CELEX: 62017CJ0054
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Patērētāju tiesību aizsardzība
Direktīva 2005/29/EK
Negodīga komercprakse
3. panta 4. punkts
Piemērošanas joma
5., 8. un 9. pants
Agresīva komercprakse
I pielikuma 29. punkts
Komercprakse, kas ir agresīva jebkuros apstākļos
Nepasūtītu preču pārdošana
Direktīva 2002/21/EK
Direktīva 2002/22/EK
Telekomunikāciju pakalpojumi
SIM karšu (Subscriber Identity Module, abonenta identifikācijas modulis) ar noteiktiem priekšiestatītiem un iepriekš aktivizētiem pakalpojumiem pārdošana
Patērētāju iepriekšēja neinformēšana

Lūgumi sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (
OV 2005, L 149, 22. lpp.
), 3. panta 4. punktu, 8. un 9. pantu, kā arī I pielikuma 29. punktu, Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK 2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (
OV 2002, L 108, 33. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/140/EK (2009. gada 25. novembris) (
OV 2009, L 337, 37. lpp.
, un labojums
OV 2013, L 241, 8. lpp.
), (turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”) 3. un 4. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22/EK (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (
OV 2002, L 108, 51. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/136/EK (2009. gada 25. novembris) (
OV 2009, L 337, 11. lpp.
), (turpmāk tekstā – ““universālā pakalpojuma” direktīva”) 20. un 21. pantu.
Šie lūgumi ir iesniegti divās tiesvedībās, lietā C‑54/17 starp
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato
(Konkurences un tirgus uzraudzības iestāde, Itālija; turpmāk tekstā – “
AGCM
”), no vienas puses, un
Wind Tre SpA
, agrāk –
Wind Telecomunicazioni SpA
(turpmāk tekstā – “
Wind
”), no otras puses, un lietā C‑55/17 starp
AGCM
, no vienas puses, un
Vodafone Italia SpA
, agrāk –
Vodafone Omnitel NV
(turpmāk tekstā – “
Vodafone
”), no otras puses, saistībā ar
AGCM
lēmumiem, ar kuriem šīm sabiedrībām ir uzlikts sods par negodīgu komercpraksi.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2005/29
Direktīvas 2005/29 10., 17. un 18. apsvērumā ir noteikts:
“(10)
Jānodrošina saskanība starp šīs direktīvas un spēkā esošo [Eiropas Savienības] tiesību aktu noteikumiem, jo īpaši, ja sīki izstrādātus noteikumus par negodīgu komercpraksi piemēro konkrētās nozarēs. [..] Šo direktīvu tādēļ piemēro tiktāl, ciktāl nav konkrētu noteikumu [Savienības] tiesību aktos, kas reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus, piemēram, prasības informācijai un noteikumus par to, kā informāciju pasniedz patērētājiem. Tā paredz patērētāju tiesību aizsardzību, ja attiecīgā nozarē nav konkrētu [Savienības] tiesību aktu, un aizliedz tirgotājiem radīt nepareizu priekšstatu par produktu iedabu. [..] Šī direktīva tātad papildina [Savienības]
acquis
, ko piemēro komercpraksei, kas rada kaitējumu patērētāju ekonomiskajām interesēm.
[..]
(17)
Vēlams precizēt, kāda komercprakse ir negodīga visos apstākļos, lai nodrošinātu lielāku juridisku noteiktību. Tādēļ I pielikumā ietverts pilns visu šādas prakses paveidu saraksts. Šie ir vienīgie komercprakses piemēri, ko var uzskatīt par negodīgiem, neizvērtējot katra atsevišķa gadījuma atbilstību 5. līdz 9. pantam. Sarakstu var grozīt tikai ar šīs direktīvas pārskatīšanu.
(18)
Ir pareizi visus patērētājus aizsargāt pret negodīgu komercpraksi. [..] Saskaņā ar proporcionalitātes principu un lai dotu iespēju efektīvi piemērot aizsargpasākumus, kas paredzēti šajā direktīvā, tajā par atsauces lielumu izmantots pietiekami labi informēts, kā arī pietiekami vērīgs un piesardzīgs vidusmēra patērētājs, ņemot vērā sociālos, kultūras un valodas faktorus, [..] Metode, ar kuru nosaka vidusmēra patērētāju, nav statistikas metode. Attiecīgo valstu tiesām un iestādēm būs jāizmanto pašu lemtspēja, lai noteiktu vidusmēra patērētāja tipisko reakciju katrā konkrētā gadījumā.”
Saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu “šīs direktīvas mērķis ir dot ieguldījumu iekšējā tirgus pareizā darbībā un sasniegt augsta līmeņa patērētāju tiesību aizsardzību, tuvinot dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kas attiecas uz negodīgu komercpraksi, kura rada kaitējumu patērētāju ekonomiskajām interesēm”.
Minētās direktīvas 2. pantā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā:
a)
“patērētājs” ir jebkura fiziska persona, kas komercpraksē, uz ko attiecas šī direktīva, darbojas nolūkos, kas neattiecas uz tās uzņēmējdarbību, amatniecību vai profesiju;
[..]
c)
“produkts” ir jebkura prece vai pakalpojums [..]
d)
“uzņēmēja komercprakse attiecībā pret patērētājiem” (turpmāk arī – “komercprakse”) ir jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums, komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi patērētājiem;
e)
“būtiski kropļot patērētāju saimniecisko rīcību” nozīmē izmantot komercpraksi, lai būtiski mazinātu patērētāja spējas pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu, tādējādi liekot patērētājam pieņemt tādus lēmumus par darījuma veikšanu, kādus viņš citādi nebūtu pieņēmis;
[..]
h)
“profesionālā rūpība” ir īpašas prasmes un rūpības līmenis, kādu var pamatoti sagaidīt tirgotāju izrādām pret patērētājiem un kurš ir samērīgs ar godīgu tirgus praksi un/vai vispārēju labas ticības principu tirgotāja darbības jomā.
[..]
j)
“nesamērīga ietekme” ir varas pozīcijas izmantošana attiecībā pret patērētāju, izdarot spiedienu, pat neizmantojot fizisku spēku un nedraudot ar tā izmantošanu, lai ievērojami ierobežotu patērētāja spējas pieņemt uz informāciju balstītu lēmumu;
[..].”
Direktīvas 2005/29 3. pants ir formulēts šādi:
“1.   Šī direktīva attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi attiecībā pret patērētājiem, kā izklāstīts 5. pantā, pirms komercdarījuma, kas attiecas uz kādu produktu, pēc tā un tā laikā.
[..]
4.   “Ja šī direktīva un citi [Savienības] noteikumi, kas reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus, nonāk pretrunā, priekšroku dod minētajiem citiem Kopienas noteikumiem, un tos piemēro attiecībā uz šiem konkrētiem aspektiem.
