiesību aktiem.”
Regulas Nr. 1484/95 4. pantā ir noteikts:
“1.   Ja starpība starp attiecīgo 1. panta 2. punktā minēto attiecīgo sliekšņa [sprūda] cenu un attiecīgās kravas
CIF
importa cenu:
a)
ir mazāka vai vienāda ar 10 % no sliekšņa [sprūda] cenas, papildu nodokli neuzliek;
b)
pārsniedz 10 %, bet ir mazāka vai vienāda ar 40 % no sliekšņa [sprūda] cenas, papildu nodoklis ir 30 % no summas, par kādu starpība pārsniedz 10 %;
c)
pārsniedz 40 %, bet ir mazāka vai vienāda ar 60 % no sliekšņa [sprūda] cenas, papildu nodoklis ir 50 % no summas, par kādu starpība pārsniedz 40 %, plus b) [apakš]punktā atļautais papildu nodoklis;
d)
pārsniedz 60 %, bet ir mazāks vai vienāds ar 75 %, papildu nodoklis ir 70 % no summas, par kādu starpība pārsniedz 60 % no sliekšņa [sprūda] cenas, plus b) un c) [apakš]punktā atļautais papildu nodoklis;
e)
pārsniedz 75 % no sliekšņa [sprūda] cenas, papildu nodoklis ir 90 % no summas, par kādu starpība pārsniedz 75 %, plus b), c) un d) [apakš]punktā atļautais papildu nodoklis.”
Muitas kodekss
Regulas Nr. 2913/92, kurā grozījumi ir izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 82/97 (1996. gada 19. decembris) (
OV 1997, L 17, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”), 4. pantā bija noteikts:
“Šajā Kodeksā terminiem ir šāda nozīme:
[..]
9.
“Muitas parāds” nozīmē personas pienākumu samaksāt ievedmuitas nodokļu summu (izvedmuitas parāds) vai izvedmuitas nodokļu summu (izvedmuitas parāds), kas piemērojams atsevišķām precēm saskaņā ar spēkā esošajiem Kopienas noteikumiem.
10.
“Ievedmuitas nodokļi” nozīmē:
–
muitas nodokļus un muitas nodokļiem līdzvērtīgus maksājumus, kas jāmaksā, preces ievedot,
–
lauksaimniecības maksājumus un citus ievedmuitas maksājumus, kas ieviesti ar kopējo lauksaimniecības politiku vai īpašu režīmu, kurš attiecas uz atsevišķām lauksaimniecības ražojumu pārstrādes precēm.
[..]
16.
“Muitas procedūra” nozīmē:
a)
laišanu brīvā apgrozībā;
[..].
[..]”
Muitas kodeksa 29. panta 1. punktā bija paredzēts:
“Ievestu preču muitas vērtība līdzinās darījuma vērtībai, tas ir, cenai, kas ir faktiski samaksāta vai maksājama par precēm, pārdodot tās izvešanai uz Kopienas muitas teritoriju, kas vajadzības gadījumā ir precizēta saskaņā ar 32. un 33. pantu, ar nosacījumu, ka:
a)
nav nekādu ierobežojumu pircējam preces realizēt vai lietot, izņemot tādus:
–
ko nosaka vai prasa tiesību akti vai valsts iestādes [Savienībā],
–
kas ierobežo preču atkalpārdošanas ģeogrāfisko apgabalu
vai
–
kas būtiski neietekmē preču vērtību;
b)
pārdošana un cena nav atkarīga no kāda nosacījuma vai apsvēruma, kura dēļ vērtību attiecībā uz novērtējamām precēm nav iespējams noteikt;
c)
pārdevējs ne tieši, ne netieši nesaņem nekādu ienākumu daļu no tā, ka pircējs preces atkal pārdod, realizē vai lieto, izņemot gadījumus, kuros saskaņā ar 32. pantu vai izdarīt attiecīgus precizējumus,
un
d)
pircējs un pārdevējs nav saistīti vai – ja pircējs un pārdevējs ir saistīti – darījuma vērtība ir pieņemama muitas vajadzībām saskaņā ar 2. punktu.”
Saskaņā ar šā kodeksa 30. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Ja muitas vērtību nevar noteikt saskaņā ar 29. pantu, tā ir jānosaka, secīgi piemērojot 2. punkta a), b), c) un d) apakšpunktu [..].
