CELEX: 62015TJ0249
Ochranná známka Európskej únie
Námietkové konanie
Prihláška obrazovej ochrannej známky Európskej únie QUILAPAYÚN
Relatívny dôvod zamietnutia
Všeobecne známa ochranná známka
Článok 8 ods. 2 písm. c) nariadenia (ES) č. 207/2009 [teraz článok 8 ods. 2 písm. c) nariadenia (EÚ) 2017/1001]
Majiteľ ochrannej známky

Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 16. septembra 2010 pán Eduardo Carrasco Pirard a ďalší účastníci konania pred odvolacím senátom Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO), ktorých mená sú uvedené v prílohe (ďalej len „prihlasovatelia“), podali prihlášku ochrannej známky Európskej únie EUIPO podľa nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Európskej únie (
Ú. v. ES L 78, 2009, s. 1
), zmeneného [nahradeného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 zo 14. júna 2017 o ochrannej známke Európskej únie (
Ú. v. EÚ L 154, 2017, s. 1
)].
Prihlasovanou ochrannou známkou je nasledujúce obrazové označenie:
Výrobky a služby uvedené v prihláške patria do tried 9, 16 a 41 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú podľa jednotlivých tried nasledujúcemu opisu:
–
trieda 9: „Vedecké, navigačné, prieskumné, fotografické, kinematografické, optické, vážiace, meracie, signalizačné, preverovacie (dozor), záchranné a učebné zariadenia a aparatúry; prístroje a nástroje pre dodávku, distribúciu, transformáciu, akumuláciu, reguláciu alebo kontrolu elektrického prúdu; zariadenia na nahrávanie, prenos alebo reprodukovanie zvuku alebo obrazov; magnetické nosiče dát, záznamové disky; automaty na tovar a mechanizmy na mincové zariadenia; registračné pokladnice, počítacie stroje, zariadenia na spracovanie dát a počítače; hasiace prístroje“;
–
trieda 16: „Papier, lepenka a tovary vyrobené z týchto materiálov, nezahrnuté v iných triedach; tlačoviny; kníhviazačský materiál; fotografie; papiernický tovar; lepidlá kancelárske alebo pre domácnosť; maliarske materiály; maliarske štetce; písacie stroje a kancelárske potreby (okrem nábytku); inštruktážne a učebné potreby (okrem zariadení); plastické materiály na balenie (nezahrnuté v iných triedach); tlačové písmo; štočky“;
–
trieda 41: „Vzdelávanie; poskytovanie odbornej prípravy; zábava, pobavenie; športové a kultúrne činnosti“.
Prihláška ochrannej známky Európskej únie bola uverejnená vo
Vestníku ochranných známok Spoločenstva
č. 181/2010 z 27. septembra 2010.
Dňa 27. decembra 2010 podal žalobca, JT, na základe článku 41 nariadenia č. 207/2009 (teraz článok 46 nariadenia č. 2017/1001) námietku proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky pre výrobky a služby uvedené v bode 3 vyššie.
Námietka bola založená na týchto skorších ochranných známkach:
–
všeobecne známa ochranná známka v Európskej únii, vyobrazená nižšie, v rozsahu, v akom zahŕňa službu „hudobnej skupiny“ zaradenú do triedy 41:
–
francúzska ochranná známka zapísaná 22. júna 1998 pod číslom 98738516, vyobrazená nižšie, v rozsahu, v akom zahŕňa výrobky a služby zaradené do tried 9, 16 a 41:
–
medzinárodná ochranná známka zapísaná 24. decembra 2002 pod číslom 801761, vyobrazená nižšie, v rozsahu, v akom zahŕňa výrobky a služby zaradené do tried 9, 16 a 41:
Na podporu námietky boli predložené dôvody podľa článku 8 ods. 1 písm. a) a b) nariadenia č. 207/2009 [teraz článok 8 ods. 1 písm. a) a b) nariadenia 2017/1001].
