CELEX: 62017TJ0419
3“
Prekių ženklo tapimas bendriniu prekių ar paslaugų, kurioms buvo įregistruotas, pavadinimu prekyboje
Galintis suklaidinti visuomenę prekių ženklas
Reglamento (EB) Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies b ir c punktai (Reglamento (ES) 2017/1001 58 straipsnio 1 dalies b ir c punktai)

Ginčo aplinkybės
1999 m. gruodžio 23 d.
Mendes s.u.r.l
. pateikė Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybai (EUIPO) prašymą įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklą pagal iš dalies pakeistą 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (
OL L 11, 1994, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 146) (pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 78, 2009, p. 1
); pastarasis reglamentas pakeistas 2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2017/1001 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 154, 2017, p. 1
).
Prašomas įregistruoti prekių ženklas buvo žodinis žymuo „VSL#3“.
Prekės, kurioms buvo prašoma įregistruoti prekių ženklą, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų ženklų klasifikacijos ženklams registruoti 5 klasei ir atitinka tokį aprašymą: „Farmacijos, veterinarijos ir higienos produktai; gydymui skirti dietos produktai; kūdikiams skirti maisto produktai; funkcinio maisto produktai; maisto papildai“.
2000 m. liepos 24 d. Europos Sąjungos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta
Bendrijos prekių ženklų biuletenyje
Nr. 2000/059, ir prekių ženklas buvo įregistruotas 2001 m. liepos 5 d.
2004 m. balandžio 1 d. EUIPO įregistravo informaciją apie
Mendes s.u.r.l
atliktą ginčijamo prekių ženklo perleidimą
Actial Farmacêutica Lda
.
2016 m. gruodžio 2 d. EUIPO įregistravo informaciją apie
Actial Farmacêutica Lda
atliktą ginčijamo prekių ženklo perdavimą įstojusiai į bylą šaliai
Actial Farmaceutica Srl
.
2014 m. rugsėjo 8 d. ieškovė
Mendes, SA
, remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies b ir c punktais (dabar – Reglamento 2017/1001 58 straipsnio 1 dalies b ir c punktai) pateikė prašymą panaikinti ginčijamo prekių ženklo registraciją visoms prekėms, kurioms jis buvo įregistruotas, motyvuodama tuo, kad, pirma, dėl įstojusios į bylą šalies veiksmų ar neveikimo minėtas prekių ženklas tapo prekyboje bendriniu pavadinimu nurodytoms prekėms žymėti, ir, antra, šis prekių ženklas klaidina visuomenę dėl jo naudojimo.
2016 m. birželio 2 d. sprendimu Anuliavimo skyrius atmetė prašymą pripažinti registraciją negaliojančia.
2016 m. liepos 19 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniais (dabar – Reglamento 2017/1001 66–71 straipsniai), pateikė EUIPO apeliaciją dėl Anuliavimo skyriaus sprendimo.
2017 m. gegužės 3 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) EUIPO antroji apeliacinė taryba atmetė apeliaciją. Pirma, Apeliacinė taryba iš esmės nusprendė, kad ieškovės pateikti įrodymai neleidžia nustatyti, jog nagrinėjamas prekių ženklas tapo bendriniu pavadinimu prekyboje toms prekėms, kurioms buvo įregistruotas. Antra, Apeliacinė taryba iš esmės nusprendė, kad ieškovė tinkamai neįrodė, kad ginčijamas prekių ženklas buvo naudojamas klaidinančiai.
Šalių reikalavimai
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamą sprendimą,
–
nurodyti atlyginti visas su byla susijusias išlaidas arba bent jau įpareigoti kompensuoti visas bylinėjimosi išlaidas.
EUIPO ir įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį,
–
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Dėl pirmą kartą Bendrajame Teisme pateiktų dokumentų priimtinumo
EUIPO tvirtina, kad A.9, A.36 ir A.39 ieškinio priedai, susiję su
World Gastroenterology Organisation
gairėmis (priedas A.9), interneto svetainės
www.vsl3.co.uk
turiniu (priedas A.36) ir nagrinėjamo produkto, platinamo iš dalies pakeitus sudėtį, pakuote (priedas A.39), pirmą kartą buvo pateikti Bendrajam Teismui, taigi, jie nepriimtini.
Nagrinėjamu atveju reikia pabrėžti, kad ieškinio priedų A.9, A.36 ir A.39 nebuvo administracinės bylos medžiagoje, kurią ieškovė pateikė EUIPO apeliacinei tarybai.
Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad ieškinys Bendrajame Teisme susijęs su EUIPO apeliacinių tarnybų sprendimų teisėtumo priežiūra, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnį (dabar – Reglamento 2017/1001 72 straipsnis), todėl Bendrasis Teismas neturi iš naujo išnagrinėti faktinių aplinkybių pagal pirmą kartą jam pateiktus dokumentus.
