CELEX: 62015TJ0249
Eiropas Savienības preču zīme
Iebildumu process
Eiropas Savienības grafiskas preču zīmes “QUILAPAYÚN” reģistrācijas pieteikums
Relatīvs atteikuma pamats
Plaši pazīstama preču zīme
Regulas (EK) Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta c) apakšpunkts (tagad
Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 2. punkta c) apakšpunkts)
Preču zīmes īpašniece

Tiesvedības priekšvēsture
2010. gada 16. septembrī prasītājs
Eduardo Carrasco Pirard
un pārējie procesa Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (
EUIPO
) Apelācijas padomē dalībnieki, kuru vārdi norādīti pielikumā (turpmāk tekstā – “reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji”), Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojam (
EUIPO
) iesniedza Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu saskaņā ar grozīto Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Kopienas preču zīmi (
OV 2009, L 78, 1. lpp.
) (aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2017. gada 14. jūnija Regulu (ES) 2017/1001 par Kopienas preču zīmi (
OV 2017, L 154, 1. lpp.
)).
Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir šāds grafisks apzīmējums:
Preces un pakalpojumi, attiecībā uz kuriem ir pieteikta reģistrācija, ietilpst 9., 16. un 41. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:
–
9. klase: “zinātniskie, kuģniecības, ģeodēziskie, fotogrāfiskie, kinematogrāfiskie, optiskie, svēršanas, mērīšanas, signalizācijas, kontroles (pārbaudes), glābšanas un mācību aparāti, ierīces un instrumenti; aparāti, ierīces un instrumenti elektriskās strāvas pārvadei, komutācijai, pārveidošanai, uzkrāšanai, regulēšanai vai kontrolei; aparāti skaņas vai attēlu ierakstam, pārraidei vai reproducēšanai; magnētiskās lentes, skaņu ieraksta diski; tirdzniecības automāti un mehānismi ar naudu iedarbināmiem aparātiem; kases aparāti, rēķināšanas mašīnas, informācijas apstrādes ierīces un datori; ugunsdzēsības ierīces”;
–
16. klase: “papīrs, kartons un izstrādājumi no šiem materiāliem, kas nav ietverti citās klasēs; tipogrāfijas izstrādājumi; grāmatu iesiešanas materiāli; fotogrāfijas; kancelejas preces; līmes (līmvielas) kancelejas izstrādājumiem vai mājsaimniecības vajadzībām; mākslinieku piederumi; otas; rakstāmmašīnas un biroja piederumi (izņemot mēbeles); mācību un uzskates līdzekļi (izņemot aparatūru); plastmasas iepakojuma materiāli (kas nav ietverti citās klasēs); drukas burti; veidnes”;
–
41. klase: “audzināšana; apmācība; izklaide; sporta un kultūras pasākumi”.
Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2010. gada 27. septembra
Bulletin des marques communautaires
[Kopienas Preču Zīmju Biļetenā] Nr. 181/2010.
2010. gada 27. decembrī prasītājs
JT
, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 41. pantu (tagad – Regulas 2017/1001 46. pants), cēla iebildumu pret reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz visām šā sprieduma 3. punktā minētajām precēm un pakalpojumiem.
Iebildums bija balstīts uz šādām agrākām preču zīmēm:
–
Eiropas Savienībā plaši pazīstamu preču zīmi, kas aptver 41. klasē ietilpstošu pakalpojumu “mūzikas grupa” un ir attēlota šādi:
–
1998. gada 22. jūnijā reģistrētu Francijas preču zīmi ar Nr. 98738516, kas aptver 9., 16. un 41. klasē ietilpstošas preces un pakalpojumus un ir attēlota šādi:
–
2002. gada 24. decembrī reģistrētu starptautisku preču zīmi ar Nr. 801761, kas aptver 9., 16. un 41. klasē ietilpstošas preces un pakalpojumus un ir attēlota šādi:
Iebildums bija pamatots ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā (tagad – Regulas 2017/1001 8. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts) paredzētajiem pamatiem.
