CELEX: 62015TJ0249
Marcă a Uniunii Europene
Procedură de opoziție
Cerere de înregistrare a mărcii Uniunii Europene figurative QUILAPAYÚN
Motiv relativ de refuz
Marcă de notorietate
Articolul 8 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009 [devenit articolul 8 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul (UE) 2017/1001]
Titularul mărcii

Istoricul cauzei
La 16 septembrie 2010, domnul Eduardo Carrasco Pirard și celelalte părți din procedura în fața camerei de recurs a Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) ale căror nume figurează în anexă (denumiți în continuare „solicitanți”) au formulat o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene la EUIPO, potrivit Regulamentului (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009, privind marca Uniunii Europene (
JO 2009, L 78, p. 1
), cu modificările ulterioare [înlocuit prin Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (
JO 2017, L 154, p. 1
)].
Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul figurativ următor:
Produsele și serviciile pentru care s‑a solicitat înregistrarea fac parte din clasele 9, 16 și 41 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și cu modificările ulterioare, și corespund, pentru fiecare dintre aceste clase, următoarei descrieri:
–
clasa 9: „Aparate și instrumente științifice, nautice, topografice, fotografice, cinematografice, optice, de cântărire, de măsurare, de semnalizare, de verificare (supraveghere), pentru salvare de vieți și didactice; dispozitive și instrumente pentru conducerea, distribuția, transformarea, rezervarea, reglarea sau controlul curentului electric; aparate pentru înregistrarea, transmisia sau reproducerea sunetelor sau imaginilor; suporturi de date magnetice, discuri de înregistrare; automate de vânzare și mecanisme pentru aparate acționate prin introducerea unei monede; case de înregistrare, mașini de calcul, echipamente pentru procesarea de date și calculatoare; extinctoare”;
–
clasa 16: „Hârtie, carton și produse din aceste materiale, necuprinse în alte clase; produse de imprimerie; articole de legătorie; fotografii; articole de papetărie; adezivi pentru papetărie sau pentru menaj; materiale pentru arte plastice; pensule; mașini de scris și articole de birou (cu excepția mobilierului); materiale didactice și de instruire (cu excepția aparatelor); materiale plastice pentru ambalare (necuprinse în alte clase); caractere tipografice; clișee de imprimerie”;
–
clasa 41: „Educație; instruire; divertisment; activități culturale și sportive”.
Cererea de înregistrare a mărcii Uniunii Europene a fost publicată în
Buletinul mărcilor comunitare
nr. 181/2010 din 27 septembrie 2010.
La 27 decembrie 2010, reclamantul, JT, a formulat opoziție, în temeiul articolului 41 din Regulamentul nr. 207/2009 (devenit articolul 46 din Regulamentul 2017/1001), împotriva înregistrării mărcii solicitate pentru produsele și serviciile menționate la punctul 3 de mai sus.
Opoziția se întemeia pe următoarele mărci anterioare:
–
marca de notorietate în Uniunea Europeană reprodusă mai jos, în măsura în care privește serviciul „formație muzicală”, din clasa 41:
–
marca franceză reprodusă mai jos, înregistrată la 22 iunie 1998 cu numărul 98738516, în măsura în care privește produse și servicii din clasele 9, 16 și 41:
–
marca internațională reprodusă mai jos, înregistrată la 24 decembrie 2002 cu numărul 801761, în măsura în care privește produse și servicii din clasele 9, 16 și 41:
Motivele invocate în susținerea opoziției au fost cele menționate la articolul 8 alineatul (1) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 8 alineatul (1) literele (a) și (b) din Regulamentul 2017/1001].