2.   Muitas vērtība, ko nosaka saskaņā ar šo pantu, ir:
a)
darījuma vērtība vienādām precēm, kas pārdotas izvešanai uz Kopienu un izvestas tajā pašā vai aptuveni tajā pašā laikā, kad novērtējamās preces;
b)
darījuma vērtība līdzīgām precēm, kas pārdotas izvešanai uz [Savienību] un izvestas tajā pašā vai aptuveni tajā pašā laikā, kad novērtējamās preces;
c)
vērtība, kas balstās uz vienas vienības cenu, par kādu vienādas vai līdzīgas ievestās preces tiek pārdotas [Savienībā] vislielākajā kopapjomā personām, kas nav saistītas ar pārdevēju;
d)
izskaitļotā vērtība, ko veido šādu lielumu summa:
–
ievesto preču ražošanā izmantoto materiālu un izgatavošanas vai citu pārstrādes darbību cena vai vērtība,
–
peļņas un vispārīgo izdevumu summa, kas vienāda ar summu, kas parasti parādās, pārdodot tāda paša veida vai tipa preces kā novērtējamās, kuras izvešanai uz [Savienību] izgatavo izvedējas valsts ražotāji,
–
32. panta 1. punkta e) apakšpunktā minēto priekšmetu cena vai vērtība.”
Minētā kodeksa 31. pantā bija noteikts:
“1.   Ja ievestu preču muitas vērtību nevar noteikt saskaņā ar 29. vai 30. pantu, to nosaka, pamatojoties uz [Savienībā] pieejamiem datiem, izmantojot pieņemamus līdzekļus, kas atbilst principiem un vispārīgiem noteikumiem, kas ietverti:
–
Nolīgumā par [1994. gada] Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību VII panta piemērošanu,
–
[1994. gada] Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību VII pantā,
– un
–
šās nodaļas noteikumos.
[..]”
Muitas kodeksa 220. panta 1. punktā bija paredzēts:
“Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota saskaņā ar 218. un 219. pantu vai iegrāmatota zemākā apjomā nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku (vēlāka iegrāmatošana). Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 219. pantu.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
X ir sabiedrība, kas tirgo mājputnu gaļas produktus. Tā ietilpst starptautiskā grupā, kurā ietilpst arī E SA, kas ir Brazīlijā reģistrēts mājputnu gaļas produktu ražotājs. Tādi ar šo ražotāju saistītie uzņēmumi kā X iegādājas un pārdod šos produktus un organizē to izplatīšanu Savienības tirgū.
X iegādājās saldētu mājputnu gaļu no F
Ltd
, ar kuru tā ir saistīta. Šī gaļa vēlāk tika pārdota Savienības tirgū gan uzņēmumiem, kas ir saistīti ar X, gan neatkarīgām trešajām personām.
Uz saldētu mājputnu gaļu, kas klasificēta Padomes Regulas (EEK) Nr. 2658/87 (1987. gada 23. jūlijs) par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (
OV 1987, L 256, 1. lpp.
) I pielikumā ietvertās Kombinētās nomenklatūras apakšpozīcijā 02071410, attiecas īpašs muitas nodoklis 102,40 EUR par 100 kilogramiem. Turklāt uz šo gaļu attiecas papildu nodokļu sistēma, kas paredzēta Regulā Nr. 1484/95 un Vienotajā TKO regulā. Tādējādi par minētās gaļas importu var būt jāmaksā papildu nodokļi, ja mājputnu gaļas
CIF
importa cena ir zemāka par sprūda cenu, kas minēta Vienotās TKO regulas 141. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka šajā gadījumā Nīderlandes muitas iestādes ar X noslēdza nolīgumus par Brazīlijas izcelsmes saldētas mājputnu gaļas, ko pārdod E, muitas vērtības aprēķināšanas metodi. Ir panākta vienošanās pamatoties uz cenu, ko E iekļāva rēķinā Savienībā reģistrētiem uzņēmumiem, kas ar to ir saistīti, palielinot to par 15 %, lai segtu tiešās un netiešās izmaksas, kas nav ražošanas izmaksas, kā arī gūtu peļņu.
Nīderlandes muitas iestādes uzskatīja, ka šī metode ir pieļaujama, lai aprēķinātu
CIF
importa cenu. Tomēr tās norādīja, ka patur sev tiesības veikt vajadzīgos pasākumus, lai precīzi noteiktu muitas vērtību gadījumā, kad minētās vērtības aprēķins ir veikts, pamatojoties uz neprecīzu informāciju.