Taigi minėti dokumentai yra atmestini ir nėra reikalo nagrinėti jų įrodomosios galios (šiuo klausimu žr. 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Sadas / VRDT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE),
T‑346/04
,
EU:T:2005:420
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Dėl esmės
Grįsdama savo ieškinį ieškovė remiasi dviem pagrindais. Pirmasis ieškinio pagrindas grindžiamas Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu. Antrasis pagrindas – Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, grindžiamo Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu
Pirmajame ieškinio pagrinde, kuris grindžiamas Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies b punkto pažeidimu, ieškovė visų pirma tvirtina, kad Apeliacinė taryba padarė klaidą apibrėždama suinteresuotąją visuomenę ir nurodydama, kaip ji suvokia ginčijamą prekių ženklą. Be to, ieškovė teigia, kad tai, jog ginčijamas prekių ženklas tapo bendriniu prekių, kurioms buvo įregistruotas, pavadinimu prekyboje, lėmė šio prekių ženklo savininko veiksmai.
EUIPO ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentus.
Remiantis Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies b punktu, Europos Sąjungos prekių ženklo savininko teisės paskelbiamos panaikintomis padavus EUIPO prašymą arba priešieškinį teisių pažeidimo byloje, jeigu dėl savininko veiksmų arba neveikimo prekių ženklas tapo bendriniu prekių ar paslaugų, kurioms buvo įregistruotas, pavadinimu prekyboje.
Reikia konstatuoti, kad nėra jurisprudencijos, susijusios su Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies b punkto taikymu. Tačiau Teisingumo Teismo bylose, kuriose priimti 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimas Björnekulla Fruktindustrier (
C‑371/02
,
EU:C:2004:275
) ir 2014 m. kovo 6 d. Sprendimas Backaldrin Österreich The Kornspitz Company (
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
), buvo paprašyta pateikti 1988 m. gruodžio 21 d. Pirmosios Tarybos direktyvos 89/104/EEB valstybių narių įstatymams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (
OL L 40, 1989, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 92) 12 straipsnio 2 dalies a punkto ir 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/95/EB valstybių narių teisės aktams, susijusiems su prekių ženklais, suderinti (
OL L 299, 2008, p. 25
) 12 straipsnio 2 dalies a punkto, kurio turinys iš esmės sutampa su Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies b punktu, išaiškinimą.
Iš pagal analogiją Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies b punktui taikytinos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad šis straipsnis reglamentuoja situaciją, kai prekių ženklas nebegali atlikti savo funkcijos nurodyti kilmę (pagal analogiją žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Björnekulla Fruktindustrier,
C‑371/02
,
EU:C:2004:275
,
punktą ir 2014 m. kovo 6 d. Sprendimo Backaldrin Österreich The Kornspitz Company,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
punktą).
Iš įvairių prekių ženklo funkcijų kilmės nuorodos funkcija yra esminė. Ji leidžia identifikuoti prekę ar paslaugą, kuri pažymėta prekių ženklu, kaip pagamintą konkrečios įmonės, ir taip atskirti šią prekę ar paslaugą nuo kitų įmonių prekių ar paslaugų. Tokia įmonė yra ta, kuriai kontroliuojant prekiaujama ta preke ar paslauga (pagal analogiją žr. 2014 m. kovo 6 d. Sprendimo Backaldrin Österreich The Kornspitz Company,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Sąjungos teisės aktų leidėjas įtvirtino prekių ženklo kilmės nuorodos funkciją, kai Reglamento Nr. 207/2009 4 straipsnyje (dabar – Reglamento 2017/1001 4 straipsnis) nurodė, kad žymenys, kuriuos galima pavaizduoti grafiškai, laikytini prekių ženklu, tik jeigu jie leidžia atskirti vienai įmonei priklausančias prekes ar paslaugas nuo kitai įmonei priklausančių prekių ar paslaugų (pagal analogiją žr. 2014 m. kovo 6 d. Sprendimo Backaldrin Österreich The Kornspitz Company,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Taigi, Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnyje (dabar – Reglamento 2017/1001 7 straipsnis) išvardytos situacijos, kai prekių ženklas
ab initio
negali atlikti kilmės nuorodos funkcijos, o to paties reglamento 51 straipsnio 1 dalies b punktas susijęs su situacija, kai prekių ženklas taip bendrai naudojamas, kad jį sudarančiu žymeniu siekiama apibrėžti registracijos paraiškoje nurodytų prekių arba paslaugų kategoriją, rūšį ar pobūdį, o nebe atitinkamos įmonės konkrečias prekes ar paslaugas (pagal analogiją žr. generalinio advokato P. Léger išvados byloje Björnekulla Fruktindustrier,
C‑371/02
,
EU:C:2003:615
,
punktą). Taigi, tapęs bendriniu prekės pavadinimu prekių ženklas prarado savo skiriamąjį požymį, todėl jis nebeatlieka minėtos funkcijos (pagal analogiją žr. 2014 m. kovo 6 d. Sprendimo Backaldrin Österreich The Kornspitz Company,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Tai reiškia, kad prekių ženklo savininkas gali prarasti teises, kurios jam suteiktos pagal Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnį (dabar – Reglamento 2017/1001 9 straipsnis), jeigu, pirma, prekyboje šis prekių ženklas tapo bendriniu prekių ar paslaugų, kurioms buvo įregistruotas, pavadinimu, ir, antra, tokį pasikeitimą lėmė minėto prekių ženklo savininko veiksmai arba neveikimas (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2014 m. kovo 6 d. Sprendimo Backaldrin Österreich The Kornspitz Company,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
punktą ir generalinio advokato P. Cruz Villalón išvados byloje Backaldrin Österreich The Kornspitz Company,
C‑409/12
,
EU:C:2013:563
,
punktą). Šios sąlygos yra kumuliacinės.