Ar 2013. gada 2. decembra lēmumu Iebildumu nodaļa, balstoties tikai uz agrāku plaši pazīstamu preču zīmi, daļēji apmierināja iebildumu, noraidot preču zīmes reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz “magnētiskajām lentēm, skaņu ieraksta diskiem”, kas ietilpst 9. klasē, un attiecībā uz “izklaidi; sporta un kultūras pasākumiem”, kas ietilpst 41. klasē. Tā uzskatīja, ka prasītāja iesniegtie dokumenti pierāda, ka agrākā nereģistrētā preču zīme ir plaši pazīstama kā mūzikas grupas nosaukums un ka tā ir nepārtraukti izmantota Eiropas Savienībā, it īpaši Spānijā. Turklāt tā uzskatīja, pirmkārt, ka “izklaides pakalpojumi”, kas ietilpst 41. klasē, ir aptverti ar konfliktējošajām preču zīmēm un, otrkārt, ka “magnētiskās lentes, skaņu ieraksta diski”, kas ietilpst 9. klasē, kā arī “izklaide; sporta un kultūras pasākumi”, kas ietilpst 41. klasē, ir aptverti ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi un ir līdzīgi pakalpojumiem, kurus aptver agrākā preču zīme. Līdz ar to, ņemot vērā konfliktējošo apzīmējumu identiskumu un minēto preču un pakalpojumu identiskumu vai līdzību, Iebildumu nodaļa secināja, ka pastāv attiecīgo preču zīmju sajaukšanas iespēja attiecībā uz šīm precēm un pakalpojumiem.
2014. gada 29. janvārī reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu (tagad – Regulas 2017/1001 66.–71. pants), iesniedza
EUIPO
apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu.
Ar 2015. gada 13. marta lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”)
EUIPO
Apelācijas otrā padome atcēla Iebildumu nodaļas lēmumu un pilnībā noraidīja iebildumus. Tā precizēja, ka attiecīgais iebildums tiks izvērtēts tikai saistībā ar agrāko plaši pazīstamo preču zīmi, jo Francijas preču zīme, kas reģistrēta ar Nr. 98738516, un pēc tam arī starptautiskā preču zīme, kas reģistrēta ar Nr. 801761, abas ir atceltas. Turklāt tā konstatēja, ka prasītājs ne vien nav sniedzis pierādījumu tam, ka viņš ir agrākās plaši pazīstamās preču zīmes “patiesais īpašnieks”, bet arī to, ka pieteikuma iesniedzēji arī ir lūguši atzīt to īpašuma tiesības uz attiecīgo preču zīmi. Attiecīgā Apelācijas padome norādīja, ka ar Regulu Nr. 207/2009 tai nav piešķirta nekāda kompetence noteikt agrākās nereģistrētās plaši pazīstamās preču zīmes īpašnieku, jo šis jautājums ir kompetentās valsts tiesu kompetencē.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar procesuālu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 15. maijā, prasītājs lūdza viņam piešķirt bezmaksas juridisko palīdzību. Ar 2015. gada 29. oktobra rīkojumu Vispārējās tiesas priekšsēdētājs prasītājam piešķīra juridisko palīdzību.
Ar 2015. gada 6. augusta vēstuli Vispārējā tiesa prasītājam atgādināja par juridiskās palīdzības procedūras ietvaros viņam piešķirto anonimitāti un jautāja, vai prasītājs vēlas saglabāt anonimitāti arī tiesvedībā pamatlietā. Pēc prasītāja apstiprinošas atbildes saņemšanas Vispārējās tiesas ceturtās palātas priekšsēdētājs 2015. gada 28. augustā prasītājam piešķīra anonimitāti tiesvedībā pamatlietā.
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
atteikt reģistrēt pieteikto preču zīmi attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kas ietilpst 9. un 41. klasē.
EUIPO
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Lietas dalībnieku argumenti
Savas prasības pamatojumam prasītājs izvirza vienu pamatu, apgalvojot, ka ir pieļauta kļūda Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta c) apakšpunkta (tagad – Regulas 2017/1001 8 panta 2. punkta c) apakšpunkts), aplūkojot to kopsakarā ar pārskatītās un grozītās 1883. gada 20. marta Parīzes Konvencijas rūpnieciskā īpašuma aizsardzībai (turpmāk tekstā – “Parīzes konvencija”) 6.
bis
panta 1. punktu, interpretācijā un piemērošanā.