Laikposmā no 2009. gada 1. janvāra līdz 2010. gada 30. jūnijam X saskaņā ar šī sprieduma 16. punktā minētajiem nolīgumiem iesniedza 709 deklarācijas par attiecīgās mājputnu gaļas laišanu brīvā apgrozībā. Šajās deklarācijās norādītā
CIF
importa cena joprojām bija augstāka par sprūda cenu. Līdz ar to Nīderlandes muitas iestādes katru reizi laida šo gaļu brīvā apgrozībā, neiekasējot papildu ievedmuitas nodokli. Turklāt, atkāpjoties no Regulas Nr. 1484/95 3. panta 3. un 4. punkta, minētās iestādes neprasīja, ne lai X sniegtu garantiju šīs gaļas laišanai brīvā apgrozībā, ne arī lai tā pēc šīs laišanas brīvā apgrozībā pierādītu, ka minētās mājputnu gaļas nosūtīšana ir notikusi apstākļos, kas atbilst deklarētajai
CIF
importa cenai.
2011. gada novembrī Nīderlandes muitas iestāžu inspektors (turpmāk tekstā – “inspektors”) veica pēcmuitošanas pārbaudi, lai pārliecinātos par
CIF
importa cenas, ko X norādījusi minētajās deklarācijās, pareizību. Šajā ziņā tas konstatēja, ka, pirmkārt, X ir pārdevusi šo mājputnu gaļu sabiedrībām, ar kurām tā ir saistīta, par tādu pašu cenu kā neatkarīgām trešajām personām. Otrkārt, inspektors konstatēja, ka X piemērotā pārdošanas cena gandrīz visos gadījumos bija zemāka gan par šajās pašās deklarācijās norādīto
CIF
importa cenu, kam pievienots specifisks ievedmuitas nodoklis, gan arī par sprūda cenu.
Līdz ar to inspektors uzskatīja, ka attiecībā uz 705 iesniegtajām deklarācijām X nebija pārdevusi tālāk attiecīgo mājputnu gaļu parastos tirdzniecības apstākļos un ka tādējādi norādītās
CIF
importa cenas nebija pieņemamas, līdz ar to bija jāmaksā papildu nodoklis.
Piemērojot “pēc analoģijas” Regulas Nr. 1484/95 4. pantu, inspektors aprēķināja maksājamā papildu nodokļa summu, pamatojoties uz starpību starp sprūda cenu un reprezentatīvo cenu, kas noteikta Vienotās TKO regulas 141. panta 3. punktā, skatītā kopā ar Regulas Nr. 1484/95 2. panta 1. punktu. Šajā ziņā inspektors nosūtīja X paziņojumu par papildu nodokļa samaksu 2163793,55 EUR apmērā.
X apstrīdēja šo paziņojumu par samaksu
rechtbank Noord‑Holland
(Ziemeļholandes tiesa, Nīderlande). Tā kā X prasība tika noraidīta kā nepamatota, tā par šīs tiesas spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību
Gerechtshof Amsterdam
(Amsterdamas apelācijas tiesa, Nīderlande) un pēc tam, kad pēdējā minētā tiesa noraidīja tās apelācijas sūdzību, iesniedza kasācijas sūdzību
Hoge Raad der Nederlanden
(Nīderlandes Augstākā tiesa).
Iesniedzējtiesa norāda, ka tajā izvirzītie kasācijas pamati ir balstīti, pirmkārt, uz Regulas Nr. 1484/95 3. un 4. panta kļūdainu piemērošanu, jo
Gerechtshof Amsterdam
(Amsterdamas apelācijas tiesa) uzskatīja, ka attiecīgajās muitas deklarācijās norādīto
CIF
importa cenu nepareizību varēja secināt no tā, ka pārdošanas cenas bija zemākas par norādītajām
CIF
importa cenām un par piemērojamajām reprezentatīvajām cenām. Otrkārt, inspektors esot pieļāvis kļūdu, attiecīgajos nolīgumos atzīstot, ka X var aprēķināt
CIF
importa cenu, neprasot, lai attiecīgo produktu pārdošana būtu rentabla.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šie pamati rada jautājumus par to, kādi kritēriji ir izmanto, ja notiek
CIF
importa cenu pareizības pēcmuitošanas pārbaude, kas paredzēta Regulas Nr. 1484/95 3. panta 4. un 5. punktā, kā arī par to, kādi secinājumi attiecīgajām iestādēm ir jāizdara no tā, ka šo cenu nav iespējams noteikt, pamatojoties uz šiem kritērijiem.
Šī tiesa vēlas noskaidrot, vai ar produkta pārdošanu par cenu, kas ir zemāka par norādīto
CIF
importa cenu vai par spēkā esošo reprezentatīvo cenu, pietiek, lai tiktu konstatēts, ka ir jāmaksā papildu nodokļi. Šajā ziņā tā it īpaši jautā, kāda nozīme ir piešķirama jēdzienam “nosacījumi”, kas minēts Regulas Nr. 1484/95 3. panta 4. un 5. punktā. Tā arī jautā, vai, interpretējot šo jēdzienu, ir jāņem vērā fakts, ka importētās preces tika pirktas un pārdotas uzņēmumam, kas ir saistīts ar attiecīgo uzņēmumu.