Būtent tokiais principais reikia vadovautis nagrinėjant šį ieškinio pagrindą.
Ginčijamo sprendimo 41 punkte apeliacinė taryba nurodė, kad remiantis ieškovės pateiktais įrodymais nebuvo galima tvirtinti, kad ginčijamas prekių ženklas tapo prekyboje vartojamu bendriniu prekės, kuriai buvo įregistruotas, pavadinimu. Konkrečiai kalbant, pirmiausia ieškovė neįrodė, kad ginčijamą prekių ženklą galutiniai vartotojai suvokė kaip prekyboje vartojamą bendrinį pavadinimą, todėl Apeliacinė taryba nusprendė, kad to užtenka atmesti ieškovės pateiktą prašymą dėl registracijos panaikinimo. Vis dėlto, antra, Apeliacinė taryba tęsė tyrimą ir konkrečiai nagrinėjo, kaip ginčijamą prekių ženklą suvokia pirkėjai, kurie įsigyja ginčijamu prekių ženklu žymimas prekes, būtent –farmacininkai. Net darydama prielaidą, kad teisių panaikinimo sankcija dėl to, kad prekių ženklas tapo bendriniu pavadinimu prekyboje taip pat galėtų taikoma ir tuo atveju, kai prekių ženklas tikrai gali atlikti prekių kilmės nuorodos galutiniams vartotojams funkciją, Apeliacinė taryba nusprendė, kad ieškovės pateikti įrodymai nebuvo tinkami siekiant patvirtinti, kad nurodytų prekių pardavėjai ginčijamą prekių ženklą suvokė kaip bendrinį pavadinimą prekiaujant nurodytomis prekėmis. Apeliacinė taryba taip pat nusprendė, kad bet kuriuo atveju ieškovės pateikti įrodymai vienareikšmiškai nepatvirtino, kad net ir gydytojai ir mokslo bendruomenė ginčijamą prekių ženklą suvokė kaip bendrinį pavadinimą. Taigi ginčijamas prekių ženklas visiškai galėjo atlikti kilmės nuorodos funkciją.
Nė vienas ieškovės pateiktas argumentas nepaneigia šios išvados.
Ieškovės teigimu, Apeliacinė taryba padarė klaidą, kai neatsižvelgė į tai, kaip ginčijamą prekių ženklą suvokia gydytojai ir medicinos bei mokslo bendruomenė. Dėl galutinių vartotojų ieškovė tvirtina, kad Apeliacinė taryba padarė klaidą, nes nemanė, kad, pirma, galutiniai vartotojai, kurie savarankiškai įsigijo ginčijamu prekių ženklu pažymėtas prekes, sudarė nedidelę visų galutinių vartotojų dalį, ir, antra, kad jų žinios apie prekių ženklą buvo ribotos arba tokių žinių jie visiškai neturėjo, taip pat, kad toks prekių ženklas jiems tapo žinomas gavus receptą ir faktiškai pirkimo momentu jie nedarė pasirinkimo. Ieškovė teigia, kad atitinkamą visuomenę sudaro, pirma, medicinos ir mokslo bendruomenė, antra, specialistai, dalyvaujantys su prekėmis susijusioje komercinėje veikloje, ypač gydytojai, ir, trečia, galutiniai vartotojai, tačiau pastarieji yra tik tam tikros kategorijos pacientai, sergantys tam tikromis konkrečiomis ligomis.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad pagal jurisprudenciją tais atvejais, kai tarpiniai tiekėjai dalyvauja parduodant vartotojui ar galutiniam naudotojui įregistruotu prekių ženklu žymimą prekę, visuomenės grupė, į kurią reikia atsižvelgti vertinant, ar šis prekių ženklas tapo bendriniu atitinkamos prekės pavadinimu prekyboje, apima visus vartotojus ar galutinius naudotojus ir, atsižvelgiant į atitinkamos prekės rinkos savybes– visus verslininkus, kurie dalyvauja parduodant šią prekę (pagal analogiją žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo Björnekulla Fruktindustrier,
C‑371/02
,
EU:C:2004:275
,
punktą).