Prasītājs apgalvo, pirmkārt, ka, aplūkojot Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta c) apakšpunktu un 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu kopsakarā, ir secināms, ka, lai iebilstu pret preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, ir jābūt izpildītiem diviem nosacījumiem, proti, pirmkārt, attiecīgajai preču zīmei, kas ir iebildumu pamatā, ir jābūt plaši pazīstamai attiecīgajā teritorijā brīdī, kad tiek iesniegts preču zīmes reģistrācijas pieteikums un, otrkārt, abu preču zīmju identiskuma vai līdzības dēļ un preču vai pakalpojumu, ko aptver abas šīs preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ sabiedrībai tajā teritorijā, kurā ir aizsargāta agrākā preču zīme, ir jāpastāv sajaukšanas iespējai. Prasītājs uzskata, ka konkrētajā gadījumā abi šie nosacījumi ir izpildīti.
Lai pamatotu argumentu par to, ka attiecīgā reģistrācijai pieteiktā preču zīme nevar tikt reģistrēta reģistrācijas pieteikuma iesniedzēju labā, ciktāl apzīmējums “QUILAPAYÚN” ir saistīts ar personu kopienu, kurā viņš, tāpat kā pieteikuma iesniedzēji, ietilpst, prasītājs turklāt atsaucas uz
Oficina Española de Patentes y Marcas
(Spānijas Patentu un preču zīmju birojs) lēmumu, ar kuru prasītājam par labu ir atteikts reģistrēt nacionālo preču zīmi “QUILAPAYÚN”, uz
Instituto nacional de propiedad industrial
(
INAPI
) (Valsts Rūpnieciskā īpašuma iestāde, Čīle) lēmumu, kā arī uz
Sociedad chilena del derecho de autor (SCD)
(Čīles Autortiesību biedrība) apliecinājumu.
Līdz ar to prasītājs apgalvo, ka Iebildumu nodaļa esot pareizi interpretējusi Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktu, aplūkojot to kopsakarā ar tās 8. panta 2. punkta c) apakšpunktu un Parīzes konvencijas 6.
bis
pantu, atsakot reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrāciju tikai pieteicēju labā tāpēc, ka Eiropas Savienībā, it īpaši Spānijas teritorijā, eksistē plaši pazīstama agrāka preču zīme, kuras īpašnieks ir prasītājs. Šajā ziņā prasītājs norāda, ka vienīgi viņš esot saglabājis nepārtrauktas tirdzniecības, darījumu un mākslinieciska rakstura attiecības, izmantojot apzīmējumu “QUILAPAYÚN”.
Prasītājs piebilst, ka preču zīme “QUILAPAYÚN” bija reģistrēta Francijā no 1998. gadā līdz 2003. gadam, kad to atcēla Francijas tiesas. Šajā ziņā prasītājs apgalvo, ka Francijas tiesas esot pieļāvušās būtisku kļūdu vērtējumā, atceļot valsts preču zīmes reģistrāciju, un ka attiecīgais lēmums katrā ziņā attiecas tikai uz Francijas teritoriju.
Prasītājs arī norāda, ka 2002. gadā viņš ir reģistrējis preču zīmi “QUILAPAYÚN” Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijā (
WIPO
) un ka attiecīgā reģistrācija bija spēkā līdz 2012. gada 24. decembrim, jo reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji neiebilda pret šo reģistrāciju.
Attiecīgo preču zīmju “QUILAPAYÚN” reģistrācija Francijā un
WIPO
liecinot par prasītāja vēlmi aizsargāt apzīmējumu “QUILAPAYÚN”, pirms pieteicēji bija izveidojuši jaunu mūzikas grupu 2003. gadā.
Tā kā nepastāv tiesiskais regulējums attiecībā uz preču zīmes vai apzīmējuma kopīpašumu un ņemot vērā, ka prasītāja vadītā mūzikas grupa pēc pieteicēju izstāšanās no tās turpināja pastāvēt ar nosaukumu “Quilapayún” uz “džentlmeņu vienošanās” pamata, reģistrācijas pieteikuma iesniedzējiem, kuri 2003. gadā izveidoja jaunu mūzikas grupu, nebūtu bijis jāizmanto apzīmējums “QUILAPAYÚN”, lai sabiedrībai un medijiem nepieļautu sajaukšanas iespēju.