Rozhodnutím z 2. decembra 2013 námietkové oddelenie čiastočne vyhovelo námietke na základe jedinej skoršej všeobecne známej ochrannej známky tým, že zamietlo prihlášku pre „magnetické nosiče dát, záznamové disky“, zaradené do triedy 9, a pre „zábava, pobavenie; športové a kultúrne činnosti“, zaradené do triedy 41. Domnievalo sa, že dokumenty predložené žalobcom preukazovali, že skoršia nezapísaná ochranná známka bola všeobecne známa ako názov hudobnej skupiny a že bola nepretržite používaná v Únii a najmä v Španielsku. Okrem iného sa domnievalo, že na jednej strane sa na „zábavu“, zaradenú do triedy 41, vzťahujú kolidujúce ochranné známky a na druhej strane, že „magnetické nosiče dát, záznamové disky“, zaradené do triedy 9, ako aj „športové a kultúrne činnosti“, zaradené do triedy 41, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, sú podobné službám, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka. V dôsledku toho vzhľadom na zhodnosť kolidujúcich označení a zhodnosť alebo podobnosť vyššie uvedených výrobkov a služieb námietkové oddelenie konštatovalo pravdepodobnosť zámeny medzi ochrannými známkami pre tieto výrobky a služby.
Dňa 29. januára 2014 podali prihlasovatelia proti rozhodnutiu námietkového oddelenia odvolanie na EUIPO na základe článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009 (teraz články 66 až 71 nariadenia 2017/1001).
Rozhodnutím z 13. marca 2015 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) druhý odvolací senát EUIPO zrušil rozhodnutie námietkového oddelenia a námietku v celom rozsahu zamietol. Spresnil, že námietka bude skúmaná na základe jedinej skoršej všeobecne známej ochrannej známky, keďže francúzska ochranná známka zapísaná pod číslom 98738516 bola vymazaná, ako aj následne medzinárodná ochranná známka zapísaná pod číslom 801761. Okrem toho konštatoval, že nielenže žalobca nepredložil dôkaz, že je „skutočným majiteľom“ skoršej všeobecne známej ochrannej známky, ale navyše aj prihlasovatelia sa domáhali práva k tejto ochrannej známke. Odvolací senát dodal, že nariadenie č. 207/2009 mu nepriznalo nijakú právomoc na určenie majiteľa všeobecne známej skoršej ochrannej známky, ktorá nebola zapísaná, a táto otázka patrí do právomoci príslušného vnútroštátneho súdu.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 15. mája 2015 žalobca požiadal o priznanie právnej pomoci. Uznesením z 29. októbra 2015 predseda Všeobecného súdu priznal žalobcovi nárok na poskytnutie právnej pomoci.
Listom zo 6. augusta 2015 Všeobecný súd pripomenul žalobcovi, že mu bolo priznané právo zostať v anonymite v rámci konania o poskytnutí právnej pomoci a spýtal sa ho, či si želá, aby bola zachovaná jeho anonymita v rámci sporu vo veci samej. V nadväznosti na súhlas žalobcu predseda štvrtej komory Všeobecného súdu 28. augusta 2015 rozhodol zachovať žalobcovi v tejto veci anonymitu.
Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
zamietol prihlášku prihlasovanej ochrannej známky pre výrobky a služby zaradené do tried 9 a 41.
EUIPO navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu,
–
uložil žalobcovi povinnosť nahradiť trovy konania.
Právny stav
Tvrdenia účastníkov konania
Na podporu svojej žaloby žalobca uvádza jediný žalobný dôvod založený na nesprávnom výklade a uplatnení článku 8 ods. 2 písm. c) nariadenia č. 207/2009 [teraz článok 8 ods. 2 písm. c) nariadenia 2017/1001], v spojení s článkom 6a ods. 1 Parížskeho dohovoru na ochranu priemyselného vlastníctva z 20. marca 1883 v zmenenom a doplnenom znení (ďalej len „Parížsky dohovor“).
Žalobca po prvé tvrdí, že z článku 8 ods. 2 písm. c) v spojení s článkom 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 vyplýva, že na to, aby sa mohla podať námietka proti prihláške ochrannej známky, musia byť splnené dve podmienky, konkrétne po prvé, aby bola ochranná známka, na ktorej sa zakladá námietka, v čase podania prihlášky ochrannej známky všeobecne známa na relevantnom území a po druhé, aby existovala pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti na území, na ktorom je skoršia ochranná známka ochraňovaná z dôvodu zhodnosti alebo podobnosti dvoch ochranných známok a z dôvodu zhodnosti alebo podobnosti výrobkov alebo služieb označených týmito dvomi ochrannými známkami. Podľa žalobcu sú v prejednávanej veci tieto dve podmienky splnené.