[..]”
Šīs direktīvas 5. pantā “Negodīgas komercprakses aizliegums” ir paredzēts:
“1.   Negodīga komercprakse ir aizliegta.
2.   Komercprakse ir negodīga, ja:
a)
tā ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām,
un
b)
tā attiecībā uz produktu būtiski kropļo vai var būtiski kropļot tā vidusmēra patērētāja saimniecisko rīcību, kuru produkts sasniedz vai kuram tas adresēts [..].
[..]
4.   Jo īpaši komercprakse ir negodīga, ja:
a)
tā maldina, kā izklāstīts 6. un 7. pantā,
vai
b)
tā ir agresīva, kā izklāstīts 8. un 9. pantā.
5.   Šīs direktīvas I pielikumā dotajā sarakstā ietverti komercprakses veidi, kas visos apstākļos uzskatāmi par negodīgiem. To pašu vienotu sarakstu piemēro visās dalībvalstīs, un to var grozīt tikai ar šīs direktīvas pārskatīšanu.”
Minētās direktīvas 8. pantā “Agresīva komercprakse” ir paredzēts:
“Komercpraksi uzskata par agresīvu, ja faktiski, ņemot vērā visas tās īpašības un visus apstākļus, tā ar uzmākšanos, piespiešanu, tostarp fiziska spēka izmantošanu vai nesamērīgu ietekmi, būtiski ietekmē vai var būtiski ietekmēt vidusmēra patērētāja izvēles vai rīcības brīvību attiecībā uz produktu un tādējādi liek vai var likt viņam pieņemt lēmumu veikt darījumu, ko viņš citādi nebūtu pieņēmis.”
Tās pašas direktīvas 9. pantā “Uzmākšanās, piespiešanas un nesamērīgas ietekmes izmantošana” ir ietverts to faktoru saraksts, kas jāņem vērā, lai “konstatētu to, vai komercpraksē izmantota uzmākšanās, piespiešana vai nesamērīga ietekme”.
Direktīvas 2005/29 I pielikumā, kurā ir minēta komercprakse, kas jebkuros apstākļos ir uzskatāma par negodīgu, sadaļas “agresīva komercprakse” 29. punktā ir ietverta šāda prakse:
“Ja prasa tūlītēju vai atliktu maksājumu par tirgotāja piegādātiem produktiem, ko patērētājs nav pasūtījis, vai prasa tos atdot vai glabāt, izņemot gadījumus, ja produkts ir aizstājējs, kas piegādāts saskaņā ar [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvas 97/7/EK [(1997. gada 20. maijs) par patērētāju aizsardzību saistībā ar distances līgumiem (
OV 1997, L 144, 19. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2002/65/EK (2002. gada 23. septembris) (
OV 2002, L 271, 16. lpp.
)], 7. panta 3. punktu (nepasūtītu preču pārdošana).”
Pamatdirektīva
Saskaņā ar pamatdirektīvas 1. panta 1. punktu ar šo direktīvu “izveido saskaņotu regulējumu elektronisko komunikāciju pakalpojumiem, elektronisko komunikāciju tīkliem, saistītajām iekārtām un saistītajiem pakalpojumiem, kā arī konkrētiem termināliekārtu aspektiem attiecībā uz piekļuves atvieglošanu lietotājiem ar invaliditāti. Tajā nosaka valsts pārvaldes iestāžu uzdevumus un izveido procedūru kopumu, lai nodrošinātu saskaņotu reglamentējošo noteikumu piemērošanu visā [Savienībā]”.
Pamatdirektīvas 2. panta g) punktā jēdziens “valsts pārvaldes iestāde” (turpmāk tekstā – “VPI”) ir definēts kā “iestād[e] vai iestādes, kurām dalībvalsts uzlikusi jebkuru no reglamentējošiem uzdevumiem, ko nosaka šī direktīva un īpašās direktīvas”. Saskaņā ar šī 2. panta l) punktu īpašo direktīvu skaitā ietilpst arī “universālā pakalpojuma” direktīva.
Pamatdirektīvas 3. pantā ir reglamentēta uzdevumu piešķiršana VPI un nosacījumi, kādi dalībvalstīm jāgarantē, lai nodrošinātu šo uzdevumu izpildi.
Pamatdirektīvas 8. panta “Politikas mērķi un reglamentējoši principi” 4. punkta b) apakšpunktā ir noteikts:
“[VPI] pārstāv Eiropas Savienības pilsoņu intereses:
[..]
b)
nodrošinot augstu aizsardzības līmeni patērētājiem to darījumos ar nodrošinātājiem, jo īpaši nodrošinot vienkāršu un lētu strīdu izšķiršanas procedūru pieejamību, ko veic iestāde, kas ir neatkarīga no iesaistītajām pusēm”.
“Universālā pakalpojuma” direktīva
Atbilstoši “Universālā pakalpojuma” direktīvas 1. pantam:
“1.   [Pamatdirektīvas] ietvaros šī direktīva attiecas uz elektronisko telekomunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanu lietotājiem. Mērķis ir nodrošināt sabiedrībai pieejamu labas kvalitātes pakalpojumu pieejamību [Savienībā] ar efektīvu konkurenci un izvēli un risināt jautājumus attiecībā uz apstākļiem, kādos tirgus nepietiekami apmierina patērētāju vajadzības. [..]
2.   Šī direktīva nosaka lietotāju tiesības un atbilstīgās to uzņēmumu saistības, kas nodrošina sabiedrībai pieejamus elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus. [..]
[..]
4.   Šajā direktīvā iekļautos noteikumus par tiešo lietotāju tiesībām piemēro, neskarot [Savienības] noteikumus par patērētāju aizsardzību [..] un valstu noteikumus, kas saskan ar [Savienības] tiesību aktiem.”
“Universālā pakalpojuma” direktīvas 20. panta 1. punktā ir paredzēts, ka “dalībvalstis nodrošina, ka, abonējot pakalpojumus, ar ko nodrošina pieslēgumu kādam publiskajam komunikāciju tīklam, un/vai publiski pieejamus elektronisko komunikāciju pakalpojumus, patērētājiem un citiem lietotājiem, kas to lūdz, ir tiesības uz līgumu ar uzņēmumu vai uzņēmumiem, kas nodrošina šādu pieslēgumu un/vai pakalpojumus”. Šajā tiesību normā turklāt ir ietverts saraksts ar informāciju, kas jānorāda šādos līgumos, kā, piemēram, sniedzamie pakalpojumi, informācija par cenām un tarifi.