Iš tiesų prekių ženklas yra sudėtinė tarp pardavėjų ir pirkėjų vykstančio komunikacijos proceso dalis. Šis procesas gali sulaukti norimos sėkmės ir prekių ženklas galės atlikti funkciją, kuri pateisintų jo egzistavimą, tik tuo atveju, jeigu abi komunikuojančios šalys prekių ženklą suvoks kaip tokį, kitaip tariant, supras, kad jis atlieka kilmės nuorodos funkciją. Jei viena iš dviejų grupių prekių ženklą suvokia kaip bendrinį pavadinimą, sutrinka informacijos, kurią suteikia prekių ženklas, perdavimas (pagal analogiją žr. generalinio advokato P. Cruz Villalón išvados byloje Backaldrin Österreich The Kornspitz Company,
C‑409/12
,
EU:C:2013:563
,
punktą; šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2014 m. kovo 6 d. Sprendimo Backaldrin Österreich The Kornspitz Company,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
punktą).
Vis dėlto net jeigu pirkėjas nežino apie prekių ženklą, prekių ženklas gali toliau atlikti savo funkciją nurodyti kilmę, kai tarpininkas daro lemiamą poveikį pirkėjo sprendimui pirkti, o faktas, kad jis suvokia prekių ženklo kilmės nuorodos funkciją, užtikrina komunikacijos proceso sėkmę. Taip yra tada, kai tam tikroje rinkoje yra įprasta, kad būtent tarpininko konsultacija lemia vartotojo sprendimą pirkti arba jis pats tokį sprendimą priima už vartotoją, kaip antai yra farmacininkų ir gydytojų atveju dėl receptinių vaistų (pagal analogiją žr. generalinio advokato P. Cruz Villalón išvados byloje Backaldrin Österreich The Kornspitz Company,
C‑409/12
,
EU:C:2013:563
,
punktą).
Taigi, suinteresuotąją visuomenės grupę visų pirma sudaro vartotojai ir galutinai naudotojai, tačiau reikia atsižvelgti ir į tarpininkus, kurie atlieka tam tikrą vaidmenį vertinant prekių ženklo įprastą pobūdį (šiuo klausimu pagal analogiją žr. 2014 m. kovo 6 d. Sprendimo Backaldrin Österreich The Kornspitz Company,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir generalinio advokato P. Cruz Villalón išvados byloje Backaldrin Österreich The Kornspitz Company,
C‑409/12
,
EU:C:2013:563
,
punktą).
Iš šio sprendimo 31–34 punktuose nurodytos jurisprudencijos matyti, kad suinteresuotoji visuomenės grupė, į kurios nuomonę reikia atsižvelgti vertinant, ar ginčijamas prekių ženklas tapo prekių, kurios parduodamos žymint jas šiuo prekių ženklu, bendriniu pavadinimu, turi būti nustatyta atsižvelgiant į minėtų prekių rinkos charakteristikas.
Nagrinėjamu atveju prekė, parduodama pažymėta ją ginčijamu prekių ženklu, yra probiotinis preparatas, skirtas virškinamojo trakto ligoms gydyti. Šis farmacijos produktas yra laisvai prieinamas ir gali būti įsigytas be gydytojo recepto, o tai, beje, pripažino ieškovė. Vis dėlto ji tvirtina, kad galutiniai vartotojai, kurie nagrinėjamą farmacijos produktą įsigyja spontaniškai, pirmą kartą, neturėdami gydytojo recepto ar be jo patarimo, sudaro nedidelę visų galutinių vartotojų dalį. Nesant reikalo priimti sprendimo dėl šio argumento svarbos, reikia konstatuoti, kad ieškovė jo visiškai nepaaiškina.
Suinteresuotąją visuomenės grupę visų pirma sudaro galutiniai prekių, kurios parduodamos pažymėtos ginčijamu prekių ženklu, vartotojai. Kadangi minėtas prekes galima įsigyti be gydytojo recepto, galutiniai vartotojai, be kita ko, remdamiesi įstojusios į bylą šalies reklama ir kitų pacientų atsiliepimais, priešingai, nei teigia ieškovė, priima sprendimą dėl to, ar įsigyti tokią prekę (šiuo klausimu žr. generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje Alcon / VRDT,
C‑412/05 P
,
EU:C:2006:687
,
punktą). Galutiniai vartotojai yra ir asmenys, susiduriantys su virškinamojo trakto sutrikimais, taigi, tai nėra vien tam tikromis konkrečiomis ligomis sergantys asmenys, kaip teigia ieškovė. Iš tiesų, be to, kad ieškovė nepateikia jokių jos teiginius patvirtinančių įrodymų, iš jos pateiktų dokumentų matyti, kad prekės, kurios parduodamos pažymėtos ginčijamu prekių ženklu, naudojamos ir virškinamojo trakto sutrikimams gydyti.