Prin decizia din 2 decembrie 2013, divizia de opoziție a admis în parte opoziția, numai în privința mărcii anterioare de notorietate, respingând cererea de înregistrare pentru „suporturi de date magnetice, discuri de înregistrare” din clasa 9 și pentru „divertisment; activități culturale și sportive” din clasa 41. Aceasta a apreciat că înscrisurile prezentate de reclamant dovedeau că marca anterioară neînregistrată era de notorietate, fiind denumirea unei formații muzicale, și că făcuse obiectul unei utilizări continue în Uniune, în special în Spania. Divizia de opoziție a reținut, în plus, că, pe de o parte, „divertismentul” din clasa 41 era vizat de mărcile în conflict și că, pe de altă parte, „suporturile de date magnetice, discurile de înregistrare” din clasa 9, precum și „activitățile culturale și sportive” din clasa 41, vizate de marca solicitată, erau similare serviciilor acoperite de marca anterioară. În consecință, ținând seama de identitatea dintre semnele în conflict și de identitatea sau de similitudinea produselor și serviciilor sus‑menționate, divizia de opoziție a reținut că există un risc de confuzie între mărci pentru aceste produse și aceste servicii.
Împotriva deciziei diviziei de opoziție, solicitanții au formulat, la 29 ianuarie 2014, o cale de atac la EUIPO în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009 (devenite articolele 66-71 din Regulamentul 2017/1001).
Prin decizia din 13 martie 2015 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera a doua de recurs a EUIPO a anulat decizia diviziei de opoziție și a respins în tot opoziția. Ea a precizat că opoziția va fi examinată numai pe baza mărcii de notorietate anterioare, deoarece marca franceză înregistrată cu numărul 98738516 fusese anulată și, prin urmare, și marca internațională înregistrată cu numărul 801761. Ea a constatat totodată că reclamanta nu numai că nu a făcut dovada că era „titularul real” al mărcii de notorietate anterioare, ci, mai mult, solicitanții invocau calitatea lor de titulari ai mărcii. Camera de recurs a adăugat că Regulamentul nr. 207/2009 nu îi atribuia nicio competență pentru a stabili calitatea de titular al mărcii de notorietate anterioare neînregistrate, acest aspect fiind de competența instanței naționale competente.
Procedura și concluziile părților
Prin înscrisul depus la grefa Tribunalului la 15 mai 2015, reclamantul a solicitat admiterea cererii de acordare a beneficiului asistenței judiciare. Prin Ordonanța din 29 octombrie 2015, președintele Tribunalului a admis cererea reclamantului de acordare a beneficiului asistenței judiciare.
Prin scrisoarea din 6 august 2015, Tribunalul i‑a amintit reclamantului că i‑a fost acordat anonimatul în cadrul procedurii privind asistența judiciară și l‑a întrebat dacă urmărește ca anonimatul să fie menținut în cadrul litigiului principal. În urma acordului reclamantului, președintele Camerei a patra a Tribunalului a decis, la 28 august 2015, să îi acorde anonimatul în prezenta cauză.
Reclamantul solicită Tribunalului:
–
anularea deciziei atacate;
–
respingerea cererii de înregistrare a mărcii solicitate pentru produsele și serviciile din clasele 9 și 41.
EUIPO solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii;
–
obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Argumentația părților
În susținerea acțiunii, reclamantul invocă un motiv unic, întemeiat pe eroarea în interpretarea și aplicarea articolului 8 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 8 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul 2017/1001] coroborat articolul 6a alineatul (1) din Convenția de la Paris din 20 martie 1883 pentru protecția proprietății industriale, cu modificările ulterioare (denumită în continuare „Convenția de la Paris”).
Reclamantul susține mai întâi că din coroborarea articolului 8 alineatul (2) litera (c) cu articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 rezultă că, pentru a se opune unei cereri de înregistrare a unei mărci, trebuie îndeplinite două condiții, și anume, pe de o parte, ca marca pe care se bazează opoziția să fie de notorietate pe teritoriul relevant la momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii și, pe de altă parte, să existe un risc de confuzie pe teritoriul în care este protejată marca anterioară din cauza identității sau similitudinii celor două mărci și din cauza identității sau similitudinii produselor sau serviciilor pe care le desemnează cele două mărci. Or, potrivit reclamantului, aceste condiții sunt întrunite în speță.