Pēc iesniedzējtiesas uzskata, pirmkārt, pozitīvu atbildi uz šo jautājumu var pamatot ar to, ka produktu pārdošana par cenu, kas ir zemāka par reprezentatīvo cenu, grauj Savienības tirgu un tādējādi attaisno papildu nodokļa piemērošanu. Saskaņā ar šo interpretāciju, ko ir izmantojusi
Gerechtshof Amsterdam
(Amsterdamas apelācijas tiesa), nav jāpārbauda, vai importētāja norādītā
CIF
importa cena ir pareiza. Tādējādi papildu ievedmuitas nodokļi varētu tikt piemēroti, pamatojoties tikai uz reprezentatīvo cenu. Tomēr iesniedzējtiesa šaubās, vai šādu pieeju var pamatot ar Vienotās TKO regulas 141. panta 3. punktu, kā to ir interpretējusi Tiesa 2001. gada 13. decembra spriedumā Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
), saskaņā ar kuru reprezentatīvā cena attiecīgajam produktam tiek ņemta vērā tikai, lai pārbaudītu
CIF
importa cenas pareizību.
Otrkārt, iesniedzējtiesa neizslēdz, ka ir situācijas, kurās pārdošanas cena varētu būt zemāka par
CIF
importa cenu vai pat reprezentatīvo cenu. Tādējādi sarežģītos tirgus apstākļos attiecīgā tirgus dalībnieks ierobežotā laikposmā varētu būt spiests pārdot preces ar zaudējumiem, lai saglabātu savu stāvokli tirgū. Tomēr šī tiesa norāda, ka it īpaši saistītu uzņēmumu gadījumā darījumi varētu tikt mākslīgi īstenoti galvenokārt, lai izvairītos no papildu nodokļa maksāšanas. Tādējādi esot jāpārbauda darījumi, kas tika veikti pirms un pēc attiecīgā importa, kā arī šo darījumu ekonomiskais un komerciālais pamatojums.
Šajā ziņā esot iespējams interpretēt Regulas Nr. 1484/95 3. panta 2., 4. un 5. punktu tādējādi, ka tajos paredzētā kontroles mehānisma mērķis ir nodrošināt, lai kompetentās iestādes uzzinātu par darījumiem, kas var radīt šaubas par norādīto
CIF
importa cenu pareizību. Tādējādi kompetentajām iestādēm esot jāveic papildu pārbaude, kā tas bija lietā, kurā tika pasludināts 2017. gada 19. oktobra spriedums A (
C‑522/16
,
EU:C:2017:778
), lai pārbaudītu
CIF
importa cenas pareizību, kas, kā Tiesa to konstatējusi 2001. gada 13. decembra spriedumā Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
), esot vienīgais iespējamais pamats papildu nodokļa noteikšanai.
Tā kā neesot iespējams konstatēt, ka attiecīgā uzņēmuma norādītā
CIF
importa cena nav pareiza, šādas papildu pārbaudes rezultātā esot jāpieņem šī cena, kādu to ir norādījis importētājs. Šāds risinājums atbilstot tiesiskās drošības principam, jo importētājam importa brīdī ļauj aprēķināt maksājamā papildu nodokļa summu.
Šādos apstākļos
Hoge Raad der Nederlanden
(Nīderlandes Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Regulas Nr. 1484/95 3. panta 2., 4. un 5. punkts, tos skatot kopā ar [Vienotās TOK regulas] 141. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tajos paredzētā kontroles mehānisma mērķis arī pēcmuitošanas pārbaudes gadījumā ir tikai nodrošināt, lai kompetentās iestādes laikus iegūtu informāciju par secīgu darījumu faktiem vai apstākļiem, kas rada šaubas par norādītās
CIF
importa cenas pareizību un var būt par pamatu detalizētākai pārbaudei?
Vai arī pareizs ir pretējs viedoklis un Regulas Nr. 1484/95 3. panta 2., 4. un 5. punktā raksturotais kontroles mehānisms arī pēcmuitošanas pārbaudes gadījumā ir jāinterpretē tādējādi, ka viens vai vairāki importētāja tālākpārdošanas darījumi par zemāku cenu nekā norādītā kravas
CIF
importa cena, pieskaitot maksājamo ievedmuitas nodokļa summu, neatbilst [Savienības] tirgū noteiktajiem (pārdošanas) noteikumiem, un tādēļ jau šī iemesla dēļ ir jāmaksā papildu ievedmuita? Vai atbildi uz pēdējo jautājumu ietekmē tas, vai tālākpārdošanas darījumu vai darījumus importētājs ir veicis par cenu, kas ir zemāka par piemērojamo reprezentatīvo cenu? Vai šajā kontekstā ir svarīgi, ka reprezentatīvā cena laikposmā līdz 2009. gada 11. septembrim tika noteikta citādi nekā pēc tam? Vai, lai atbildētu uz šiem jautājumiem, nozīme vēl ir arī tam, vai pircēji Savienībā ir ar importētāju saistīti uzņēmumi?