Turklāt prasītājs apgalvo, ka pirms jaunas mūzikas grupas izveidošanas 2003. gadā pieteicēju nodarbošanās nav bijusi saistīta ar mūziku, viņi dzīvojuši dažādās pasaules malās, tikušies galvenokārt tikai atvaļinājuma laikā, lai rīkotu konkrētus koncertus, izmantojot nodrošinātu publiku, kas ieradusies uz kādu citu mākslas pasākumu, viņi ir tikušies dažādā sastāvā, tostarp ņemot līdzi savus bērnus, un nav izveidojuši nekādu nozīmīgu mākslas darbu, izmantojot nosaukumu “Quilapayún”.
Turpretī, kas attiecas uz prasītāju, – papildus viņa ekskluzīvajām attiecībām ar mūzikas ierakstu kompāniju “Quilapayún”, kā arī viņa tirdzniecības, darījumu un mākslinieciskā rakstura attiecībām, kas izveidojušās, izmantojot apzīmējumu “QUILAPAYÚN”, – iesniegtie dažādie izvilkumi no preses pierādot agrākās preču zīmes nepārtrauktu izmantošanu, vismaz Spānijā, turklāt pietiekami plaši. Viņš esot vienīgais no dalībniekiem, kurš sākotnējās grupas ar nosaukumu “Quilapayún” sastāvā nepārtraukti ir ceļojis apkārt pasaulei, galvenokārt Eiropā un Čīlē, ilgāk nekā 40 gadus. Tāpat viņš laikposmā no 1988. līdz 2003. gadam esot izdevis trīs kompaktdiskus, kā arī divas mūzikas izlases, kas guvušas atzinību gan publikas, gan kritiķu vidū. Tomēr visu šo gadu laikā reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji neesot bijuši grupas sastāvā.
Vispirms
EUIPO
norāda, ka prasītājs neapstrīd apstrīdēto lēmumu daļā, kurā atzīts, ka iebildums nevar tikt balstīts uz agrāko Francijas un starptautisko preču zīmi.
Turpinot
EUIPO
apgalvo, ka iebildumu celšanai paredzētie nosacījumi nav tikai tie, kas paredzēti Regulas Nr. 207/2009 8. pantā. Iebildumu iesniedzējam esot jāievēro arī nosacījumi, kas paredzēti Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (
OV 1995, L 303, 1. lpp.
) 19. noteikuma 2. punkta b) apakšpunktā (tagad – 7. panta 2. punkta b) apakšpunkts Komisijas 2017. gada 18. maija Deleģētajā regulā (ES) 2017/1430, ar ko papildināta Regula Nr. 207/2009 un atceltas Regulas Nr. 2868/95 un (EK) Nr. 216/96 (
OV 2017, L 205, 1. lpp.
) un Regulas Nr. 207/2009 41. panta 1. punkta a) apakšpunktā (tagad – Regulas 2017/1001 46. panta 1. punkta a) apakšpunkts), saskaņā ar kuriem iebildumu iesniedzējam ir jāiesniedz pierādījumi par to, ka viņam ir tiesības celt iebildumu. Līdz ar to iebildumu iesniedzējam ir jāpierāda ne vien agrākās preču zīmes plaša pazīstamība, bet arī īpašuma tiesības uz to.
EUIPO
turklāt konstatē, ka reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji nav apstrīdējuši agrākās preču zīmes plašo pazīstamību.
EUIPO
arī norāda, ka prasītāja izvirzītie argumenti, lai pierādītu, ka viņš ir agrākās preču zīmes īpašnieks, pamatā ir balstīti uz agrākās preču zīmes plašo atpazīstamību, atsaucoties uz valsts preču zīmju biroju un valsts tiesu nolēmumiem, uz tirdzniecības, darījumu un mākslinieciskām attiecībām, kuras viņš esot uzturējis, lai saglabātu apzīmējumu “QUILAPAYÚN”, un uz tā aizsardzības mērķiem veiktajām reģistrācijām.