Žalobca okrem iného cituje na podporu tvrdenia, podľa ktorých prihlasovaná ochranná známka nemá byť zapísaná v prospech prihlasovateľov, rozhodnutie Oficina Española de Patentes y Marcas (Španielsky úrad pre patenty a ochranné známky), ktorý mu zamietol zapísať národnú ochrannú známku QUILAPAYÚN, rozhodnutie Instituto nacional de propiedad industrial (INAPI, Národný inštitút priemyselného vlastníctva, Čile), ako aj potvrdenie Sociedad chilena del derecho de autor (SCD, Čilská spoločnosť pre autorské práva), keďže označenie QUILAPAYÚN je spojené so spoločenstvom ľudí, do ktorého patrí tento žalobca, ako aj prihlasovatelia.
Žalobca preto tvrdí, že námietkové oddelenie správne vyložilo ustanovenia článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 2 písm. c) toho istého nariadenia a článok 6a Parížskeho dohovoru, keď zamietlo zápis prihlasovanej ochrannej známky len pre prihlasovateľov z dôvodu, že existovala skoršia ochranná známka, všeobecne známa v Únii a najmä v Španielsku, ktorej je majiteľom. V tejto súvislosti žalobca uvádza, že len on si zachoval nepretržité obchodné a umelecké vzťahy používaním označenia QUILAPAYÚN.
Žalobca dodáva, že ochranná známka QUILAPAYÚN bola zapísaná vo Francúzsku v roku 1998, predtým, ako bol jej zápis v roku 2003 vymazaný francúzskymi súdmi. V tejto súvislosti žalobca tvrdí, že francúzske súdy sa dopustili závažného nesprávneho posúdenia tým, že vymazali zápis národnej ochrannej známky a že toto rozhodnutie sa v každom prípade týka len územia Francúzska.
Žalobca taktiež uvádza, že v roku 2002 si dal zapísať ochrannú známku QUILAPAYÚN u Svetovej organizácii duševného vlastníctva (WIPO) a že tento zápis bol platný do 24. decembra 2012, pričom prihlasovatelia tento zápis nenamietali.
Zápisy ochranných známok QUILAPAYÚN vo Francúzsku a u WIPO svedčia o vôli žalobcu chrániť označenie QUILAPAYÚN už predtým, ako prihlasovatelia založili v roku 2003 novú hudobnú skupinu.
Keďže neexistuje právna úprava o spoločnom práve k ochrannej známke alebo k názvu a vzhľadom na skutočnosť, že hudobná skupina pod vedením žalobcu a po tom, ako prihlasovatelia opustili túto skupinu, naďalej pôsobila pod menom Quilapayún, najmä na základe „džentlmenskej dohody“, prihlasovatelia, ktorí v roku 2003 založili novú hudobnú skupinu, nemali používať označenie QUILAPAYÚN, aby sa zabránilo zámene zo strany verejnosti a médií.
Žalobca okrem iného tvrdí, že pred založením novej skupiny v roku 2003, sa prihlasovatelia venovali činnostiam veľmi vzdialeným od hudby, bývali v odlišných častiach sveta, stretávali sa v podstate občas počas prázdnin na koncertoch, pričom profitovali zo zaručenej účasti verejnosti pri príležitosti iných umeleckých udalostí, stretávali sa pri akýchkoľvek možných príležitostiach, aj s ich deťmi a nevytvorili žiadne významné dielo pod menom Quilapayún.
Naopak, čo sa týka žalobcu, popri jeho výlučných vzťahoch s nahrávacou spoločnosťou s názvom Quilapayún a udržiavaných obchodných a umeleckých vzťahoch pri používaní označenia QUILAPAYÚN, rôzne články v novinách preukazovali nepretržité používanie skoršej ochrannej známky, aspoň v Španielsku, a to všeobecne známym spôsobom. Žalobca bol jediným členom pôvodnej skupiny, ktorý počas viac ako 40 rokov neustále cestoval po svete, predovšetkým po Európe a Čile, pod názvom Quilapayún. Taktiež vydal tri kompaktné disky od roku 1988 do roku 2003, ako aj dva albumy, ktoré mali u verejnosti a kritikov veľmi dobrú odozvu. Počas všetkých týchto rokov neboli prihlasovatelia členmi skupiny.
Na úvod EUIPO uvádza, že žalobca nespochybňuje napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa v ňom uvádza, že skoršia francúzska a medzinárodná ochranná známka nemôžu byť základom námietky.