Šīs direktīvas 21. panta “Informācijas pārredzamība un publicēšana” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nodrošina, ka [VPI] publisko elektronisko komunikāciju tīkla nodrošinātājiem un/vai publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem var uzlikt pienākumu publicēt pārskatāmu, salīdzināmu, atbilstīgu un atjauninātu informāciju par cenām un tarifiem, visām maksām, kas piemērojamas līguma laušanas gadījumā, kā arī informāciju par standartnoteikumiem, ko piemēro par tiešo lietotāju un patērētāju piekļuvi šo uzņēmumu piedāvātajiem pakalpojumiem un par to izmantošanu saskaņā ar II pielikumu. Šādu informāciju publicē skaidrā, vispusīgā un viegli pieejamā veidā. Valsts regulatīvās iestādes var noteikt papildu prasības, kā minētā informācija ir publicējama. Šādu informāciju publicē skaidrā, vispusīgā un viegli pieejamā veidā. [..]”
Itālijas tiesības
2005. gada 6. septembra
Decreto Legislativo
n
o
–
Codice del consumo, a norma dell’articolo 7 della legge 29 luglio 2003
,
n
o
229
(Leģislatīvais dekrēts Nr. 206 par Patērētāju kodeksu saskaņā ar 2003. gada 29. jūlija Likuma Nr. 229 7. pantu) (2005. gada 8. oktobra
GURI
kārtējais pielikums Nr. 235), redakcijā, kas piemērojama pamatlietas faktiem (turpmāk tekstā – “Patērētāju kodekss”), ir ietverts 19. pants “Piemērošanas joma”, kurā ir paredzēts:
“1.   Šis likums attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi attiecībā pret patērētājiem pirms komercdarījuma, kas attiecas uz kādu produktu, pēc tā un tā laikā, [..]
[..]
3.   Pretrunu gadījumā direktīvās vai citās [Savienības] tiesību normās un transponējošās valsts tiesību normās, kurās reglamentēti specifiski negodīgas komercprakses aspekti, esošie noteikumi prevalē pār šo tiesību aktu un tos piemēro šiem konkrētajiem aspektiem.”
Šī kodeksa 20. pantā ir paredzēts negodīgas komercprakses aizliegums būtībā Direktīvas 2005/29 5. panta formulējumam identiskā redakcijā.
Minētā kodeksa 24. un 25. pants, kā arī 26. panta 1. punkta f) apakšpunkts attiecas uz agresīvu komercpraksi, un tajos būtībā ir pārņemts attiecīgi šīs direktīvas 8. un 9. panta, kā arī I pielikuma 29. punkta formulējums.
Patērētāju kodeksa 27. panta 1.a punkts, kas ievietots ar 2014. gada 21. februāra
Decreto legislativo n
o
21
–
Attuazione della direttiva 2011/83/UE sui diritti dei consumatori, recante modifica delle direttive 93/13/CEE e 1999/44/CE e che abroga le direttive 85/577/CEE e 97/7/CE
(Leģislatīvais dekrēts Nr. 21, ar ko tiek īstenota Direktīva 2011/83/ES par patērētāju tiesībām un ar ko groza Direktīvu 93/13/EEK un Direktīvu 1999/44/EK un atceļ Direktīvu 85/577/EEK un Direktīvu 97/7/EK (
GURI
Nr. 58, 2014. gada 11. marts, 1. lpp.) 1. panta 6. punkta a) apakšpunktu, ir izteikts šādi:
“Arī regulētās nozarēs atbilstoši 19. panta 3. punktam kompetence iesaistīties attiecībā uz profesionāļu rīcību, kura izpaužas kā negodīga komercprakse, neskarot pienākumu ievērot spēkā esošo tiesisko regulējumu, ir tikai [
AGCM
], kas to īsteno saskaņā ar šajā tiesību aktā noteiktajām pilnvarām, ko iepriekš noteikusi kompetenta regulatīvā iestāde. Šis noteikums neattiecas uz regulatīvo iestāžu kompetenci īstenot savas pilnvaras tiesiskā regulējuma pārkāpuma gadījumā, kas nav negodīga komercprakse. Iestādes saprašanās memorandos var noteikt sadarbības, kas starp tām pastāv to kompetenču ietvaros, īstenošanas aspektus un procedūru.”
2003. gada 1. augusta
Decreto legislativo n
o
259
–
Codice delle comunicazioni elettroniche
(Leģislatīvais dekrēts Nr. 259 par elektronisko komunikāciju kodeksu) (
GURI
kārtējais pielikums Nr. 214, 2003. gada 15. septembris; turpmāk tekstā – “Elektronisko komunikāciju kodekss”) ir iekļauta virkne noteikumu, kas attiecas uz patērētāju aizsardzību konkrētajā elektronisko komunikāciju nozarē un regulatīvajām un sodu uzlikšanas pilnvarām, kas piešķirtas
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
(Komunikāciju uzraudzības iestāde, Itālija, turpmāk tekstā – “
AGCom
”) – nozares iestādei. Konkrēti, ar šī kodeksa 70. pantu ir transponēts “universālā pakalpojuma” direktīvas 20. pants un ar tā 71. pantu – šīs direktīvas 21. pants. Turklāt Elektronisko komunikāciju kodeksā
AGCom
ir uzticēti īpaši
ex ante
regulatīvie un
ex post
kontroles uzdevumi, lai aizsargātu nozares patērētājus, minētā kodeksa 98. pantā tai tostarp ir piešķirtas pilnvaras sodu uzlikšanas jomā.
Pamatlietas un prejudiciālie jautājumi
AGCM
ar diviem 2012. gada 6. marta lēmumiem uzlika sodu
Wind
un
Vodafone
par līdzīgām darbībām, kas izpaudās kā šo sabiedrību veikta tādu
SIM
karšu (
Subscriber Identity Module
, abonenta identitātes modulis) tirdzniecība, kurās iepriekš bija priekšiestatītas un iepriekš aktivizētas tādas noteiktas funkcijas kā interneta pārlūkošanas pakalpojumi un automātiskais atbildētājs, par kuru lietošanu lietotājam bija jāmaksā, ja šie pakalpojumi pēc tā īpaša pieprasījuma nebija dezaktivēti, un tās šādi rīkojās, iepriekš neinformējot lietotāju nedz par minētajiem pakalpojumiem, nedz to, ka tie ir par maksu.
AGCM
uzskatīja, ka šāda prakse, kuras ietvaros šīs sabiedrības pēc savas iniciatīvas
SIM
kartēs bija aktivizējušas aplūkotos pakalpojumus, bez iepriekšējas patērētāju piekrišanas saņemšanas, tādējādi radot tiem iespējamos uzrēķinus, par kuru esamību tie nezināja, ietilpst agresīvas komercprakses kategorijā Patērētāju kodeksa 24. un 25. panta, kā arī 26. panta 1. punkta f) apakšpunkta izpratnē. Līdz ar to tā
Wind
uzlika naudas sodu 200000 EUR apmērā un
Vodafone
– naudas sodu 250000 EUR apmērā.
Šīs sabiedrības par šiem lēmumiem cēla prasības
Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija).