Antra, kiek tai susiję su specialistais, pažymėtina, kad suinteresuotąją visuomenės grupę visų pirma sudaro farmacininkai; tai Apeliacinė taryba konstatavo ginčijamo sprendimo 28 punkte. Jie gali pateikti paaiškinimų ir patarimų virškinamojo trakto sutrikimų turintiems asmenims, taigi, gali atlikti svarbų vaidmenį galutinio vartotojo sprendimui pirkti atitinkamas prekes (šiuo klausimu pagal analogiją žr. generalinio advokato P. Cruz Villalón išvados byloje Backaldrin Österreich The Kornspitz Company,
C‑409/12
,
EU:C:2013:563
,
punktą).
Specialistų požiūriu, suinteresuotajai visuomenės grupei priklauso ir gydytojai (tiek bendrosios praktikos, tiek atskirų ligų specialistai). Nors sprendimą pirkti vaistus be gydytojo recepto labai dažnai priima pats galutinis vartotojas, šie vaistai gali būti įsigyjami ir gydytojams paraginus (šiuo klausimu pagal analogiją žr. generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje Alcon / VRDT,
C‑412/05 P
,
EU:C:2006:687
,
punktą).
Vis dėlto, priešingai, nei teigia ieškovė, mokslo bendruomenė nėra suinteresuotosios visuomenės grupės dalis, nes ji visiškai nedalyvauja tarp pirkėjų ir pardavėjų vykstančiame komunikacijos procese. Taigi, ji neturi poveikio galutinių vartotojų sprendimui pirkti atitinkamas prekes.
Vadinasi, būtent atsižvelgiant į taip apibrėžtą suinteresuotosios visuomenės grupę reikia išnagrinėti, ar ginčijamas prekių ženklas tapo bendriniu prekės, kuriai žymėti buvo įregistruotas, pavadinimu prekyboje.
Pirmiausia, atsižvelgiant į specialistų, t. y. farmacininkų ir gydytojų daromą poveikį galutinių vartotojų sprendimui pirkti nagrinėjamas prekes, nagrinėjamu atveju reikia pažymėti, kad iš šio sprendimo 31–34 punktuose nurodytos jurisprudencijos matyti, kad aplinkybės, jog galutiniai vartotojai visuomet supranta, kad ginčijamas prekių ženklas atlieka kilmės nuorodos funkciją, neužtenka atmesti prašymui panaikinti šio prekių ženklo registraciją būtent dėl to, kad specialistų dėl šio prekių ženklo turima nuomonė yra svarbi.
Nors ginčijamame sprendime, atlikdama analizę Apeliacinė taryba iš pradžių apsiribojo tik tuo, kaip ginčijamą prekių ženklą suvokia galutiniai vartotojai, vis dėlto reikia pažymėti, kad tai negali lemti ginčijamo sprendimo panaikinimo, nes vėliau Apeliacinė taryba atsižvelgė ir į tai, kaip minėtą prekių ženklą suvokia specialistai, t. y. farmacininkai ir gydytojai.
Taigi, reikia konstatuoti, kad ieškovė neįrodė, jog galutiniai vartotojai ir specialistai, t. y. farmacininkai ir gydytojai, ginčijamą prekių ženklą suvokia kaip bendrinį nurodytų prekių pavadinimą.
Pirmiausia, kiek tai susiję su galutiniais prekių, kurios parduodamos pažymėtos ginčijamu prekių ženklu, vartotojais, reikia pabrėžti, kad ieškovė, kuri mano, kad tokie vartotojai nėra suinteresuotosios visuomenės grupės dalis, nenurodo, kad pasikeitė tai, kaip jie suvokia prekių ženklą. Bet kuriuo atveju ieškovės pateiktoje specializuotoje mokslo literatūroje galutiniai vartotojai nenurodyti. Be to, kaip Apeliacinė taryba pažymėjo ginčijamo sprendimo 29 punkte, žodinis žymuo „VSL#3“ nurodomas ant prekės, kuri parduodama pažymėta ginčijamu prekių ženklu, pakuotės, kartu naudojant simbolį „©“. Taigi ginčijamas prekių ženklas visiškai gali atlikti kilmės nuorodos galutiniams vartotojams funkciją.