Reclamantul citează totodată decizia adoptată de Oficina Española de Patentes y Marcas (Oficiul spaniol pentru brevete și mărci), care a refuzat să înregistreze în favoarea sa marca națională QUILAPAYÚN, decizia adoptată de Instituto nacional de propiedad industrial (INAPI, Institutul național de proprietate intelectuală, Chile), precum și un certificat emis de Sociedad chilena del derecho de autor (SCD, Societate chiliană privind dreptul de autor), în susținerea argumentului potrivit căruia marca solicitată nu poate fi înregistrată în favoarea solicitanților întrucât semnul QUILAPAYÚN este asociat unei comunități de persoane căreia îi aparțin atât reclamantul, cât și solicitanții.
Prin urmare, reclamantul consideră că divizia de opoziție a interpretat corect dispozițiile articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009 coroborat cu articolul 8 alineatul (2) litera (c) din același regulament și cu articolul 6a din Convenția de la Paris atunci când a refuzat înregistrarea mărcii solicitate numai în favoarea solicitanților, pentru motivul că exista o marcă anterioară de notorietate în Uniune, mai exact în Spania, al cărei titular este reclamantul. În această privință, reclamantul indică faptul că este singurul care a menținut relații comerciale, de afaceri și artistice continue utilizând semnul QUILAPAYÚN.
Reclamantul adaugă că marca QUILAPAYÚN a fost înregistrată în Franța în anul 1998, înregistrarea fiind anulată în anul 2003 de instanțele franceze. În această privință, reclamantul pretinde că instanțele franceze au săvârșit o eroare gravă de apreciere anulând înregistrarea mărcii naționale și că această decizie nu privește, în orice caz, decât teritoriul Franței.
Reclamantul arată totodată că, în anul 2002, a înregistrat marca QUILAPAYÚN la Organizația Mondială a Proprietății Intelectuale (OMPI) și că această înregistrare a fost valabilă până la 24 decembrie 2012, fără ca solicitanții să se opună acestei înregistrări.
Înregistrările mărcii QUILAPAYÚN în Franța și la OMPI ar demonstra intenția reclamantului de a proteja semnul QUILAPAYÚN înainte chiar ca solicitanții să formeze o nouă formație muzicală, în anul 2003.
Întrucât nu ar exista o reglementare cu privire la coproprietatea unei mărci sau a unei denumiri și ținând seama de faptul că formația muzicală condusă de reclamant a continuat, după părăsirea grupului de către solicitanți, să se producă sub numele de Quilapayún, în special pe baza unui „pact de onoare”, solicitanții, care au format o nouă formație muzicală în anul 2003, nu ar fi trebuit să utilizeze semnul QUILAPAYÚN, pentru a evita confuzia în rândul publicului și al mijloacelor de informare în masă.
Reclamantul susține de asemenea că, înainte de a‑și alcătui o nouă formație muzicală în anul 2003, solicitanții se dedicau unor activități foarte diferite de cele muzicale, trăiau în diverse părți ale lumii, se reuneau în principal în perioada vacanțelor pentru concerte punctuale, profitând de publicul garantat strâns cu ocazia altor eveniment artistice, se reuneau în toate combinațiile posibile, inclusiv alături de copiii lor, și nu au creat nicio operă semnificativă sub numele Quilapayún.
În schimb, în ceea ce îl privește pe reclamant, pe lângă relațiile sale exclusive cu o casă de discuri sub numele Quilapayún și relațiile comerciale, de afaceri și artistice pe care le‑a întreținut folosind semnul QUILAPAYÚN, diversele extrase din presă prezentate ar demonstra utilizarea continuă și caracterul notoriu al mărcii anterioare, cel puțin în Spania. El ar fi singurul membru al formației inițiale care ar fi străbătut lumea, în principal Europa și Chile, de mai mult de 40 de ani în mod continuu sub numele de Quilapayún. El ar fi distribuit de asemenea trei compact‑discuri între anii 1988 și 2003, precum și două compilații, care, toate, ar fi fost foarte bine primite de public și de critică. Or, în toți acești ani, solicitanții nu ar fi făcut parte din formație.
Mai întâi, EUIPO arată că reclamantul nu contestă decizia atacată în măsura în care aceasta reține că mărcile franceză și internațională anterioare nu pot servi drept temei al opoziției.