EUIPO
apgalvo, ka nedz prasītājs, nedz arī reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji nav apzīmējuma “QUILAPAYÚN” vienīgie īpašnieki. Tieši pretēji – gan prasītāja minētie valsts [preču zīmju] biroju un valsts tiesu nolēmumi, gan viņa minētā judikatūra pierādot, ka viņš nevar atsaukties uz jebkādām ekskluzīvām tiesībām uz agrāko preču zīmi. Tiesas sēdē
EUIPO
, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, konstatēja, ka procesā
EUIPO
netika izvirzīts jautājums par kopīpašumu attiecībā uz konkrēto preču zīmi un ka ir par vēlu pirmoreiz to izvirzīt Vispārējā tiesā.
No prasītāja iesniegtajiem dokumentiem neesot izsecināms, ka būtu bijusi reģistrācijas pieteikuma iesniedzēju piekrišana tam, lai prasītājs tiktu uzskatīts par agrākās preču zīmes vienīgo īpašnieku. Tirdzniecības, darījumu un mākslinieciskā rakstura attiecības, kuras prasītājs bija izveidojis, lai nodrošinātu agrākās preču zīmes turpinātību, pašas par sevi nepierādot, ka viņš ir šīs preču zīmes vienīgais īpašnieks. Abas preču zīmes, kuras atbilst apzīmējumam “QUILAPAYÚN” un tika reģistrētas, esot atceltas, un visi reģistrācijas pieteikumi par šī apzīmējuma [kā preču zīmes] reģistrāciju esot noraidīti.
EUIPO
ieskatā Apelācijas padome pamatoti esot nolēmusi noraidīt attiecīgo iebildumu kā nepamatotu saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 20. noteikuma 1. punktu (tagad – Deleģētās regulas 2017/1430 8. panta 1. punkts un 7. pants).
Visbeidzot
EUIPO
piebilst, ka, tā kā reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji var izmantot attiecīgo preču zīmi bez tiesībām to reģistrēt, nevienam argumentam saistībā ar attiecīgās preču zīmes kopīgu izmantošanu nav nozīmes šajā lietā.
EUIPO
ieskatā vienīgais jautājums, par kuru bija jālemj Apelācijas padomei, bija jautājums, vai prasītājs ir agrākās preču zīmes vienīgais īpašnieks, lai varētu celt iebildumu pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju. Ja tas tā nav, attiecīgais iebildums varēja vienīgi tikt noraidīts, neskarot reģistrācijas pieteikuma iesniedzēju pieteiktās preču zīmes reģistrācijas spēkā esamību.
EUIPO
ieskatā vienīgi tiesa var izlemt jautājumu par [preču zīmes] īpašnieka statusu un tiesībām lūgt Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju. Tomēr, tā kā Regulas Nr. 207/2009 101. panta 2. punktā (tagad – Regulas 2017/1001 129. panta 2. punkts) neesot paredzēta īpašumtiesību atjaunošana uz preču zīmi, esot jāpiemēro valsts tiesības.
Vispārējās tiesas vērtējums
Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā ir noteikts:
“1.   Ja agrākas preču zīmes īpašnieks iebilst, pieprasīto preču zīmi nereģistrē:
a)
ja tā ir identiska agrākajai preču zīmei un ja preces vai pakalpojumi, kam reģistrācija pieprasīta, ir identiski precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem ir aizsargāta agrākā preču zīme;
b)
ja tās identiskuma vai līdzības dēļ ar agrāko preču zīmi un preču vai pakalpojumu, ko aptver preču zīmes, identiskuma vai līdzības dēļ pastāv iespēja maldināt sabiedrību tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme [sabiedrībai tajā teritorijā, kur ir aizsargāta agrākā preču zīme, pastāv to sajaukšanas iespēja]; iespēja maldināt ir asociāciju iespēja ar agrāko preču zīmi [sajaukšanas iespēja ietver asociāciju iespēju ar agrāko preču zīmi].”
Saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta c) apakšpunktu agrākās preču zīmes galvenokārt ir tās preču zīmes, kas Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas datumā vai, ja vajadzīgs, prasītās prioritātes datumā, kas attiecināma uz Kopienas preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, ir labi [plaši] pazīstamas dalībvalstī tajā pašā nozīmē, kādā vārdi “labi [plaši] pazīstamas” ir lietoti Parīzes konvencijas 6.
bis
pantā.