2)
Ja no atbildes uz 1) punktā uzdotajiem jautājumiem izriet, ka tālākpārdošana ar zaudējumiem ir pietiekams pamats tam, lai norādītā
CIF
importa cena tiktu noraidīta, kā šādā gadījumā ir jānosaka maksājamās papildu ievedmuitas apmērs? Vai aprēķinu bāze ir jānosaka atbilstoši metodēm, kas attiecībā uz muitas vērtības noteikšanu ir paredzētas [Muitas kodeksa] 29.–31. pantā? Vai arī aprēķinu bāze ir jānosaka, tikai pamatojoties uz piemērojamo reprezentatīvo cenu? Vai [Vienotās TKO regulas] 141. panta 3. punkts neparedz iespēju laikposmā līdz 2009. gada 11. septembrim izmantot attiecīgajā laikposmā noteikto reprezentatīvo cenu?
3)
Ja no atbildēm uz pirmo un otro jautājumu izriet, ka, nosakot pienākumu maksāt papildu ievedmuitu, izšķiroša nozīme ir tam, ka importētie produkti [Savienības] tirgū tika pārdoti ar zaudējumiem, un kā aprēķinu bāze, nosakot maksājamās papildu ievedmuitas apmēru, ir jāizmanto reprezentatīvā cena, vai Regulas Nr. 1484/95 3. panta 2., 4. un 5. punkts, ņemot vērā [2001. gada 13. decembra spriedumu Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
)], ir saderīgs ar [Vienotās TKO regulas] 141. pantu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1484/95 3. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to vien, ka Savienībā importētās preces tika pārdotas ar zaudējumiem, proti, par cenu, kas ir zemāka par muitas deklarācijā norādīto
CIF
importa cenu, pietiek, lai konstatētu, ka šīs cenas patiesums nav pierādīts.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jānosaka, kāda nozīme ir piešķirama Regulas Nr. 1484/95 3. panta 4. punktā paredzētajai prasībai, saskaņā ar kuru “krava ir realizēta ar nosacījumiem, kuri pamato [
CIF
importa] cenu pareizību”.
Šajā ziņā jānorāda, ka šajā regulā nav definēts tās 3. panta 4. punktā minētais jēdziens “realizācijas nosacījumi”.
Turklāt gan no Savienības tiesību vienveidīgas piemērošanas, gan no vienlīdzības principa izriet, ka tādas Savienību tiesību normas teksts, kurā nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, lai noteiktu tās jēgu un piemērojamību, parasti visā Savienībā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi (spriedums, 2019. gada 1. oktobris, Planet49,
C‑673/17
,
EU:C:2019:801
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesas pastāvīgās judikatūras atziņa ir arī tāda, ka, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums un mērķi, bet arī tās konteksts, kā arī visas Savienības tiesību normas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 4. jūlijs, Baltic Media Alliance,
C‑622/17
,
EU:C:2019:566
,
63.
punkts, un 2019. gada 8. jūlijs, Komisija/Beļģija (LESD 260. panta 3. punkts – Réseaux à haut débit),
C‑543/17
,
EU:C:2019:573
,
49.
punkts).
Pirmkārt, runājot par jēdziena “realizācijas nosacījumi”, kas lietots lielākajā daļā Regulas Nr. 1484/95 3. panta 4. punkta valodu redakciju, gramatisko interpretāciju, tas, ka termins “nosacījumi” ir lietots daudzskaitlī, parāda likumdevēja vēlmi norādīt uz nosacījumu kopumu, nevis tikai uz konkrētu nosacījumu. Turklāt termins “realizācija” principā norāda uz preču kravas pārdošanas Savienības tirgū norisi pēc to importa.
Turklāt Regulas Nr. 1484/95 3. panta 4. punktā ir precizēts, ka šie “realizācijas nosacījumi” var pamatot
CIF
importa cenu pareizību, kas norādīta muitas deklarācijā. Vārda “pamato” izmantošana šajā ziņā pierāda, ka ar šiem nosacījumiem saistītie elementi var veidot netiešu pierādījumu kopumu, kas apstiprina
CIF
importa cenas patiesumu, kāda tā ir norādīta muitas deklarācijā.