Šī tiesa ar 2013. gada 18. februāra spriedumiem apmierināja šīs prasības un atcēla apstrīdētos lēmumus, pamatojoties uz
AGCM
kompetences neesamību. Minētā tiesa atzina, ka saskaņā ar Patērētāju kodeksa 19. panta 3. punktā paredzēto un Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punktā minēto specialitātes principu un, ņemot vērā, ka uz aplūkoto praksi attiecas īpašais tiesiskais regulējums, ar ko
AGCom
elektronisko komunikāciju jomā ir piešķirtas ekskluzīvas uzraudzības, aizlieguma un sodu uzlikšanas pilnvaras, vispārējā tiesiskā regulējuma par negodīgu komercpraksi, proti, šajā gadījumā Patērētāju kodeksa 24. un 25. panta, kā arī 26. panta 1. punkta f) apakšpunkta piemērošana ir izslēgta un ka līdz ar to
AGCM
nav kompetenta uzlikt sodu par aplūkotajām darbībām.
AGCM
par šiem spriedumiem iesniedza apelācijas sūdzību
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija), iesniedzējtiesā, it īpaši apgalvojot, ka specialitātes princips esot jāinterpretē tādējādi, ka īpašais tiesiskais regulējums ir piemērojams tikai tad, ja tas atšķiras no vispārējā tiesiskā regulējuma, un ar nosacījumu, ka šis īpašais tiesiskais regulējums attiecas uz negodīgas komercprakses konkrētiem aspektiem, reglamentējot analogus faktus tiem, kas definēti vispārējā tiesiskajā regulējumā, taču nošķirot tos ar faktoru, kas tiem ir īpašs.
Consiglio di Stato
(Valsts padome) sestā palāta nolēma uzdot
Consiglio di Stato
(Valsts padome) plēnumam iepriekš izlemjamus jautājumus, kas būtībā attiecās uz Patērētāju kodeksa 27. panta 1.a punkta piemērošanu. Tā it īpaši vēlējās noskaidrot, vai šī tiesību norma ir jāuzskata par tādu, ar ko
AGCM
ir piešķirta ekskluzīva kompetence negodīgas komercprakses jomā – pat tādā gadījumā, ja uz aplūkojamo rīcību attiecas īpašas nozares normas, kas izriet no Savienības tiesībām.
Consiglio di Stato
(Valsts padome) plēnums 2016. gada 9. februārī būtībā atzina, ka
AGCM
ir kompetenta uzlikt sodu par “komercpraksi, kas jebkuros apstākļos uzskatāma par agresīvu” atbilstoši specialitātes kritērijam, kas paredzēts Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punktā, un tas tā ir arī elektronisko komunikāciju nozarē. Šajā ziņā tika norādīts, ka, lai arī informācijas pienākuma pārkāpums var ietilpt
AGCom
kompetencē, šajā gadījumā šis pārkāpums nozīmē agresīvas komercprakses īstenošanu, jo tā ietekmē vai pat izslēdz lietotāju izvēles brīvību attiecībā uz iepriekšiestatīto pakalpojumu izmantošanu un apmaksāšanu, un tas var likt domāt, ka šāda komercprakse pieprasa tūlītēju vai atliktu maksājumu par produktiem, ko patērētājs nav pasūtījis.
Šī tiesa savu nostāju pamatoja arī ar pārkāpuma procesu, ko Eiropas Komisija bija uzsākusi pret Itālijas Republiku. Šajā procesā šai dalībvalstij tika pārmests, ka tā savās valsts tiesībās nav pareizi piemērojusi Direktīvā 2005/29, kurā ir reglamentēta koordinācija starp vispārīga rakstura tiesisko regulējumu un īpašu nozaru tiesisko regulējumu, ietverto speciālās normas principu un, it īpaši, nav transponējusi šo direktīvu elektronisko komunikāciju nozarē.
Consiglio di Stato
(Valsts padome) sestajai palātai tomēr rodas jautājums par Patērētāju kodeksa 27. panta 1.a punkta, kā to interpretējis
Consiglio di Stato
(Valsts padome) plēnums, saderību ar Savienības tiesībām.
Iesniedzējtiesa norāda, ka jautājums par tās iestādes noteikšanu, kas ir kompetenta uzlikt sodu, ir atkarīgs no tā, vai attiecīgā rīcība var tikt uzskatīta par “agresīvu komercpraksi” vai “komercpraksi, kas jebkuros apstākļos uzskatāma par agresīvu”. Šajā ziņā tā uzskata, ka būtiskais fakts, kas tiek pārmests attiecīgajām sabiedrībām, ir tas, ka tās nav pienācīgi informējušas patērētājus. Tomēr “agresīvas komercprakses” un “komercprakses, kas jebkuros apstākļos uzskatāma par agresīvu” Patērētāju kodeksa 24. un 25. panta, kā arī 26. panta 1. punkta f) apakšpunkta izpratnē konstatējums ir balstīts uz loģisku secinājumu, ka šāda neinformēšana par pakalpojumu priekšiestatīšanu
SIM
kartēs varēja būtiski ietekmēt vidusmēra patērētāju apzinātās izvēles brīvību vai rīcību attiecībā uz pakalpojumiem, kas saistīti ar
SIM
kartēm, kā arī uz to, ka šī neinformēšana nebija saderīga ar profesionālās rūpības līmeni, kāds var tikt sagaidīts no telefonsakaru operatoriem, ņemot vērā asimetriju, kāda ir raksturīga attiecībām starp tirgotājiem un patērētājiem.
Tā arī norāda, ka Elektronisko sakaru kodeksā paredzētajos nozaru noteikumos ir virkne normu, kas attiecas uz patērētāju aizsardzību īpašajā elektronisko komunikāciju nozarē, piešķirot
AGCom
attiecīgās regulatīvās un sodu uzlikšanas pilnvaras un tostarp paredzot sodu par to, ka uzņēmēji neizpilda noteiktus pienākumus informēt lietotājus par sniegtajiem pakalpojumiem.
Šādos apstākļos
Consiglio di Stato
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību lietās C‑54/17 un C‑55/17 un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīvas 2005/29 8. un 9. pants liedz interpretēt atbilstošās valsts normas, ar kurām direktīva transponēta – attiecīgi Patērētāju kodeksa 24. un 25. pantu –, tādējādi, ka ir jākvalificē kā “nesamērīga ietekme” un tātad kā “agresīva komercprakse”, kas var “būtiski” ietekmēt vidusmēra patērētāja izvēles vai rīcības brīvību, tāda telefonsakaru operatora rīcība, ka viņš nesniedz informāciju par noteiktu telefona pakalpojumu (proti, automātisko atbildētāju pakalpojuma vai interneta pārlūkošanas pakalpojuma) priekšiestatīšanu
SIM
kartēs, konkrēti apstākļos, kuros pašam telefonsakaru operatoram netiek pārmesta nekāda turpmāka un konkrēta faktiska rīcība?