EUIPO ďalej tvrdí, že podmienky potrebné na podanie námietky sa neobmedzujú na podmienky stanovené v článku 8 nariadenia č. 207/2009. Namietateľ musí taktiež splniť podmienky stanovené v pravidle 19 ods. 2 písm. b) nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z 13. decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva (
Ú. v. ES L 303, 1995, s. 1
; Mim. vyd. 17/001, s. 189) [teraz článok 7 ods. 2 písm. b) delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2017/1430 z 18. mája 2017, ktorým sa dopĺňa nariadenie Rady (ES) č. 207/2009 o ochrannej známke Európskej únie a ktorým sa zrušuje nariadenie Komisie (ES) č. 2868/95 a nariadenie Komisie (ES) č. 216/96 (
Ú. v. EÚ L 205, 2017, s. 1
)], a v článku 41 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 [teraz článok 46 ods. 1 písm. a) nariadenia 2017/1001], podľa ktorých namietateľ musí predložiť dôkazy na podporu svojho práva podať námietku. Namietateľ mal preto nielen preukázať všeobecnú známosť skoršej ochrannej známky, ale aj svoje právo k tejto ochrannej známke.
EUIPO okrem iného konštatuje, že prihlasovatelia nenamietali všeobecnú známosť skoršej ochrannej známky.
EUIPO taktiež tvrdí, že tvrdenia žalobcu na preukázanie toho, že je majiteľom skoršej ochrannej známky sa sústreďujú na všeobecnú známosť ochrannej známky odkazom na rozhodnutia vnútroštátnych úradov pre ochranné známky a rozhodnutia vnútroštátnych súdov, na obchodné a umelecké vzťahy, ktoré žalobca udržiaval na zachovanie označenia QUILAPAYÚN a na zápisy uskutočnené na ochranu tohto označenia.
EUIPO tvrdí, že ani žalobca, ani prihlasovatelia nie sú výlučnými majiteľmi označenia QUILAPAYÚN. Rozhodnutia vnútroštátnych úradov a súdov, ako aj judikatúra citovaná žalobcom naopak preukazujú, že žalobca sa nemohol dovolávať akéhokoľvek výlučného práva k skoršej ochrannej známke. EUIPO na pojednávaní v odpovedi na otázku Všeobecného súdu konštatoval, že otázka spoločného práva ku skoršej ochrannej známke nebola predložená EUIPO a že už bolo príliš neskoro na jej prvé predloženie Všeobecnému súdu.
Dokumenty predložené žalobcom nepreukazovali existenciu súhlasu zo strany prihlasovateľov, aby sa považoval za výlučného majiteľa skoršej ochrannej známky. Obchodné a umelecké vzťahy, ktoré žalobca udržiaval na zabezpečenie nepretržitého používania skoršej ochrannej známky, nepreukazujú ako také, že je výlučným majiteľom tejto ochrannej známky. Ochranné známky zodpovedajúce označeniu QUILAPAYÚN, ktoré bolo predmetom zápisu, boli všetky vymazané a všetky prihlášky tohto označenia boli zamietnuté.
Podľa EUIPO odvolací senát teda správne rozhodol o zamietnutí námietky ako nepodloženej podľa ustanovení pravidla 20 ods. 1 nariadenia č. 2868/95 (teraz článok 8 ods. 1 a článok 7 delegovaného nariadenia 2017/1430).
Napokon EUIPO dodáva, že vzhľadom na to, že prihlasovatelia mohli používať ochrannú známku, pričom však nemali právo na jej zápis, je každé tvrdenie týkajúce sa spoločného používania ochrannej známky irelevantné. Podľa EUIPO je jedinou otázkou, o ktorej mal odvolací senát rozhodnúť otázka, či mal žalobca výlučné práva k skoršej ochrannej známke, aby mohol podať námietku proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky. V prípade, že to tak nie je, mohla byť námietka bez toho, aby tým bola prejudikovaná platnosť zápisu prihlasovanej ochrannej známky prihlasovateľmi iba zamietnutá. Podľa EUIPO jedine súd môže rozhodnúť o otázke týkajúcej sa majiteľa ochrannej známky a práva žiadať zápis ochrannej známky Európskej únie. Keďže článok 101 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 (teraz článok 129 ods. 2 nariadenia 2017/1001) neupravuje žalobu o určenie práva k ochrannej známke, uplatní sa vnútroštátne právo.