Tādējādi no šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka jēdziens “realizācijas nosacījumi” ir jāsaprot tādējādi, ka ar to apzīmē visus apstākļus, kas radušies pēc preču laišanas brīvā apgrozībā Savienībā un kas var apstiprināt vai atspēkot muitas deklarācijā norādītās
CIF
importa cenas patiesumu.
Otrkārt, jānorāda, ka šī iespēja apstiprināt
CIF
importa cenas patiesumu, ņemot vērā visus apstākļus, kas saistīti ar preču nosūtīšanas norisi, atbilst Regulas Nr. 1484/95 mērķim, kas, kā izriet no šīs regulas 3. panta 2. punkta, skatīta kopā ar tās trešo apsvērumu, ir ieviest procedūru, lai pārbaudītu muitas deklarācijā norādītās
CIF
importa cenas patiesumu. Šī procedūra tiek uzsākta, ja muitas deklarācijā norādītā
CIF
importa cena ir augstāka par attiecīgā produkta spēkā esošo reprezentatīvo cenu, kas saskaņā ar minētās regulas 2. panta 1. punktu būtībā atbilst attiecīgā produkta vidējai tirgus cenai konkrētā brīdī.
Ciktāl papildu nodokļi tiek aprēķināti, pamatojoties uz muitas deklarācijā norādīto
CIF
importa cenu, importētājs varētu būt ieinteresēts deklarēt augstāku
CIF
importa cenu, lai izvairītos no maksājamo nodokļu summas vai to samazinātu. Kā izriet no Regulas Nr. 1484/95 4. panta, jo lielāka ir
CIF
importa cena, jo mazāka ir papildu nodokļa summa, kas jāmaksā importētājam.
Tādējādi gadījumā, ja
CIF
importa cena ir augstāka par piemērojamo reprezentatīvo cenu, Regulas Nr. 1484/95 3. panta 4. punkts ļauj muitas iestādēm pēc preču laišanas brīvā apgrozībā pārbaudīt
CIF
importa cenas patiesumu, pārbaudot, vai šī cena ir apstiprināta, ņemot vērā šo preču kravas “realizācijas nosacījumus”.
Treškārt, attiecībā uz šī jēdziena kontekstu jānorāda, ka no Regulas Nr. 1484/95 3. panta 4. un 5. punkta, skatītiem kopā, izriet, ka muitas iestādēm ir iespēja
a posteriori
, proti, pēc attiecīgo preču laišanas brīvā apgrozībā, pārbaudīt muitas deklarācijā norādītās
CIF
importa cenas patiesumu, lai vajadzības gadījumā tiktu piemēroti papildu nodokļi, kas sākotnēji netika piemēroti tāpēc, ka ir deklarēta
CIF
importa cena, kas neatbilst patiesībai.
No iepriekš minētā izriet, ka Regulas Nr. 1484/95 3. panta 4. punktā ietvertais jēdziens “realizācijas nosacījumi” ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz visiem nosacījumiem, kas saistīti ar preču pārdošanas norisi Savienībā, kuri var veidot saskanīgu netiešu pierādījumu kopumu, kas ļauj apstiprināt
CIF
importa cenas patiesumu, kāda tā ir norādīta muitas deklarācijā, lai noteiktu, vai pastāv iekasējama vai vēl jāiekasē papildu nodokļa summa.
Pamatojoties uz šo interpretāciju, otrkārt, ir jānosaka, vai apstāklis, ka importētājs savas preces Savienībā ir pārdevis ar zaudējumiem, proti, par cenu, kas ir zemāka par muitas deklarācijā norādīto
CIF
importa cenu, pats par sevi var ļaut muitas iestādēm konstatēt, ka šīs cenas patiesums nav pierādīts, un piemērot papildu nodokli.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka šāda pārdošana ar zaudējumiem, kas pēc sava rakstura nav rentabla komercprakse, protams, var būt spēcīga norāde, ka importētājs muitas deklarācijā norādīto
CIF
importa cenu ir mākslīgi paaugstinājis, lai izvairītos no maksājamā ievedmuitas nodokļa samaksas vai samazinātu tā apmēru, it īpaši, ja runa ir par pārdošanu ar atkārtotiem zaudējumiem vai tādu, kas ir notikusi ilgu laika posmu.
Tomēr, kā secinājumu 43. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, tikai konstatējums, ka importētājs ir tālākpārdevis preces ar zaudējumiem Savienībā, neļauj muitas iestādēm automātiski secināt, ka muitas deklarācijā norādītā
CIF
importa cena neatbilst patiesībai.