În continuare, EUIPO pretinde că condițiile necesare pentru a formula opoziție nu se limitează la cele prevăzute la articolul 8 din Regulamentul nr. 207/2009. Persoana care formulează opoziție ar trebui să respecte și condițiile stabilite la norma 19 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară (
JO 1995, L 303, p. 1
, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189) [devenit articolul 7 alineatul (2) litera (b) din Regulamentul delegat (UE) 2017/1430 al Comisiei din 18 mai 2017 de completare a Regulamentului nr. 207/2009 și de abrogare a Regulamentelor (CE) nr. 2868/95 și (CE) nr. 216/96 (
JO 2017, L 205, p. 1
)] și la articolul 41 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 46 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul 2017/1001], potrivit cărora persoana care a formulat opoziția trebuie să prezinte probele pentru a‑și justifica opoziția. Prin urmare, persoana care a formulat opoziția ar fi trebuit să dovedească nu numai notorietatea mărcii anterioare, ci și calitatea sa de titular al acestei mărci.
EUIPO constată, în plus, că solicitanții nu au contestat caracterul notoriu al mărcii anterioare.
EUIPO arată totodată că argumentele reclamantului pentru a dovedi că este titularul mărcii anterioare se concentrează pe caracterul notoriu al mărcii, prin referire la deciziile oficiilor naționale de mărci și la cele ale instanțelor naționale, la relațiile comerciale, de afaceri și artistice pe care le‑a întreținut pentru a păstra semnul QUILAPAYÚN și la înregistrările efectuate pentru a proteja acest semn.
EUIPO susține că nici reclamantul, nici solicitanții nu sunt titularii exclusivi ai semnului QUILAPAYÚN. Atât deciziile oficiilor naționale, cât și cele ale instanțelor naționale, precum și jurisprudența citată de reclamant ar arăta că, dimpotrivă, acesta nu ar putea invoca vreun drept de exclusivitate asupra mărcii anterioare. În ședință, ca răspuns la o întrebare adresată de Tribunal, EUIPO a constatat că problema coproprietății mărcii anterioare nu a fost invocată în fața EUIPO și că era prea târziu pentru a o invoca pentru prima dată în fața Tribunalului.
Documentele prezentate de reclamant nu ar demonstra existența unui consimțământ al solicitanților pentru ca reclamantul să obțină calitatea de titular exclusiv al mărcii anterioare. Relațiile comerciale, de afaceri și artistice pe care le‑a întreținut reclamantul pentru a garanta continuitatea mărcii anterioare nu ar dovedi, în sine, că are calitatea de titular exclusiv al acestei mărci. Mărcile corespunzătoare semnului QUILAPAYÚN care au fost înregistrate ar fi fost anulate toate, iar cererile de înregistrare a acestui semn ar fi fost toate respinse.
Potrivit EUIPO, camera de recurs a decis, așadar, în mod întemeiat să respingă opoziția ca nefondată, în aplicarea dispozițiilor normei 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95 [devenit articolul 8 alineatul (1) și articolul 7 din Regulamentul delegat 2017/1430].
În sfârșit, EUIPO adaugă că, întrucât solicitanții pot utiliza marca fără a avea însă dreptul de a o înregistra, orice argument privind utilizarea comună a mărcii este nepertinent. Potrivit EUIPO, singura problemă cu privire la care trebuia să se pronunțe camera de recurs era aceea de a stabili dacă reclamantul era titularul unor drepturi exclusive asupra mărcii anterioare pentru a putea formula opoziție la înregistrarea mărcii solicitate. În caz negativ, era posibilă numai respingerea opoziției, fără ca aceasta să aducă atingere validității înregistrării mărcii solicitate de către solicitanți. Potrivit EUIPO, numai o instanță poate soluționa problema aferentă calității de titular și a dreptului de a solicita înregistrarea mărcii Uniunii Europene. Or, întrucât articolul 101 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 129 alineatul (2) du Regulamentul 2017/1001] nu ar prevedea o acțiune pentru stabilirea calității de titular al unei mărci, trebuie să se aplice dreptul național.