Posúdenie Všeobecným súdom
Článok 8 ods. 1 písm. a) a b) nariadenia č. 207/2009 stanovuje:
„1.   Na základe námietky majiteľa staršej ochrannej známky [skoršej ochrannej známky –
neoficiálny preklad
] sa ochranná známka, ktorá je predmetom prihlášky, nezapíše:
a)
ak je zhodná so staršou ochrannou známkou [skoršou ochrannou známkou –
neoficiálny preklad
] a tovary alebo služby, ktoré sú predmetom prihlášky, sú zhodné s tovarmi alebo službami, pre ktoré je staršia ochranná známka [skoršia ochranná známka –
neoficiálny preklad
] chránená;
b)
ak pre jej zhodnosť alebo podobnosť so staršou ochrannou známkou [skoršou ochrannou známkou –
neoficiálny preklad
] a zhodnosť alebo podobnosť tovarov alebo služieb, na ktoré sa vzťahujú tieto ochranné známky, existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, pokiaľ ide o územie, na ktorom je staršia ochranná známka [skoršia ochranná známka –
neoficiálny preklad
] chránená; pravdepodobnosť zámeny zahŕňa aj pravdepodobnosť asociácie so staršou ochrannou známkou [skoršou ochrannou známkou –
neoficiálny preklad
].“
Podľa článku 8 ods. 2 písm. c) nariadenia č. 207/2009 sa „staršie ochranné známky“ [skoršie ochranné známky –
neoficiálny preklad
] definujú okrem iného ako ochranné známky, ktoré sú k dátumu podania prihlášky ochrannej známky Európskej únie alebo prípadne k dátumu uplatnenia práva prednosti vo vzťahu k prihláške ochrannej známky Európskej únie v niektorom členskom štáte v zmysle článku 6a Parížskeho dohovoru „všeobecne známe“.
Článok 41 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 stanovuje, že námietku proti zápisu ochrannej známky Európskej únie môžu podať v prípade upravenom v článku 8 ods. 1 toho istého nariadenia „majitelia starších ochranných známok [skorších ochranných známok –
neoficiálny preklad
] uvedených v článku 8 ods. 2“.
Pravidlo 19 ods. 2 nariadenia č. 2868/95 stanovuje:
„… Namietajúca strana predloží aj dôkaz existencie, platnosti a rozsahu ochrany svojej staršej známky [svojej skoršej ochrannej známky alebo práva –
neoficiálny preklad
], ako aj dôkaz svojho oprávnenia podať námietky. Namietajúca strana predloží najmä tento dôkaz:
…
b)
ak sa námietky zakladajú na všeobecne známej známke podľa článku 8 ods. 2 písm. c) nariadenia [č. 207/2009], dôkaz o tom, že táto známka je všeobecne známa na príslušnom území…;“
Podľa pravidla 20 ods. 1 nariadenia č. 2868/95, ak namietajúca strana nedokázala existenciu, platnosť a rozsah ochrany svojej skoršej ochrannej známky alebo skoršieho práva ani svoje oprávnenie podať námietky, námietky sa zamietnu ako neopodstatnené.
Z ustanovení uvedených v bodoch 33 až 37 vyššie vyplýva, že na podanie námietky v zmysle článku 8 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 na základe všeobecne známej ochrannej známky v zmysle článku 8 ods. 2 písm. c) uvedeného nariadenia musí podávateľ námietky preukázať, že ochranná známka je v zmysle článku 6a Parížskeho dohovoru všeobecne známa v členskom štáte a že je jej majiteľom.
V prejednávanej veci žalobca podal proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky námietku založenú na troch skorších ochranných známkach (pozri bod 6 vyššie). Námietkové oddelenie a odvolací senát skúmali námietku len v rozsahu, v akom je založená na nezapísanej všeobecne známej ochrannej známke, čo účastníci konania nespochybnili a musí byť potvrdená vzhľadom na výmaz francúzskej ochrannej známky a v dôsledku toho na zrušenie účinkov medzinárodnej ochrannej známky.
Pokiaľ ide o podmienku týkajúcu sa všeobecnej známosti skoršej ochrannej známky, odvolací senát pripomenul posúdenie námietkového oddelenia, podľa ktorého je skoršia ochranná známka všeobecne známa v Únii a najmä v Španielsku, čo prihlasovatelia nespochybňujú.