Kā tika konstatēts šī sprieduma 42. punktā, saskaņā ar Regulas Nr. 1484/95 3. panta 4. punktu muitas deklarācijā norādītās
CIF
importa cenas patiesuma pārbaude ir jāveic, ņemot vērā visus preču kravas realizācijas nosacījumus. Tikai tad, ja elementi, kas veido daļu no savstarpēji saskaņotu netiešu pierādījumu kopuma attiecībā uz visiem šiem nosacījumiem, neļauj apstiprināt šajā deklarācijā norādītās
CIF
importa cenas patiesumu, muitas iestādes var uzskatīt, ka šī cena neatbilst patiesībai, un noteikt papildu nodokļa summu, kas ir iekasējama vai vēl jāiekasē. Tādējādi muitas iestādes nevar pārbaudīt tikai attiecīgo preču pārdošanas cenu, lai noteiktu
CIF
importa cenu un piemērotu papildu nodokļus.
Kā to apsvērumos apgalvo Nīderlandes valdība un Komisija, situācijā, kad preces Savienībā tika ievestas un pēc tam pārdotas ar zaudējumiem, ir iespējams, ka muitas deklarācijā norādītā
CIF
importa cena ir pamatota ar citiem nosacījumiem, kas saistīti ar preču kravu, tostarp komerciālajiem datiem par šo kravu. Tādējādi nav izslēgts, ka nelabvēlīgas izmaiņas attiecīgo preču cenu tirgū noteiktos apstākļos var likt importētājam noteiktā laikposmā pārdot šīs preces par cenu, kas ir zemāka nekā tā, ko tas faktiski samaksājis saistībā ar darījumu, par kuru ir tikušas iesniegtas muitas deklarācijas, lai saglabātu savu stāvokli šajā tirgū.
Tomēr, kā izriet no Regulas Nr. 1484/95 3. panta 4. punkta, importētājam ir jāpierāda muitas iestādēm, ka piegāde ir tikusi realizēta apstākļos, kas apstiprina muitas deklarācijā norādītās
CIF
importa cenas patiesumu.
No tā izriet, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 43. un 45. punktā, ka gadījumā, ja
CIF
importa cena ir zemāka par piemērojamo reprezentatīvo cenu, importētājam ir jāpierāda, sniedzot visu šajā ziņā nepieciešamo informāciju un paskaidrojumus, it īpaši par apstākļiem, kas saistīti ar attiecīgo preču iespējamo pārdošanu ar zaudējumiem, un par iespējamām saiknēm starp attiecīgo preču importētāju un pircējiem Savienības tirgū, ka attiecīgās kravas realizācijas nosacījumi apstiprina tā deklarēto
CIF
importa cenu patiesumu.
Ja pēc tam, kad tam bija dota iespēja pierādīt, ka šie realizācijas nosacījumi apstiprina muitas deklarācijā norādītās
CIF
importa cenas patiesumu, importētājs nav iesniedzis pierādījumus vai informāciju, kas ļautu konstatēt šīs cenas patiesumu, no Regulas Nr. 1484/95 3. panta 5. punkta izriet, ka muitas iestādes veic maksājamo papildu nodokļu piedziņu saskaņā ar Muitas kodeksa 220. pantu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1484/95 3. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka vienīgi ar apstākli, ka Savienībā importētās preces ir pārdotas ar zaudējumiem, proti, par cenu, kas ir zemāka par muitas deklarācijā norādīto
CIF
importa cenu, nepietiek, lai konstatētu, ka
CIF
importa cenas patiesums nav pierādīts, ja importētājs pierāda, ka visi nosacījumi, kas saistīti ar minēto preču nosūtīšanas norisi, apstiprina šīs cenas patiesumu.
Pat otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa jautā Tiesai, kāda metode muitas iestādēm ir jāizmanto, lai noteiktu papildu nodokļus, kas, iespējams, ir jāmaksā, jo importētājs atbilstoši šī sprieduma 48.–50. punktā izklāstītajiem apsvērumiem nav pierādījis muitas deklarācijā norādītās
CIF
importa cenas patiesumu.
Līdz ar to jāuzskata, ka ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1484/95 3. panta 5. punkts un 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka gadījumā, ja importētājs nav varējis pierādīt muitas deklarācijā norādītās
CIF
importa cenas patiesumu, papildu nodokļi ir jāaprēķina, pamatojoties uz reprezentatīvo cenu.