2)
Vai Direktīvas 2005/29 I pielikuma 29. punkts [kas valsts tiesībās transponēts ar Patērētāju kodeksa 26. panta 1. punkta f) apakšpunktu] var tikt interpretēts tādējādi, ka pastāv “nepasūtītu preču pārdošana”, ja mobilo telefonsakaru operators prasa savam klientam atlīdzību par automātisko atbildētāju pakalpojumiem vai interneta pārlūkošanas pakalpojumiem, apstākļos, ko raksturo šādi elementi:
–
telefonsakaru operators mobilo telefonsakaru līguma parakstīšanas brīdī neesot pareizi informējis patērētāju par apstākli, ka automātisko atbildētāju pakalpojumi un interneta pārlūkošanas pakalpojumi ir priekšiestatīti
SIM
kartē, tā, ka pašam patērētājam attiecīgi ir iespēja izmantot minētos pakalpojumus, neveicot
ad hoc
iestatīšanas (
setting
) darbību;
–
lai faktiski izmantotu tādus pakalpojumus, patērētājam tik un tā ir jāveic tam nepieciešamās darbības (piemēram, jāievada automātiskā atbildētāja numurs vai jāiedarbina komandas, kas aktivizē interneta pārlūkošanu);
–
netiek nekas pārmests nedz saistībā ar tehnisko un operatīvo kārtību, kādā patērētājs konkrēti izmanto pakalpojumus, nedz saistībā ar informāciju par šādu kārtību un par pašu pakalpojumu cenu, bet operatoram tiek pārmests tikai tas, ka nav sniegta informācija par pakalpojumu priekšiestatīšanu
SIM
kartē?
3)
Vai “vispārējās” Direktīvas 2005/29 kā “drošības tīkla” patērētāju aizsardzībai mērķim, kā arī šīs pašas 10. apsvērumam un 3. panta 4. punktam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru [“universālā pakalpojuma”] nozares direktīvā paredzētais specifiskais pienākumu ievērošanas vērtējums ir novirzīts uz lietotāju aizsardzību, kas ietilpst vispārējās Direktīvas 2005/29 par negodīgu komercpraksi piemērošanas jomā, attiecīgi izslēdzot kompetentās iestādes iejaukšanos, lai sodītu par nozares direktīvas pārkāpumu, ikvienā gadījumā, kas var tikt uzskatīts arī par nepareizu vai negodīgu komercpraksi?
4)
Vai Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punktā noteiktais specialitātes princips ir jāsaprot kā princips, kas regulē saistību starp tiesiskajiem regulējumiem (vispārējo regulējumu un nozaru regulējumiem) vai saistību starp tiesību normām (vispārējām normām un speciālajām normām), vai arī sadarbību starp iestādēm, kuru uzdevums ir regulēt un uzraudzīt attiecīgās nozares?
5)
Vai Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punktā minēto “pretrunas” jēdzienu var uzskatīt par izpildītu tikai gadījumā, kad pastāv radikāla nesaderība starp tiesiskā regulējuma par negodīgu komercpraksi noteikumiem un citiem Savienības tiesību noteikumiem, kas regulē specifiskus komercprakses aspektus, vai arī pietiek ar to, ka konkrētās tiesību normas nosaka regulējumu, kas atšķiras no negodīgas komercprakses tiesiskā regulējuma specifiskā nozarē, tā, ka tiek radīta tiesību normu kolīzija (
Normenkollision
) saistībā ar vienu un to pašu konkrēto gadījumu?
6)
Vai Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punktā minētais [Savienības] noteikumu jēdziens attiecas tikai uz Eiropas regulās un direktīvās ietvertajiem noteikumiem, kā arī uz tiesību normām, ar kurām tās tiek tieši transponētas, vai tomēr tas ietver arī leģislatīvus un regulējošus noteikumus, ar kuriem tiek īstenoti [Savienības] tiesību principi?
7)
Vai specialitātes principam, kas noteikts Direktīvas 2005/29 10. apsvērumā un 3. panta 4. punktā, un [“universālā pakalpojuma”] direktīvas 20. un 21. pantā, un [pamatdirektīvas] 3. un 4. pantā, ir pretrunā tāda valsts tiesību normu, ar kurām minētās direktīvas ir transponētas, interpretācija, atbilstīgi kurai tiktu uzskatīts, ka ikreiz, kad regulētā nozarē, kurā pastāv nozares regulējums attiecībā uz patērētājiem un kurā regulēšanas un sodīšanas pilnvaras ir piešķirtas nozares iestādei, tiek konstatēta rīcība, kuru var uzskatīt par “agresīvu komercpraksi” saskaņā ar Direktīvas 2005/29 8. un 9. pantu vai par “visos apstākļos par agresīvu uzskatāmu” komercpraksi saskaņā ar Direktīvas 2005/29 I pielikumu, vienmēr ir jāpiemēro vispārējais tiesiskais regulējums par negodīgu komercpraksi – pat tādā gadījumā, ja pastāv patērētāju aizsardzībai pieņemts un uz Savienības tiesību noteikumiem balstīts nozaru tiesiskais regulējums, kas pilnīgi regulē jau minēto “agresīvo komercpraksi” un “visos apstākļos par agresīvu uzskatāmo komercpraksi” vai, katrā ziņā, jau minēto “negodīgo komercpraksi?”