Regulas Nr. 207/2009 41. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka iebildumu pret Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju šīs regulas 8. panta 1. punktā paredzētajā gadījumā var celt “8. panta 2. punktā minēto agrāku preču zīmju īpašnieki”.
Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punktā ir noteikts:
“Iebilduma iesniedzējs sniedz arī pierādījumus par tās agrākās zīmes vai agrāko tiesību pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu, kā arī pierādījumus par to, ka tam ir tiesības iesniegt iebildumu. Jo īpaši iebilduma iesniedzēja puse iesniedz šādus pierādījumus:
[..]
b)
ja iebildums pamatots ar plaši pazīstamās preču zīmes pastāvēšanu Regulas 8. panta 2. punkta c) apakšpunkta nozīmē, pierādījumus par to, ka šī zīme ir plaši pazīstama attiecīgajā teritorijā.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 2868/95 20. noteikuma 1. punktu, ja iebilduma iesniedzējs nav pierādījis savas agrākās preču zīmes vai agrāko tiesību pastāvēšanu, spēkā esamību un aizsardzības apjomu un nav pierādījis, ka tam ir tiesības iesniegt iebildumu, iebildums ir noraidāms kā nepamatots.
No 33.–37. punktā minētajām tiesību normām izriet, ka, lai celtu iebildumu Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta izpratnē, balstoties uz agrākās preču zīmes plašu pazīstamību minētās regulas 8. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, iebilduma iesniedzējam ir jāpierāda preču zīmes plaša pazīstamība attiecīgajā dalībvalstī Parīzes konvencijas 6.
bis
panta izpratnē un tas, ka viņš ir tās īpašnieks.
Šajā gadījumā prasītājs cēla iebildumu pret reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrāciju, balstoties uz trim agrākām preču zīmēm (skat. iepriekš 6. punktu). Iebildumu nodaļa un Apelācijas padome ir izvērtējušas šo iebildumu tikai saistībā ar plaši pazīstamo nereģistrēto preču zīmi, un to lietas dalībnieki nav apstrīdējuši un tas, ņemot vērā Francijas preču zīmes atcelšanu un tās rezultātā – starptautiskās preču zīmes izslēgšanu, ir jāapstiprina.
Attiecībā uz nosacījumu par agrākās preču zīmes plašo pazīstamību Apelācijas padome atsaucās uz Iebildumu nodaļas vērtējumu, saskaņā ar kuru agrākā preču zīme ir plaši pazīstama Eiropas Savienībā, it īpaši Spānijā, un to reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji neapstrīd.
Apelācijas padomes analīze tika veikta, tikai lai noskaidrotu, vai prasītājs ir agrākās preču zīmes īpašnieks un vai viņam tātad ir tiesības celt iebildumu pret reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrāciju. Apelācijas padome secināja, ka prasītājs nav iesniedzis pierādījumus tam, ka viņš ir agrākās preču zīmes patiesais īpašnieks, jo arī pieteicēji atsaucas uz īpašumtiesībām uz šo preču zīmi. Kopumā Apelācijas padome pārmet prasītājam, ka viņš nav pierādījis, ka viņš ir agrākās preču zīmes vienīgais īpašnieks, un to
EUIPO
apstiprināja savā iebildumu rakstā, kā arī tiesas sēdē.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka pierādījums par īpašumtiesībām uz nereģistrēto preču zīmi, kas šajā gadījumā ir agrākā preču zīme, atbilst īpašiem nosacījumiem. Prasītājs teorētiski nevar iesniegt preču zīmes, uz kuru balstīts iebildums, pieteikuma apliecību vai reģistrācijas apliecību, lai pierādītu, ka viņš ir šīs preču zīmes īpašnieks. Viņam ir jāiesniedz pierādījums tam, ka ar agrākās nereģistrētās preču zīmes izmantošanu viņš ir ieguvis tiesības uz to (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 18. janvāris, Tilda Riceland Private/ITSB – Siam Grains (BASmALI),
T‑304/09
,
EU:T:2012:13
,
17.
punkts).