Aprecierea Tribunalului
Articolul 8 alineatul (1) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 207/2009 prevede:
„(1)   La opoziția titularului unei mărci anterioare, se respinge înregistrarea mărcii solicitate atunci când:
(a)
aceasta este identică cu marca anterioară și când produsele sau serviciile pentru care marca a fost solicitată sunt identice cu cele pentru care este protejată marca anterioară;
(b)
din cauza identității sau asemănării sale cu marca anterioară și din cauza identității sau asemănării produselor sau serviciilor pe care le desemnează cele două mărci, există un risc de confuzie pe teritoriul în care este protejată marca anterioară; riscul de confuzie include riscul de asociere cu marca anterioară.”
Potrivit articolului 8 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, „mărci anterioare” se definesc în special ca fiind cele care, la data depunerii cererii pentru înregistrarea ca marcă a Uniunii Europene sau, dacă este cazul, la data priorității invocate în sprijinul cererii pentru înregistrarea ca marcă a Uniunii Europene, sunt de notorietate într‑un stat membru în înțelesul articolului 6a din Convenția de la Paris.
Articolul 41 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 prevede că se poate formula opoziție la înregistrarea unei mărci a Uniunii Europene în cazul prevăzut la articolul 8 alineatul (1) de către „titularii mărcilor anterioare menționați la articolul 8 alineatul (2)”.
Norma 19 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2868/95 prevede:
„[P]ersoana care a formulat opoziția depune […] dovada existenței, valabilității și a domeniului de protecție a mărcii sale anterioare sau a dreptului său anterior, precum și dovada care atestă dreptul său de a depune o opoziție. În special, persoana care a formulat opoziția furnizează următoarele dovezi:
[…]
(b)
în cazul în care opoziția se bazează pe [marca de notorietate] în sensul articolului 8 alineatul (2) litera (c) din [R]egulament[ul] [nr. 207/2009], dovada care arată că această marcă este notorie pe teritoriul corespunzător.”
În temeiul normei 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95, în cazul în care persoana care a formulat opoziția nu a dovedit existența, valabilitatea și domeniul de protecție ale mărcii sale anterioare sau ale dreptului său anterior, precum și dreptul de a formula opoziție, opoziția este respinsă ca fiind nefondată.
Rezultă din dispozițiile citate la punctele 33-37 de mai sus că, pentru a formula opoziție, în sensul articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, în temeiul unei mărci de notorietate, în sensul articolului 8 alineatul (2) litera (c) din același regulament, autorul opoziției trebuie să demonstreze că marca este de notorietate într‑un stat membru, în sensul articolului 6a din Convenția de la Paris, și că el este titularul mărcii.
În speță, reclamantul a formulat opoziție la înregistrarea mărcii solicitate întemeindu‑se pe trei mărci anterioare (a se vedea punctul 6 de mai sus). Divizia de opoziție și camera de recurs au examinat opoziția numai în măsura în care se întemeia pe marca de notorietate neînregistrată, fapt care nu este contestat de părți și care trebuie aprobat având în vedere anularea mărcii franceze și, în consecință, radierea efectelor mărcii internaționale.
În ceea ce privește condiția privind caracterul notoriu al mărcii anterioare, camera de recurs a amintit aprecierea diviziei de opoziție potrivit căreia marca anterioară este notorie în Uniune și în special în Spania, fapt necontestat de solicitanți.
Analiza efectuată de camera de recurs a privit în exclusivitate problema dacă reclamantul era titularul mărcii anterioare și, așadar, dacă era îndreptățit să formuleze opoziție la înregistrarea mărcii solicitate. Camera de recurs a considerat că reclamantul nu a făcut dovada că el era titularul „real” al mărcii anterioare, cu atât mai mult cu cât solicitanții invocau de asemenea calitatea lor de titular al acestei mărci. În concluzie, camera de recurs reproșează reclamantului că nu a făcut dovada că era titularul „exclusiv” al mărcii anterioare, fapt confirmat de EUIPO în memoriul în răspuns, precum și în ședință.