Skúmanie vedené odvolacím senátom sa týka výlučne otázky, či je žalobca majiteľom skoršej ochrannej známky a či má teda oprávnenie podať námietku proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky. Odvolací senát sa domnieval, že žalobca nepredložil dôkaz, že bol „skutočným“ majiteľom skoršej ochrannej známky najmä preto, že prihlasovatelia sa taktiež domáhali práva k tejto ochrannej známke. V skratke odvolací senát vytýka žalobcovi, že nepreukázal, že je „výlučným“ majiteľom skoršej ochrannej známky, čo EUIPO potvrdil vo vyjadrení k žalobe, ako aj na pojednávaní.
V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že dôkaz o práve k nezapísanej ochrannej známke, ako je to v prejednávanej veci v prípade skoršej ochrannej známky, zodpovedá osobitným podmienkam. Žalobca nemôže napríklad predložiť potvrdenie o podaní alebo zápise ochrannej známky, na ktorej sa zakladá námietka, na preukázanie toho, že je majiteľom tejto ochrannej známky. Musí predložiť dôkaz, že k nej nadobudol práva používaním skoršej nezapísanej ochrannej známky [pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. januára 2012, Tilda Riceland Private/ÚHVT – Siam Grains (BASmALI),
T‑304/09
,
EU:T:2012:13
, bod
].
Okrem toho v nadväznosti na otázku Všeobecného súdu v rámci pojednávania žalobca tvrdil, že pravidlá týkajúce sa námietkového konania nestanovovali potrebu preukázať právo ku skoršej všeobecne známej ochrannej známke predložením úradného dokumentu, z ktorého by vyplývalo, že ktorá osoba je majiteľom tejto ochrannej známky, keďže táto ochranná známka nebola zapísaná. Naopak tvrdil, že predložil dôkazy, že používal skoršiu všeobecne známu ochrannú známku takým spôsobom, že sa medzi ním a uvedenou ochrannou známkou mohla vytvoriť spojitosť.
Treba konštatovať, že odvolací senát nepreskúmal tieto dôkazy o používaní skoršej ochrannej známky žalobcom. Obmedzuje sa na tvrdenie toho, že žalobca nepreukázal, že je jej majiteľom a že okrem toho sa práva k tejto ochrannej známke domáhali aj prihlasovatelia.
Odvolací senát sa tak domnieval, že vzhľadom na to, že žalobca nemohol preukázať, že je výlučným majiteľom skoršej ochrannej známky z hľadiska predložených dôkazov a skutočnosti, že prihlasovatelia sa tiež domáhali práva k tejto ochrannej známke, nemohol byť oprávnený podať námietku v zmysle článku 8 ods. 1 nariadenia č. 207/2009.
Zo žiadneho ustanovenia uvedeného v bodoch 33 až 37 vyššie však nevyplýva, že namietateľ, ktorý podal námietku podľa článku 8 ods. 2 písm. c) nariadenia č. 207/2009 musí preukázať, že je „výlučným“ majiteľom skoršej nezapísanej všeobecne známej ochrannej známky, na ktorej zakladá svoju námietku. Z ustanovení článku 41 nariadenia č. 207/2009, pravidla 19 ods. 2 a pravidla 20 ods. 1 nariadenia č. 2868/95 vyplýva, že namietateľ je povinný preukázať, že v zmysle článku 8 ods. 2 písm. c) nariadenia č. 207/2009 nadobudol dostatočné práva ku skoršej nezapísanej všeobecne známej ochrannej známke na to, aby bol považovaný za majiteľa tejto ochrannej známky, čo nevyžaduje preukázanie výlučného práva k tejto ochrannej známke.
Pravidlo 15 ods. 1 nariadenia č. 2868/95 (teraz článok 2 ods. 1 delegovaného nariadenia 2017/1430) okrem iného stanovuje, že „ak má staršia známka alebo staršie právo viac ako jedného majiteľa (spoluvlastníctvo), námietky môže podať ktorýkoľvek z nich alebo všetci“, čo umožňuje, ako potvrdil EUIPO na pojednávaní, každému spolumajiteľovi skoršej ochrannej známky namietať zápis ochrannej známky, ktorá sa prihlasuje.
V tejto súvislosti treba uviesť, že hoci sa vyžadovalo výlučné právo ku skoršej ochrannej známke, ani žalobca ani prihlasovatelia nemohli namietať zápis označenia QUILAPAYÚN treťou osobou, s výnimkou prípadu, že by spolu namietali tento zápis, keďže sa všetci domáhali práva k tomuto označeniu.