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2017. gada 23. februāra lēmumu lietas C‑54/17 un C‑55/17 rakstveida procesā, mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai tika apvienotas.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un otro jautājumu
Vispirms ir jānorāda, ka no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, kā arī no Tiesā iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka aplūkotā telekomunikāciju operatoru pamatlietās rīcība izpaudās tādējādi, ka tie tirgoja
SIM
kartes, kurās bija priekšiestatīti un iepriekš aktivizēti interneta pārlūkošanas un automātiskā atbildētāja pakalpojumi, par kuriem lietotājam bija jāmaksā, ja tie nebija dezaktivēti pēc šī lietotāja iepriekšēja pieprasījuma, iepriekš un pienācīgi nebrīdinot patērētāju nedz par to, ka šie pakalpojumi ir priekšiestatīti un iepriekš aktivizēti, nedz arī par to izmaksām.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu arī izriet, ka interneta pārlūkošanas pakalpojums pat no pirmās
SIM
karšu ievietošanas mobilajā telefonā vai jebkurā citā ierīcē, kas ļauj pārlūkot internetu, varēja radīt pieslēgumu internetam, lietotājam par to nezinot, it īpaši izmantojot tā sauktās “
always on
” (vienmēr aktivizētās) aplikācijas. Turklāt no
AGCM
lēmumiem, kas ir tiesvedību pamatlietā pamatā, izriet, ka tieši pēc patērētāju sūdzībām par to, ka tiem bija jāsedz izmaksas par veiktajiem pieslēgumiem, par kuriem tie nezināja, un pakalpojumiem, ko tie nebija pasūtījuši,
AGCM
uzsāka procedūru, kuras noslēgumā tika noteikti šajās pamatlietās apstrīdētie sodi.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka ar savu pirmo un otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai no Direktīvas 2005/29 8. un 9. panta izrietošais jēdziens “agresīva komercprakse” vai jēdziens “nepasūtītu preču pārdošana” šīs direktīvas I pielikuma 29. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tie attiecas uz tādu rīcību kā pamatlietā aplūkotā, kas izpaudās tādējādi, ka telekomunikāciju operators tirgoja
SIM
kartes, kurās bija priekšiestatīti un iepriekš aktivizēti tādi noteikti pakalpojumi kā interneta pārlūkošana un automātiskais atbildētājs, iepriekš un pienācīgi neinformējot patērētāju nedz par šādu priekšiestatīšanu un iepriekšēju aktivizēšanu, nedz arī par šo pakalpojumu izmaksām.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka netiek apstrīdēts ne tas, ka pamatlietas attiecas uz uzņēmēja komercpraksi attiecībā pret patērētājiem Direktīvas 2005/29 2. panta d) punkta izpratnē, ne arī tas, ka uz aplūkotajiem pakalpojumiem attiecas jēdziens “produkts”, kā tas ir definēts šī 2. panta c) punktā. Līdz ar to, lai atbildētu uz pirmo un otro jautājumu, ir jānosaka, vai uz pamatlietās aplūkoto rīcību attiecas jēdziens “negodīga komercprakse” Direktīvas 2005/29 5. panta izpratnē.
Šī 5. panta 2. punktā ir noteikti kritēriji, kas ļauj noteikt, vai komercprakse ir negodīga, un tā 4. punktā ir precizēts, ka it īpaši ir negodīga komercprakse, ja “tā maldina” šīs direktīvas 6. un 7. panta izpratnē un ja “tā ir agresīva” minētās direktīvas 8. un 9. panta izpratnē. Šī panta 5. punktā turklāt ir paredzēts, ka minētās direktīvas I pielikumā ir ietverts saraksts ar komercprakses veidiem, kas jebkuros apstākļos uzskatāmi par negodīgiem. Šajā ziņā Direktīvas 2005/29 17. apsvērumā ir īpaši minēti komercprakses piemēri, kas var tikt uzskatīti par negodīgiem, neizvērtējot katra atsevišķa gadījuma atbilstību šīs direktīvas 5. līdz 9. pantam (šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2016. gada 7. septembris, Deroo-Blanquart,
C‑310/15
,
EU:C:2016:633
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to rodas jautājums, vai tāda rīcība kā pamatlietā ir viena no šajā I pielikumā un, it īpaši, tā 29. punktā minētajām praksēm.
Direktīvas 2005/29 I pielikuma 29. punktā ir paredzēts, ka agresīvas komercprakses, kas uzskatāma par negodīgu visos apstākļos, kategorijā ietilpst tas, “ja prasa tūlītēju vai atliktu maksājumu par tirgotāja piegādātiem produktiem, ko patērētājs nav pasūtījis [..] (nepasūtītu preču pārdošana)”.
Tātad “nepasūtītu preču pārdošana” šī 29. punkta izpratnē ir tostarp tāda rīcība, kad tirgotājs pieprasa patērētājam samaksāt par produktu vai pakalpojumu, kas sniegts šim patērētājam, lai arī viņš to nav pasūtījis.
Šajā gadījumā, tā kā nav konstatēta ne pakalpojumu sniegšana pamatlietā, ne par tiem piestādītais rēķins un tātad tirgotāja pieprasījums veikt apmaksu, lai atbildētu uz pirmo un otro jautājumu pietiek noteikt, vai pakalpojumu sniegšana pamatlietā var tikt uzskatīta par tādu, ko patērētājs nav pieprasījis.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 2005/29 8. pantā jēdziens “agresīva komercprakse” ir definēts kā tāds, kas būtiski ietekmē vai var būtiski ietekmēt vidusmēra patērētāja izvēles vai rīcības brīvību attiecībā uz produktu. No tā izriet, ka pakalpojuma pieprasīšanai ir jānotiek pēc patērētāja brīvas izvēles. Tas it īpaši nozīmē, ka informācijai, ko tirgotājs sniedz patērētājam, ir jābūt skaidrai un adekvātai (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 18. oktobris, Purely Creative u.c.,
C‑428/11
,
EU:C:2012:651
,
53.
punkts).
Ir arī jāatgādina, ka informācija, kas sniegta pirms līguma noslēgšanas, par līgumiskajiem nosacījumiem un šī līguma noslēgšanas sekām patērētājam ir būtiski svarīga (spriedums, 2016. gada 7. septembris, Deroo-Blanquart,
C‑310/15
,
EU:C:2016:633
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, tā kā cena no patērētāja viedokļa principā ir noteicošs elements, ja tam ir jāpieņem lēmums veikt darījumu, tā ir jāuzskata par informāciju, kas ir vajadzīga, lai patērētājs varētu pieņemt šādu uz informāciju balstītu lēmumu (spriedums, 2016. gada 26. oktobris, Canal Digital Danmark,
C‑611/14
,
EU:C:2016:800
,
55.
punkts).
Šajā gadījumā šķiet, ka pamatlietā aplūkotie pakalpojumi tika priekšiestatīti un iepriekš aktivizēti
SIM
kartēs, iepriekš un pietiekami neinformējot par to patērētāju un turklāt neinformējot patērētāju par izmaksām, kas saistītas ar šo pakalpojumu iespējamo izmantošanu, bet tas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Ja patērētājs netika informēts nedz par attiecīgo pakalpojumu izmaksām, nedz pat arī par to priekšiestatīšanu un iepriekšēju aktivizēšanu
SIM
kartēs, kuras tas iegādājas, nevar uzskatīt, ka tas ir brīvi izvēlējies iegādāties šādus pakalpojumus.
Šajā ziņā nav nozīmes tam, ka pakalpojumu pamatlietā izmantošanai noteiktos gadījumos bija nepieciešama apzināta patērētāja rīcība. Trūkstot pienācīgai informācijai par interneta pārlūkošanas un automātiskā atbildētāja izmaksām, nevar uzskatīt, ka šāda rīcība pierāda, ka, iegādājoties šos pakalpojumus, pastāvēja brīva izvēle. Turklāt interneta pārlūkošanas pakalpojums varēja izraisīt pieslēgumu internetam, patērētājam par to nezinot, kas radīja izmaksas, par kurām patērētājs nezināja.