În această privință, trebuie să se amintească mai întâi că dovada calității de titular al unei mărci neînregistrate, cum este cazul mărcii anterioare în speță, se supune unor condiții specifice. Reclamantul nu poate, prin ipoteză, să depună un certificat de depunere sau de înregistrare a mărcii pe care se întemeiază opoziția pentru a dovedi că este titularul acestei mărci. El trebuie să facă dovada că, prin utilizarea mărcii anterioare neînregistrate, a dobândit drepturi asupra acesteia [a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 ianuarie 2012, Tilda Riceland Private/OAPI – Siam Grains (BASmALI),
T‑304/09
,
EU:T:2012:13
, punctul
].
De altfel, în urma unei întrebări adresate de Tribunal în cursul ședinței, reclamantul a susținut că normele privind procedura de opoziție nu prevedeau necesitatea de a dovedi calitatea de titular al mărcii anterioare de notorietate prin furnizarea unui document oficial din care să rezulte că o anumită persoană este titularul acestei mărci, deoarece această marcă nu a fost înregistrată. În schimb, el a susținut că adusese dovezi că a utilizat marca anterioară de notorietate, astfel încât se putea stabili o legătură între el și marca respectivă.
Este necesar să se constate că aceste dovezi de utilizare sau de folosire a mărcii anterioare de către reclamant nu au fost examinate de camera de recurs. Ea s‑a limitat să afirme că reclamantul nu a făcut dovada că era titularul mărcii și că, pe de altă parte, și solicitanții invocau calitatea lor de titulari ai mărcii.
Astfel, pentru camera de recurs, întrucât reclamantul nu a fost în măsură să demonstreze că este titularul exclusiv al mărcii anterioare, ținând seama de elementele de probă prezentate și de faptul că și solicitanții au invocat calitatea lor de titulari ai mărcii, el nu putea fi îndreptățit să formuleze opoziție în sensul articolului 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009.
Cu toate acestea, nu rezultă din nicio dispoziție citată la punctele 33-37 de mai sus că persoana care formulează opoziție, în temeiul articolului 8 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie să facă dovada că este titularul „exclusiv” al mărcii anterioare neînregistrate de notorietate pe care își întemeiază opoziția. Din dispozițiile articolului 41 din Regulamentul nr. 207/2009, ale normei 19 alineatul (2) și ale normei 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95 se deduce că persoana care a formulat opoziția este obligată să facă dovada că a dobândit drepturi suficiente asupra mărcii anterioare neînregistrate de notorietate, în sensul articolului 8 alineatul (2) litera (c) din Regulamentul nr. 207/2009, pentru a fi considerat titularul acestei mărci, ceea ce nu înseamnă că trebuie să demonstreze că este titularul exclusiv al acesteia.
Norma 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2868/95 [devenit articolul 2 alineatul (1) din Regulamentul delegat 2017/1430] prevede de altfel că, „[î]n cazul în care o marcă anterioară și/sau un drept anterior au mai mult de un proprietar (coproprietate), opoziția poate fi depusă de oricare sau de toți aceștia”, ceea ce ar permite, astfel cum a confirmat EUIPO în cursul ședinței, fiecăruia dintre coproprietarii unei mărci anterioare să se opună înregistrării unei mărci care a fost solicitată.
Trebuie să se arate în această privință că, dacă s‑ar cere calitatea de titular exclusiv al mărcii anterioare, nici reclamantul, nici solicitanții nu s‑ar putea opune înregistrării semnului QUILAPAYÚN de către un terț, cu excepția cazului în care s‑ar opune toți, împreună, la această înregistrare, deoarece toți invocă calitatea de titular al semnului.
Or, dobândirea unor drepturi de către reclamant asupra mărcii anterioare neînregistrate i‑ar permite să se opună înregistrării mărcii solicitate, independent de aspectul dacă și alții, printre care solicitanții, au dobândit drepturi asupra acestei mărci prin utilizarea pe care i‑au dat‑o la rândul lor.