Nadobudnutie práva žalobcom ku skoršej nezapísanej ochrannej známke by mu umožňovalo namietať zápis prihlasovanej ochrannej známky nezávisle od toho, či iné osoby, medzi nimi prihlasovatelia, taktiež nadobudli práva k tejto ochrannej známke z dôvodu používania, aby to tiež mohli urobiť.
Je preto potrebné usudzovať, že odvolací senát sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď požadoval od žalobcu, aby preukázal, že je výlučným majiteľom skoršej ochrannej známky bez toho, aby skúmal, či nepostačuje, že bol jej spolumajiteľom.
Tento záver nemôže vyvrátiť tvrdenie EUIPO, podľa ktorého žalobca prvýkrát tvrdil pred Všeobecným súdom, že je spolumajiteľom skoršej ochrannej známky. Treba pripomenúť, že námietkové oddelenie vyhovelo námietke žalobcu, pričom sa nezaoberalo otázkou práva k skoršej ochrannej známke. Okrem toho, keďže rozhodnutie námietkového oddelenia bolo vydané v prospech žalobcu, nepodal odvolanie proti tomuto rozhodnutiu. Ako uviedol EUIPO na pojednávaní, prihlasovatelia vo svojom odvolaní podanom proti rozhodnutiu námietkového oddelenia na odvolací senát, skutočne namietali právo žalobcu k skoršej ochrannej známke. Aj keď je síce pravda, že v pripomienkach v odpovedi pred odvolacím senátom sa žalobca neodvolával na pravidlo 15 nariadenia č. 2868/95, nevylúčil, že skoršia ochranná známka môže mať viac majiteľov. V tomto zmysle uviedol, že pri absencii výslovného rozhodnutia, pokiaľ ide o „spoločné právo k ochrannej známke“, vznikli súčasne dve hudobné skupiny, pričom obe si nárokovali označovanie QUILAPAYÚN. Za týchto podmienok EUIPO nemôže tvrdiť, že pojem spoločné práva bol prvýkrát uplatnený pred Všeobecným súdom (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. apríla 2017, Nanu‑Nana Joachim Hoepp/EUIPO – Fink (NANA FINK),
T‑39/16
,
EU:T:2017:263
, body
a
).
Z toho vyplýva, že treba vyhovieť jedinému žalobnému dôvodu a že napadnuté rozhodnutie musí byť zrušené. Navyše, pokiaľ ide o časť žalobného návrhu žalobcu, ktorým sa domáha, aby Všeobecný súd zamietol prihlášku ochrannej známky pre výroby a služby zaradené do triedy 9 a 41, treba pripomenúť, že právomoc zmeniť rozhodnutie, ktorá je priznaná Všeobecnému súdu v zmysle článku 65 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 (teraz článok 72 ods. 3 nariadenia 2017/1001), neznamená, že mu je priznaná právomoc vykonať posúdenie, ku ktorému ešte uvedený odvolací senát nezaujal stanovisko. Výkon právomoci zmeniť rozhodnutie preto v zásade musí byť obmedzený na situácie, v ktorých Všeobecný súd po preskúmaní posúdenia vykonaného odvolacím senátom môže na základe preukázaných skutkových a právnych okolností stanoviť, aké rozhodnutie mal odvolací senát povinnosť prijať (rozsudok z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, bod
). V tejto súvislosti treba uviesť, že odvolací senát založil napadnuté rozhodnutie len na skutočnosti, že žalobca nepreukázal, že je výlučným majiteľom skoršej ochrannej známky bez toho, aby skúmal či nepostačuje, že bol jej spolumajiteľom. Za týchto okolností prináleží Všeobecnému súdu, aby v prejednávanej veci preskúmal argumentáciu týkajúcu sa nadobudnutia práva žalobcu k skoršej nezapísanej ochrannej známke. Návrh na zmenu napadnutého rozhodnutia, ktorý bol predložený žalobcom na základe tejto argumentácie, treba teda zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
V prejednávanej veci žalobca, ktorý mal vo veci úspech, v tomto zmysle nenavrhol náhradu trov konania.
Je teda opodstatnené rozhodnúť, že každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora)
rozhodol takto:

1.
Rozhodnutie druhého odvolacieho senátu Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) z 13. marca 2015 (vec R 354/2014‑2) sa zrušuje.

2.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

3.
Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 11. decembra 2017.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.
(
)	Zoznam ostatných účastníkov konania pred odvolacím senátom EUIPO je pripojený iba k zneniu oznámenom účastníkom konania.