Be to, kiek tai susiję su specialistais, reikia pažymėti, kad ieškovė savo argumentuose susitelkia tik į gydytojus specialistus ir į mokslo bendruomenę ir visiškai neatsižvelgia į tai, kaip ginčijamą prekių ženklą suvokia farmacininkai ir bendrosios praktikos gydytojai. Bet kuriuo atveju remiantis ieškovės pateikta specializuota mokslo literatūra negalima daryti išvados, kad pasikeitė farmacininkų ir gydytojų (bendrosios praktikos gydytojų ar atskirų ligų gydytojų) suvokimas, susijęs su minėtu prekių ženklu. Pirma, kai kuriuose leidiniuose žodinis žymuo „VSL#3“ tiesiogiai siejamas su komercine kilme, į kurią pateikiama užuominų. Antra, daugelyje straipsnių prieš nuorodą į žodinį žymenį „VSL#3“ vartojamos tokios formuluotės: „probiotinis preparatas“, probiotinis mišinys“ ar paprasčiausiai terminas „probiotikas“. Taigi, ginčijamas prekių ženklas nėra naudojamas kaip bendrinis pavadinimas; jis nenaudojamas kaip bendrinis prekių, kurioms žymėti buvo įregistruotas, pavadinimas prekyboje. Trečia, kaip, siekdama išsamumo, Apeliacinė taryba nurodė ginčijamo sprendimo 38 punkte, ieškovė neginčija įstojusios į bylą šalies teiginio, kad žodinio žymens „VSL#3“ nėra jokiame žodyne, kad jis niekuomet nebuvo priskirtas prie bendrinių pavadinimų ar nėra įtrauktas į tarptautinių bendrinių pavadinimų sąrašą.
Be to, kiek tai konkrečiai susiję su farmacininkais, reikia nurodyti, kad, kaip Apeliacinė taryba pažymėjo ginčijamo sprendimo 30 punkte, farmacininkams žinomi produktų gamybos ir prekybos kontrolės šaltiniai. Tačiau ieškovė neįrodė, kad pateikti (daugiausia amerikietiški) dokumentai darė jiems ar tam, kaip jie suvokia ginčijamą prekių ženklą, kokią nors įtaką. Siekiant išsamumo, taip pat reikia nurodyti (kaip tai daro Apeliacinė taryba, o ieškovė tam neprieštarauja), kad aplinkybė, jog kitos įmonės, kurios yra įstojusios į bylą šalies konkurentės, ginčijamo prekių ženklo nenaudoja, reiškia, kad negali pasikeisti tai, kaip farmacininkai suvokia minėtą prekių ženklą.
Taigi, ginčijamas prekių ženklas atlieka kilmės nuorodos specialistams, t. y. farmacininkams ir gydytojams, funkciją.
Tai reiškia, kad ieškovė negali pagrįstai teigti, kad nuo šiol suinteresuotoji visuomenės grupė ginčijamą prekių ženklą suvokia kaip bendrinį prekių, kurioms žymėti jis buvo įregistruotas, pavadinimą.
Kadangi neįvykdyta pirmoji iš šio sprendimo 26 punkte nurodytų sąlygų, pirmąjį ieškinio argumentą reikia atmesti ir nėra poreikio nagrinėti, ar ieškovė pateikė įrodymų, kurie patvirtintų, kad dėl įstojusios į bylą šalies veiksmų ar neveikimo minėtas prekių ženklas tapo bendriniu pavadinimu prekyboje produktais, kuriems žymėti jis skirtas.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, grindžiamo Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu
Antrajame ieškinio pagrinde, grindžiamame Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies c punkto pažeidimu, ieškovė nurodo, kad Apeliacinė taryba klaidingai nusprendė, jog nebuvo tinkamai įrodyta, kad po registracijos prekių ženklo naudojimas klaidino.
EUIPO ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentus.
Pagal Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies c punktą Europos Sąjungos prekių ženklo savininko teisės panaikinamos padavus EUIPO prašymą arba priešieškinį teisių pažeidimo byloje, jeigu dėl to, kad savininkas naudojo prekių ženklą arba su savininko sutikimu jis naudotas žymėti toms prekėms arba paslaugoms, kurioms jis buvo įregistruotas, prekių ženklas gali suklaidinti visuomenę, ypač dėl tų prekių ar paslaugų kilmės, kokybės ar geografinės kilmės vietos.
Iš jurisprudencijos matyti, kad pagal Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies c punktą pagrindas panaikinti teises egzistuoja tuo atveju, kai vartotojas iš tiesų klaidinamas arba egzistuoja pakankamai didelis tokio suklaidinimo pavojus (šiuo klausimu žr. 2009 m. gegužės 14 d. Sprendimo Fiorucci / VRDT – Edwin (ELIO FIORUCCI),
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
,
punktą; taip pat pagal analogiją žr. 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo Emanuel,
C‑259/04
,
EU:C:2006:215
,
punktą).
Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies c punktas taikomas, jeigu prekių ženklas klaidingai naudojamas po registracijos. Tokį klaidinantį naudojimą ieškovė turi tinkamai įrodyti (šiuo klausimu žr. 2009 m. gegužės 14 d. Sprendimo ELIO FIORUCCI,
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
,
punktą).
Šį ieškinio pagrindą reikia nagrinėti atsižvelgiant būtent į šias aplinkybes.
Nagrinėjamu atveju ginčijamo sprendimo 52 punkte Apeliacinė taryba nurodė, kad ieškovė tinkamai neįrodė, jog prekių ženklas buvo klaidingai naudojamas po jo registracijos. Todėl neturėjo būti panaikintos ginčijamo prekių ženklo savininko teisės pagal Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies c punktą. Apeliacinės tarybos teigimu, tik tuo atveju, kai konkretus vartotojas verčiamas manyti, kad prekės ir paslaugos turi tam tikrų savybių, nors iš tikrųjų jos tokių savybių neturi, laikytina, kad jis klaidinamas prekių ženklo. Tačiau jeigu prekių ženklu perduodama žinutė nėra pakankamai aiški, kad būtų galima nustatyti konkrečią prekių ir paslaugų, kurios juo žymimos, savybę, tokios žinutės negalima laikyti klaidinančia. Remdamasi tuo, kad nustatė, jog ginčijamas prekių ženklas nėra bendrinis pavadinimas prekiaujant prekėmis, kurioms jis buvo įregistruotas, ir kad juo visiškai neapibūdinama prekė ar jos savybės, Apeliacinė taryba nurodė, kad minėtas prekių ženklas neišreiškia pakankamai tikslaus pavadinimo, dėl kurio vartotojas būtų klaidinamas arba dėl kurio kiltų pakankamai didelis vartotojo suklaidinimo pavojus.
Ieškovė nepateikia jokių argumentų, kurie galėtų paneigti Apeliacinės tarybos vertinimą.
Pirma, ieškovės teigimu, žodinis žymuo „VSL#3“ yra „Very Safe Lactobacilli“ akronimas, simbolis „#“ reiškia „skaičių“ anglų k., o skaičius „3“ nurodo bifidobakterijų rūšių skaičių. Tačiau nuo 2014 m. antrojo pusmečio, kitam gamintojui iš dalies pakeitus produkto, kuriam žymėti buvo įregistruotas ginčijamas prekių ženklas, sudėtį, apibūdinimas „very safe lactobacilli“ nebetaikomas. Tai, kad įstojusi į bylą šalis toliau naudojo ginčijamą prekių ženklą naujam, galbūt pavojingam, produktui, nepagrįstai naudodamasi mokslo literatūra, susijusia su veikliąja sudedamąja dalimi „VSL#3“, įrodo įstojusios į bylą šalies elgesio klaidinamąjį pobūdį.
Nors, kaip matyti iš Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies c punkto formuluotės, iš dalies pakeitus produkto, kuriam skirtas prekių ženklas, sudėtį, toks prekių ženklas gali būti panaikintas, pabrėžtina, kad jis panaikinamas tik tuo atveju, jeigu prekių ženklu perduodama neteisinga informaciją apie tokio produkto pobūdį, kokybę arba geografinę kilmę.
Vis dėlto iš šio sprendimo 49 ir 50 punktų matyti, kad prekyboje ginčijamas prekių ženklas netapo bendriniu nurodytų prekių, kurioms buvo įregistruotas, pavadinimu. Be to, ieškovė nepateikė įrodymų, kurie patvirtintų, kad ginčijamas prekių ženklas turėjo būti suprantamas kaip „Very Safe Lactobacilli“ akronimas. Tai reiškia, kad nebuvo įrodyta, kad ginčijamas prekių ženklas yra apibūdinamojo pobūdžio. Todėl, priešingai, nei teigia ieškovė, ginčijamas prekių ženklas neperduoda aiškios žinutės apie nurodytas prekes ar jų savybes.
Kadangi ginčijamame prekių ženkle nenaudojamas pakankamai aiškus pavadinimas, kuris galėtų faktiškai suklaidinti vartotoją arba lemtų pakankamai didelį jo suklaidinimo pavojų, konstatuotina, kad šio sprendimo 59 punkte nurodyti ieškovės argumentai turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
Antra, ieškovė iš esmės teigia, kad įstojusios į bylą šalies teisės turi būti panaikintos dėl produkto, kuriuo prekiaujama pažymėtu ginčijamu prekių ženklu, pablogėjusios kokybės. Ieškovės teigimu, nuo 2014 m. antrojo pusmečio produkto sudėtis ir, konkrečiau kalbant, jo imunologinės ir biocheminės savybės buvo pakeistos iš esmės. Taigi, ginčijamu prekių ženklu žymimas produktas, kurio saugumas ir gydomosios savybės nėra tokie patys, kokie buvo anksčiau.