Tāpat arī nav nozīmes tam, ka patērētājs pie attiecīgajiem telekomunikāciju operatoriem varēja izvēlēties dezaktivēt attiecīgos pakalpojumus
SIM
kartēs vai arī tam bija iespēja, izmantojot sava tālruņa iestatījumus, dezaktivēt šos pakalpojumus. Pirmkārt, tā kā šie uzņēmēji nedz par priekšiestatītajiem un iepriekš aktivizētajiem pakalpojumiem, nedz arī to izmaksām nebija skaidri un piemēroti informējuši patērētāju pirms attiecīgās
SIM
kartes iegādes, ir diezgan apšaubāmi, ka patērētājam bija iespēja veikt šādu izvēli, vismaz ne pirms tam, kad viņam par šiem pakalpojumiem tika piestādīts rēķins, bet tas tomēr ir jāpārbauda iesniedzējtiesai.
Otrkārt, ir jāatgādina, ka, lai interpretētu Direktīvas 2005/29 normas, izšķiroša nozīme ir patērētāja jēdzienam un ka saskaņā ar tās 18. apsvērumu šajā direktīvā par kritēriju tiek ņemts pietiekami labi informēts, kā arī pietiekami vērīgs un piesardzīgs vidusmēra patērētājs, ņemot vērā sociālos, kultūras un valodas faktorus (spriedums, 2011. gada 12. maijs, Ving Sverige,
C‑122/10
,
EU:C:2011:299
,
22.
punkts).
Nav acīmredzams ne tas, ka
SIM
kartes vidusmēra pircējs varētu apzināties to, ka, iegādājoties šādu karti, tajā iepriekš ir iekļauti priekšiestatīti un iepriekš aktivizēti automātiskā atbildētāja un interneta pārlūkošanas pakalpojumi, kas var radīt papildu izmaksas, vai to, ka tad, kad viņš to ievieto savā mobilajā telefonā vai jebkurā citā ierīcē, kas ļauj pārlūkot internetu, aplikācijas vai pati ierīce, viņam nezinot, var pieslēgties internetam, ne arī tas, ka viņam būtu pietiekošas tehniskās zināšanas pašam veikt vajadzīgos iestatījumus, lai dezaktivētu šos pakalpojumus vai automātiskos pieslēgumus savā ierīcē. Saskaņā ar šo 18. apsvērumu iesniedzējtiesai tomēr ir jānosaka vidusmēra patērētāja tipiskā reakcija tādos apstākļos kā pamatlietā.
No iepriekš minētā izriet, ka, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, jēdziens “nepasūtītu preču pārdošana” Direktīvas 2005/29 I pielikuma 29. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz tādu rīcību kā šajā lietā aplūkotā.
Turklāt iepriekšējā punktā minēto interpretāciju apstiprina Direktīvā 2005/29 izvirzītais mērķis. Saskaņā ar 1. pantu tās mērķis it īpaši ir nodrošināt augstu aizsardzības līmeni patērētājiem. Šis mērķis, kas ietver patērētāju pilnīgu aizsardzību pret negodīgu komercpraksi, balstās uz apstākli, ka patērētājs salīdzinājumā ar tirgotāju ir nelabvēlīgākā situācijā, īpaši informācijas līmeņa ziņā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. aprīlis, UPC Magyarország,
C‑388/13
,
EU:C:2015:225
,
53.
punkts). Tik tehniskā jomā kā elektroniskie sakari, izmantojot mobilos telefonus, nevar noliegt, ka pastāv būtiska asimetrija starp šo pušu informētību un tehniskajām prasmēm.
Šādos apstākļos nav jāizvērtē komercprakse saskaņā ar Direktīvas 2005/29 8. un 9. pantu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka jēdziens “nepasūtītu preču pārdošana” Direktīvas 2005/29 I pielikuma 29. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, tas attiecas uz tādu rīcību kā šajā lietā aplūkotā, kas izpaudās tādējādi, ka telekomunikāciju operators tirgoja
SIM
kartes, kurās bija priekšiestatīti un iepriekš aktivizēti tādi noteikti pakalpojumi kā interneta pārlūkošana un automātiskais atbildētājs, iepriekš un pienācīgi neinformējot patērētāju nedz par šādu priekšiestatīšanu un iepriekšēju aktivizēšanu, nedz arī par šo pakalpojumu izmaksām.
Par trešo līdz sesto jautājumu
Ņemot vērā uz pirmo un otro jautājumu sniegto atbildi, ir jākonstatē, ka ar savu trešo līdz sesto jautājumu, kuri ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru tāda rīcība, kas uzskatāma par nepasūtītu preču pārdošanu Direktīvas 2005/29 I pielikuma 29. punkta izpratnē, kā pamatlietā ir jānovērtē, ņemot vērā šīs direktīvas tiesību normas, no kā izriet, ka saskaņā ar šo tiesisko regulējumu VPI pamatdirektīvas izpratnē nav kompetenta uzlikt sodu par šādu rīcību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punktā ir noteikts, ka gadījumā, ja šī direktīva un citi Savienības noteikumi, kuros reglamentēti konkrēti negodīgas komercprakses aspekti, nonāk pretrunā, priekšroka ir dodama minētajiem citiem noteikumiem un tie ir piemērojami attiecībā uz šiem konkrētajiem aspektiem. Līdz ar to šī direktīva – kā tas apstiprināts tās 10. apsvērumā – ir piemērojama tiktāl, ciktāl nav konkrētu noteikumu Savienības tiesību aktos, kas reglamentē konkrētus negodīgas komercprakses aspektus (it īpaši skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Abcur,
C‑544/13 un C‑545/13
,
EU:C:2015:481
,
79.
punkts).
Šī tiesību norma it īpaši attiecas uz pretrunām starp Savienības noteikumiem un valsts noteikumiem.
Attiecībā uz jēdzienu “pretrunas”, kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 124. un 126. punktā, tas norāda uz saistību starp noteikumiem, kas pārsniedz vienkāršu nevienādību vai vienkāršu atšķirību un liecina par dažādību, kura nevar tikt pārvarēta ar vienādojošu formulu, kas ļautu līdzāspastāvēt abām šīm situācijām, nedeformējot tās.