Turklāt pēc Vispārējās tiesas jautājuma tiesas sēdē prasītājs norādīja, ka iebildumu procesa noteikumi neparedz nepieciešamību pierādīt īpašumtiesības uz agrāku plaši pazīstamu preču zīmi, iesniedzot oficiālu dokumentu, kas apliecinātu konkrētas personas īpašumtiesības uz konkrēto preču zīmi, jo šī preču zīme nav reģistrēta. Turpretī viņš apgalvoja, ka viņš ir iesniedzis pierādījumus tam, ka viņš ir izmantojis agrāko plaši pazīstamo preču zīmi tādējādi, ka starp viņu un augstākminēto preču zīmi var tikt konstatēta saikne.
Ir jākonstatē, ka Apelācijas padome nav izvērtējusi šos pierādījumus saistībā ar prasītāja veikto attiecīgās agrākās preču zīmes izmantošanu. Tā ir vienīgi apgalvojusi, ka prasītājs nav iesniedzis pierādījumu tam, ka viņš ir īpašnieks, un ka turklāt arī reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji ir atsaukušies uz savām īpašuma tiesībām uz attiecīgo preču zīmi.
Tādējādi Apelācijas padomes ieskatā, tā kā prasītājs nav spējis pierādīt, ka viņš ir agrākās preču zīmes vienīgais īpašnieks, un ņemot vērā iesniegtos pierādījumu elementus un faktu, ka reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji arī atsaucas uz savām īpašumtiesībām, prasītājs nevar būt tiesīgs celt iebildumu Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta izpratnē.
Tomēr ne no vienas normas, kas minētas 33.–37. punktā, neizriet, ka iebilduma iesniedzējam, kurš cēlis iebildumu atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta c) apakšpunktam, ir jāpierāda, ka viņš ir agrākas nereģistrētas plaši pazīstamas preču zīmes, uz kuru viņš balstījis savu iebildumu, “vienīgais” īpašnieks. No Regulas Nr. 207/2009 41. panta, Regulas Nr. 2868/95 19. noteikuma 2. punkta un 20. noteikuma 1. punkta neizriet, ka prasītājam ir jāpierāda, ka viņš ir ieguvis pietiekamas tiesības uz agrāku nereģistrētu plaši pazīstamu preču zīmi Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē, lai viņš varētu tikt uzskatīts par šīs preču zīmes īpašnieku, un tas neietver nepieciešamību pierādīt ekskluzīvas īpašumtiesības uz to.
Regulas Nr. 2868/95 15. noteikuma 1. punktā (tagad – Deleģētās regulas 2017/1430 2. panta 1. punkts) ir paredzēts, ka, “ja agrākai zīmei un/vai agrākām tiesībām ir vairāk nekā viens īpašnieks (kopīpašums), iebildumu var iesniegt jebkurš no tiem vai visi”, un tas – kā
EUIPO
to apstiprināja tiesas sēdē – ļauj katram no agrākās preču zīmes kopīpašniekiem iebilst pret reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrāciju.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, ja agrākās preču zīmes ekskluzīvo (vienpersonisko) īpašumtiesību esamība būtu obligāta prasība, tad nedz prasītājs, nedz arī reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji nevarētu iebilst pret trešo personu pieteikumiem par apzīmējuma “QUILAPAYÚN” reģistrāciju, izņemot, ja pret šo reģistrāciju iebilstu visi kopā, jo viņi visi atsaucas uz īpašumtiesībām uz šo apzīmējumu.
Tātad prasītāja iegūtās tiesības uz agrāko nereģistrēto preču zīmi viņam ļauj iebilst pret reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrāciju neatkarīgi no jautājuma par to, vai arī citi, proti, reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji, ir ieguvuši tiesības uz šo preču zīmi saistībā ar tās izmantošanu, ko viņi arī būtu varējuši darīt.