Priešingai, nei teigia ieškovė, ir kaip matyti iš šio sprendimo 53–55 punktuose nurodytos jurisprudencijos, apsauga, kuri vartotojams suteikiama pagal Reglamento Nr. 207/2009 51 straipsnio 1 dalies c punktą, susijusi tik su produktui būdingomis savybėmis, kurių vartotojai tikisi atsižvelgdami į prekių ženklu perduodamą žinutę. Šia nuostata prekių ženklo savininkui jokiu būdu nesiekiama nustatyti pareigos užtikrinti tam tikrą kokybės lygį, išskyrus atvejį, kai prekių ženklu perduodama panaši žinutė. Kadangi nagrinėjamu atveju ieškovei nepavyko įrodyti, kad ginčijamas prekių ženklas kelia tam tikrą pavojų vartotojams, t. y. pavojų, kuris būtų susijęs su nurodytam produktui būdingomis savybėmis ar šio produkto kokybės aspektais, reikia konstatuoti, kad Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 50 punkte teisingai nurodė, kad tokio produkto kokybės pablogėjimas gali lemti „teisių praradimą prekyboje“, bet ne pagal teisės aktus.
Be to, ginčijamo sprendimo 51 punkte Apeliacinė taryba teisingai nurodė, kad bet kuriuo atveju vartotojai galėjo tiesiogiai įvertinti nurodyto produkto kokybę produkto pasirinkimo momentu, nes ant produktų, kurių sudėtis skiriasi, pakuočių pateikiama visa būtina su jų sudėtimi susijusi informacija. Konkrečiai kalbant, kaip konstatavo Apeliacinė taryba, o ieškovė to neginčijo, iš šių pakuočių matyti, kad visuose nagrinėjamuose skirtingos sudėties produktuose yra aštuonios skirtingos kilmės gerosios pieno rūgšties bakterijos, bet, nepaisant to, kad jų kilmė skiriasi, visos jos priklauso tai pačiai rūšiai.
Taigi ginčijamo sprendimo 52 punkte Apeliacinė taryba teisingai konstatavo, kad ieškovė tinkamai neįrodė, jog po to, kai buvo įregistruotas, ginčijamas prekių ženklas buvo naudojamas klaidinančiu būdu.
Be to, reikia atkreipti dėmesį į tai, kad negalima pritarti ieškovės argumentui, kurio ji nedetalizavo ir pagal kurį dėl to, jog rinkoje veikiantys ūkio subjektai negali naudoti probiotinio mišinio „VSL#3“, yra neteisėtai sukuriamas monopolis ir akivaizdžiai iškraipoma konkurencija, o tai prieštarauja vartotojų apsaugai.
Pagal Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio 1 dalį (dabar – Reglamento 2017/1001 9 straipsnio 1 dalis) į bylą įstojusiai šaliai, kaip ginčijamo prekių ženklo savininkei, buvo suteiktos išimtinės teisės, kuriomis remdamasi ji gali, be kita ko, uždrausti visoms trečiosioms šalims be jos sutikimo naudoti žymenį, kai dėl jo panašumo į ankstesnį prekių ženklą arba dėl prekių, žymimų prekių ženklais, dėl kurių kilo ginčas, tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę. Europos Sąjungos prekių ženklui taikoma teisinė sistema naudinga būtent tuo, kad pagal šią sistemą ankstesnio prekių ženklo savininkai gali prieštarauti dėl vėlesnių prekių ženklų, kuriais neteisėtai siekiama pasinaudoti ankstesnio prekių ženklo skiriamaisiais požymiais arba geru vardu, registracijos. Taigi, minėta sistema leidžia šiems savininkams apsaugoti dideles investicijas, skirtas jų ankstesnio prekių ženklo reklamai, ir padidinti jų vertę, ir nesuteikia jiems neteisingo ir nepagrįsto monopolio (2006 m. vasario 21 d. Sprendimo Royal County of Berkshire Polo Club / VRDT – Polo / Lauren (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB),
T‑214/04
,
EU:T:2006:58
,
punktas).
Šiuo atveju, kadangi ieškovė neįrodė, kad įstojusi į bylą šalis ginčijamą prekių ženklą naudojo klaidinamai, įstojusi į bylą šalis gali pasinaudoti savo išimtinėmis teisėmis, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 207/2009 9 straipsnio 1 dalį.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti antrąjį ieškinio pagrindą, taigi ir visą ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengi savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jos priteisiamos EUIPO ir įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidos pagal pastarųjų pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš
Mendes SA
bylinėjimosi išlaidas.

Gratsias
Dittrich
Xuereb
Paskelbta 2018 m. gegužės 18 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.