Vispirms jānorāda, ka, lai gan Tiesa 2001. gada 13. decembra spriedumā Kloosterboer Rotterdam (
C‑317/99
,
EU:C:2001:681
,
30.
punkts), uz kuru atsaucas tiesa, ir konstatējusi, ka
CIF
importa cenas gadījumā tieši šai pēdējai minētajai cenai vienmēr ir jābūt par pamatu papildu nodokļa noteikšanai, šis spriedums attiecās uz Regulas Nr. 1484/95 3. panta iepriekšējās redakcijas spēkā esamību, kurā bija paredzēts, ka šis nodoklis tiek noteikts, pamatojoties uz
CIF
importa cenu, tikai tad, ja importētājs to lūdz. Savukārt jautājumu par to, kādā veidā ir jāaprēķina papildu ievedmuitas nodokļi, ja nav pierādīts
CIF
importa cenas patiesums, Tiesa šajā spriedumā nav izskatījusi.
Šajā ziņā jāatgādina, ka papildu ievedmuitas nodokļi, kas ir noteikti saskaņā ar Regulas Nr. 1484/95 3. pantu, ir jāuzskata par “ievedmuitas maksājumiem, kas ieviesti ar kopējo lauksaimniecības politiku”, Muitas kodeksa 4. panta 10. punkta izpratnē un par tādiem, uz kuriem attiecas muitas parāds (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 19. oktobris, A,
C‑522/16
,
EU:C:2017:778
,
39.
un
57.
punkts).
Šajā ziņā saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru ar muitas novērtējumu saistītais Savienības regulējums ir vērsts uz to, lai izveidotu taisnīgu, vienotu un neitrālu sistēmu, kas izslēdz patvaļīgu vai fiktīvu muitas vērtību izmantošanu (spriedums, 2010. gada 15. jūlijs, Gaston Schul,
C‑354/09
,
EU:C:2010:439
,
27.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi, lai aprēķinātu papildu ievedmuitas nodokli, muitas iestādes nevar balstīties uz cenu, kuras patiesums nav pierādīts.
No tā izriet, ka situācijā, kurā nav pierādīts importētāja deklarētās
CIF
importa cenas patiesums, muitas iestādēm šī cena ir jānoraida. Šādā situācijā, lai aprēķinātu maksājamo papildu nodokļa summu, ir jāizmanto Muitas kodeksa vispārīgie noteikumi par preču muitas vērtības noteikšanas metodēm, it īpaši šī kodeksa 29. pantā paredzētie.
Kā būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 51.–53. punktā, ja nav iespējams noteikt muitas vērtību, piemērojot minēto 29. pantu, muitas iestādes var izmantot Muitas kodeksa 30. un 31. pantā paredzētās šo preču muitas vērtības noteikšanas sekundārās metodes, it īpaši – ņemot vērā tādu identisku preču pārdošanas cenu, kas pārdotas eksportēšanai uz Savienību un eksportētas tajā pašā vai gandrīz vienā un tajā pašā brīdī, kad eksportētas novērtējamās preces (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 16. jūnijs, EURO 2004. Hungary,
C‑291/15
,
EU:C:2016:455
,
33.
un
35.
punkts).
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1484/95 3. panta 5. punkts un 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja importētājs nespēj pierādīt muitas deklarācijā norādītās
CIF
importa cenas patiesumu, muitas iestādēm, lai piemērotu papildu nodokļus, ir jāatsakās no šīs cenas un jāizmanto Muitas kodeksa 29.–31. pantā paredzētās ievesto preču muitas vērtības noteikšanas metodes.
Par trešo prejudiciālo jautājumu
Ņemot vērā atbildi uz pirmo un otro jautājumu, atbilde uz trešo jautājumu nav jāsniedz.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

1)
Komisijas Regulas (EK) Nr. 1484/95 (1995. gada 28. jūnijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par papildu ievedmuitas sistēmas ieviešanu un reprezentatīvo cenu noteikšanu mājputnu gaļas un olu nozarē, kā arī ovalbumīnam un atceļ Regulu Nr. 163/67/EEK, kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas Regulu (ES) Nr. 248/2010 (2010. gada 24. marts), 3. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka vienīgi ar apstākli, ka Savienībā importētās preces ir pārdotas ar zaudējumiem, proti, par cenu, kas ir zemāka par muitas deklarācijā norādīto
CIF
importa cenu, nepietiek, lai konstatētu, ka
CIF
importa cenas patiesums nav pierādīts, ja importētājs pierāda, ka visi nosacījumi, kas saistīti ar preču nosūtīšanas norisi, apstiprina šīs cenas patiesumu.

2)
Regulas Nr. 1484/95, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 248/2010, 3. panta 5. punkts un 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja importētājs nespēj pierādīt muitas deklarācijā norādītās
CIF
importa cenas patiesumu, muitas iestādēm, lai piemērotu papildu nodokļus, ir jāatsakās no šīs cenas un jāizmanto Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 82/97 (1996. gada 19. decembris), 29.–31. pantā paredzētās ievesto preču muitas vērtības noteikšanas metodes.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.