Tādējādi ir jāuzskata, ka Apelācijas padome, pieprasot prasītājam, lai viņš pierādītu, ka viņš ir agrākās preču zīmes vienīgais īpašnieks, neizvērtējot, vai nebūtu pietiekami pierādīt tikai kopīpašnieka statusu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Šis secinājums nevar tikt atspēkots ar
EUIPO
argumentu, saskaņā ar kuru prasītājs pirmoreiz procesā Vispārējā tiesā apgalvoja, ka viņš esot agrākās preču zīmes kopīpašnieks. Ir jāatgādina, ka Iebildumu nodaļa apmierināja prasītāja iebildumu, neizskatot jautājumu par to, kas ir agrākās preču zīmes īpašnieks. Turklāt, tā kā Iebildumu nodaļas lēmums viņam bija labvēlīgs, prasītājs to nav apstrīdējis. Patiešām, kā
EUIPO
norādīja tiesas sēdē, reģistrācijas pieteikuma iesniedzēji apelācijas sūdzībā par Iebildumu nodaļas lēmumu apstrīdēja prasītāja īpašumtiesību apjomu uz attiecīgo agrāko preču zīmi. Tomēr, lai gan ir taisnība, ka atbildes rakstā procesā Apelācijas padomē prasītājs nebija atsaucies uz Regulas Nr. 2868/95 15. noteikumu, viņš neizslēdza iespēju, ka agrākajai preču zīmei varētu būt bijuši vairāki īpašnieki. Šajā ziņā viņš norādīja, ka, nepastāvot tiešam lēmumam saistībā ar “kopīpašuma tiesībām” uz attiecīgo preču zīmi, abas mūzikas grupas tika izveidotas vienlaicīgi, katrai no tām pretendējot uz apzīmējumu “QUILAPAYÚN”. Šādos apstākļos
EUIPO
nevar apgalvot, ka kopīpašuma jēdziens pirmoreiz tika minēts procesā Vispārējā tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. aprīlis, Nanu‑Nana Joachim Hoepp/EUIPO – Fink (NANA FINK),
T‑39/16
,
EU:T:2017:263
,
16.
un
25.
punkts).
No tā izriet, ka vienīgais pamats ir jāapmierina un ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ. Attiecībā uz prasītāja prasījumu par to, lai Vispārējā tiesa noraidītu reģistrācijai pieteiktās preču zīmes reģistrācijas pieteikumu attiecībā uz 9. un 41. klasē ietilpstošajām precēm un pakalpojumiem, ir jāatgādina, ka Vispārējai tiesai atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 65. panta 3. punktam (tagad – Regulas 2017/1001 72. panta 3. punkts) atzītās grozīšanas pilnvaras nepiešķir tai pilnvaras veikt vērtējumu, attiecībā uz kuru apelācijas padome vēl nav paudusi nostāju. Līdz ar to [lēmumu] grozīšanas tiesību īstenošana principā ir iespējama vienīgi situācijās, kurās Vispārējā tiesa, vispirms veikusi apelācijas padomes veiktā vērtējuma kontroli, spēj – pamatojoties uz konstatētajiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem – noteikt, kāds lēmums apelācijas padomei bija jāpieņem (spriedums, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
72.
punkts). Šajā ziņā ir jānorāda, ka Apelācijas padome apstrīdēto lēmumu ir balstījusi tikai uz faktu, ka prasītājs nav pierādījis, ka viņš ir agrākās preču zīmes ekskluzīvais īpašnieks, neizvērtējot, vai būtu pietiekami pierādīt, ka viņš ir tās kopīpašnieks. Šādos apstākļos Vispārējai tiesai izskatāmajā lietā nav jāizvērtē argumentācija saistībā ar prasītāja tiesību uz agrāko nereģistrēto preču zīmi iegūšanu. Tātad prasītāja lūgums par apstrīdētā lēmuma grozīšanu, kas formulēts, pamatojoties uz šādu argumentāciju, ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tomēr šajā gadījumā prasītājs, kuram nolēmums ir labvēlīgs, nav lūdzis atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Tātad ir jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:

1)
atcelt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (
EUIPO
) Apelācijas otrās padomes 2015. gada 13. marta lēmumu lietā R 354/2014‑2;

2)
pārējā daļā prasību noraidīt;

3)
katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 11. decembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.
(
)	Saraksts ar pārējo procesa
EUIPO
Apelācijas padomē dalībnieku vārdiem ir pievienots tikai lietas dalībniekiem izsniegtajā versijā.