Prin urmare, este necesar să se considere că, în speță, camera de recurs a săvârșit o eroare de drept impunând reclamantului să demonstreze că este titularul exclusiv al mărcii anterioare, fără a examina dacă nu era suficient ca acesta să fie coproprietarul mărcii.
Această concluzie nu poate fi infirmată de argumentul EUIPO potrivit căruia reclamantul ar fi susținut pentru prima dată în fața Tribunalului că este coproprietarul mărcii anterioare. Trebuie amintit că divizia de opoziție a admis opoziția reclamantului fără a aborda problema proprietății asupra mărcii anterioare. Pe de altă parte, deoarece decizia diviziei de opoziție îi era favorabilă, reclamantul nu a introdus o cale de atac împotriva acestei decizii. Cu siguranță, după cum a indicat EUIPO în ședință, în calea de atac introdusă de solicitanți împotriva deciziei diviziei de opoziție în fața camerei de recurs, aceștia au contestat calitatea reclamantului de titular al mărcii anterioare. Cu toate acestea, deși este adevărat că, în observațiile în răspuns în fața camerei de recurs, reclamantul nu s‑a prevalat de norma 15 din Regulamentul nr. 2868/95, el nu a exclus faptul că marca anterioară putea avea mai mulți proprietari. El a indicat în acest sens că, în lipsa unei decizii exprese privind „coproprietatea asupra mărcii”, se constituiseră, în paralel, două formații muzicale, fiecare prevalându‑se de semnul QUILAPAYÚN. În aceste condiții, EUIPO nu poate susține că noțiunea de coproprietate a fost invocată pentru prima dată în fața Tribunalului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 aprilie 2017, Nanu‑Nana Joachim Hoepp/EUIPO – Fink (NANA FINK),
T‑39/16
,
EU:T:2017:263
, punctele
și
).
În consecință, motivul unic trebuie admis și decizia atacată trebuie să fie anulată. Pe de altă parte, în ceea ce privește capătul de cerere al reclamantului prin care solicită ca Tribunalul să respingă cererea de înregistrare a mărcii solicitate pentru produsele și serviciile din clasele 9 și 41, trebuie amintit că competența de modificare, recunoscută Tribunalului în temeiul articolului 65 alineatul (3) din Regulamentul nr. 207/2009 [devenit articolul 72 alineatul (3) din Regulamentul 2017/1001], nu are ca efect să îi confere acestuia posibilitatea de a proceda la o apreciere cu privire la care camera de recurs nu s‑a pronunțat încă. Exercitarea competenței de modificare trebuie, așadar, în principiu, să fie limitată la situațiile în care Tribunalul, după ce a controlat aprecierea făcută de camera de recurs, este în măsură să determine, pe baza elementelor de fapt și de drept, astfel cum acestea sunt stabilite, care este decizia pe care camera de recurs era obligată să o adopte (Hotărârea din 5 iulie 2011, Edwin/OAPI,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, punctul
). În această privință, este necesar să se arate că, în speță, camera de recurs a întemeiat decizia atacată numai pe faptul că reclamantul nu a dovedit că este titularul exclusiv al mărcii anterioare, fără a examina dacă nu este suficient să fie coproprietarul acesteia. În aceste împrejurări, nu este în sarcina Tribunalului să procedeze la examinarea argumentației privind dobândirea de drepturi de către reclamant asupra mărcii anterioare neînregistrate. Cererea de modificare a deciziei atacate formulată de reclamant în temeiul acestei argumentații trebuie, așadar, să fie respinsă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Or, în speță, reclamantul, care a avut câștig de cauză, nu a solicitat plata cheltuielilor de judecată.
Prin urmare, este necesar să se decidă că fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a patra)
declară și hotărăște:

1)
Anulează Decizia Camerei a doua de recurs a Oficiului de Proprietate Intelectuală (EUIPO) din 13 martie 2015 (cauza R 354/2014‑2).

2)
Respinge celelalte capete de cerere.

3)
Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 11 decembrie 2017.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.
(
)	Lista cuprinzând celelalte părți din procedura în fața camerei de recurs a EUIPO este anexată doar la versiunea notificată părților.