Līdz ar to Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punktā paredzētās pretrunas iestājas tikai tad, ja, reglamentējot negodīgas komercprakses konkrētus aspektus no Direktīvas 2005/29 atšķirīgos Savienības noteikumos, bez jebkādas rīcības brīvības uzņēmējiem ir noteikti pienākumi, kas nav saderīgi ar direktīvā noteiktajiem.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāpārbauda, vai Savienības tiesības elektronisko komunikāciju jomā un, konkrētāk, “universālā pakalpojuma” direktīva un pamatdirektīva, saistībā ar kurām iesniedzējtiesa ir vērsusies Tiesā, reglamentē tādus negodīgas komercprakses konkrētus aspektus kā nepasūtītu preču pārdošana Direktīvas 2005/29 I pielikuma 29. punkta izpratnē.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar “universālā pakalpojuma” direktīvas 1. panta 1. punktu tā pamatdirektīvas ietvaros attiecas uz elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanu galalietotājiem. Tās mērķis ir ar pilnvērtīgas konkurences un izvēles palīdzību visā Savienībā nodrošināt publiski pieejamus labas kvalitātes pakalpojumus un rīkoties apstākļos, kad tirgus nepietiekami apmierina patērētāju vajadzības. No “universālā pakalpojuma” direktīvas 1. panta 2. punkta izriet, ka tajā ir noteiktas lietotāju tiesības un atbilstīgās to uzņēmumu saistības, kas nodrošina sabiedrībai pieejamus elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus.
Tiesa jau ir norādījusi, ka, lai gan, veicot savus uzdevumus, VPI saskaņā ar pamatdirektīvas 8. panta 4. punkta b) apakšpunktu pārstāv Savienības pilsoņu intereses, nodrošinot augstu aizsardzības līmeni patērētājiem, tomēr pamatdirektīvā un “universālā pakalpojuma” direktīvā nav paredzēta pilnīga ar patērētāju tiesību aizsardzību saistītu aspektu saskaņošana (spriedums, 2016. gada 14. aprīlis, Polkomtel,
C‑397/14
,
EU:C:2016:256
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz šo aizsardzību “universālā pakalpojuma” direktīvā, it īpaši tās 20. panta 1. punktā, ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina, ka, abonējot pakalpojumus, ar ko tiek nodrošināts pieslēgums kādam publiskajam komunikāciju tīklam, un/vai publiski pieejamus elektronisko komunikāciju pakalpojumus, patērētājiem un citiem lietotājiem, kas to lūdz, ir tiesības uz līgumu ar uzņēmumu vai uzņēmumiem, kas nodrošina šādu pieslēgumu un/vai pakalpojumus. Šajā tiesību normā ir uzskaitīta informācija, kurai skaidri, detalizēti un viegli uztverami ir noteikti jābūt minētai līgumā.
Tomēr, lai arī “universālā pakalpojuma” direktīvas 20. panta 1. punktā elektronisko komunikāciju jomā pakalpojumu sniedzējam ir noteikts pienākums līgumā norādīt konkrētu informāciju, nedz šajā tiesību normā, nedz arī kādā citā šīs direktīvas tiesību normā nav ietverti noteikumi, kas reglamentē tādus negodīgas komercprakses aspektus kā nepasūtītu preču pārdošana Direktīvas 2005/29 I pielikuma 29. punkta izpratnē.
Papildus ir jānorāda, ka “universālā pakalpojuma” direktīvas 1. panta 4. punktā ir paredzēts, ka šīs direktīvas tiesību normas par gala lietotāju tiesībām ir piemērojamas, neskarot nedz Savienības noteikumus par patērētāju aizsardzību, nedz valstu noteikumus, kas saskan ar Savienības tiesību aktiem. No formulējuma “neskarot [Savienības] noteikumus par patērētāju aizsardzību” izriet, ka Direktīvas 2005/29 piemērojamību neietekmē “universālā pakalpojuma” direktīvas tiesību normas.
No tā izriet, ka nepastāv pretrunas starp Direktīvas 2005/29 tiesību normām un “universālā pakalpojuma” direktīvā paredzētajiem noteikumiem attiecībā uz galalietotāju tiesībām.
Līdz ar to pamatlietas apstākļos ir piemērojami attiecīgie Direktīvas 2005/29 noteikumi.
Ņemot vērā iepriekš minētos apstākļus, uz trešo līdz sesto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru tāda rīcība, kas uzskatāma par nepasūtītu preču pārdošanu Direktīvas 2005/29 I pielikuma 29. punkta izpratnē, kā pamatlietā ir jānovērtē, ņemot vērā šīs direktīvas tiesību normas, no kā izriet, ka saskaņā ar šo tiesisko regulējumu VPI pamatdirektīvas izpratnē nav kompetenta uzlikt sodu par šādu rīcību.
Par septīto jautājumu
Ar savu septīto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punkts, “universālā pakalpojuma” direktīvas 20. un 21. pants un pamatdirektīvas 3. un 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru, ja regulētā nozarē pastāv nozares regulējums, kas reglamentē patērētāju aizsardzību, un ja tas šajā nozarē rada rīcību, uz kuru attiecas “agresīvas komercprakses” vai “komercprakses, kas ir agresīva jebkuros apstākļos” jēdziens Direktīvas 2005/29 izpratnē, vienmēr ir piemērojama šī direktīva, un tas tā ir pat tad, ja minētajā nozares regulējumā šī komercprakse ir reglamentēta izsmeļoši.
Ir jākonstatē, ka septītais jautājums ir balstīts uz pieņēmumu, ka “universālā pakalpojuma” direktīvā un pamatdirektīvā patērētāju aizsardzība elektronisko komunikāciju jomā ir reglamentēta izsmeļoši un ka tās tostarp attiecas uz rīcību, kas ietilpst “agresīvas komercprakses” vai “komercprakses, kas ir agresīva jebkuros apstākļos” jēdzienā Direktīvas 2005/29 izpratnē.
Kā izriet no iepriekš šī sprieduma 57.–70. punktā veiktās trešā līdz sestā jautājuma analīzes, šis pieņēmums ir kļūdains. Šādos apstākļos uz septīto jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
Jēdziens “nepasūtītu preču pārdošana” Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”), I pielikuma 29. punkta izpratnē ir jāinterpretē tādējādi, ka, neskarot pārbaudes, kas jāveic iesniedzējtiesai, tas attiecas uz tādu rīcību kā šajā lietā aplūkotā, kas izpaužas tādējādi, ka telekomunikāciju operators tirgoja
SIM
kartes (
Subscriber Identity Module
, abonenta identifikācijas modulis), kurās bija priekšiestatīti un iepriekš aktivizēti tādi noteikti pakalpojumi kā interneta pārlūkošana un automātiskais atbildētājs, iepriekš un pienācīgi neinformējot patērētāju nedz par šādu priekšiestatīšanu un iepriekšēju aktivizēšanu, nedz arī par šo pakalpojumu izmaksām.

2)
Direktīvas 2005/29 3. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru tāda rīcība, kas uzskatāma par nepasūtītu preču pārdošanu Direktīvas 2005/29 I pielikuma 29. punkta izpratnē, kā pamatlietā ir jānovērtē, ņemot vērā šīs direktīvas tiesību normas, no kā izriet, ka saskaņā ar šo tiesisko regulējumu valsts pārvaldes iestāde Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/140/EK (2009. gada 25. novembris), izpratnē nav kompetenta uzlikt sodu par šādu rīcību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.