CELEX: 62018CJ0010
Överklagande
Konkurrens
Kontroll av företagskoncentrationer
Förordning (EG) nr 139/2004
Artikel 4.1
Skyldighet att anmäla koncentrationer på förhand
Artikel 7.1
Genomförandeförbud
Artikel 7.2
Undantag
Begreppet ’en enda koncentration’
Artikel 14.2
Böter som ålagts för genomförande av en koncentration innan den har anmälts och godkänts
Principen ne bis in idem
Avräkningsprincipen
Sammanträffande av överträdelser

Mowi ASA, tidigare Marine Harvest ASA, har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 26 oktober 2017, Marine Harvest/kommissionen (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillade tribunalen talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut C(2014) 5089 final av den 23 juli 2014 genom vilket böter ålades för genomförandet av en koncentration i strid med artikel 4.1 och artikel 7.1 i rådets förordning (EG) nr 139/2004 (ärende M.7184 – Marine Harvest/Morpol (proc. artikel 14.2) (nedan kallat det omtvistade beslutet) och i andra hand upphävande eller nedsättning av de böter som ålagts klaganden.
Tillämpliga bestämmelser
I skälen 5, 6, 8, 20 och 34 i rådets förordning (EG) nr 139/2004 av den 20 januari 2004 om kontroll av företagskoncentrationer (”EG:s koncentrationsförordning”) (
EUT L 24, 2004, s. 1
) anges följande:
”(5)
Åtgärder måste … vidtas för att säkerställa att omstruktureringsprocessen inte på längre sikt skadar konkurrensen. Gemenskapsrätten bör därför innehålla bestämmelser om sådana koncentrationer som påtagligt kan hämma en effektiv konkurrens inom den gemensamma marknaden eller en väsentlig del av den.
(6)
Det är därför nödvändigt med en särskild rättsakt som möjliggör en effektiv kontroll av alla koncentrationer med avseende på deras verkningar på konkurrensstrukturen inom [Europeiska unionen]. Den skall vara den enda rättsakt som är tillämplig på sådana koncentrationer. …
…
(8)
De bestämmelser som skall antas i denna förordning bör gälla betydande strukturförändringar vars verkningar på marknaden sträcker sig utöver en enskild medlemsstats gränser. Sådana koncentrationer bör generellt ses över uteslutande på [unionsnivå], i enlighet med principen om prövning vid en enda instans (’one-stop-shop’) och subsidiaritetsprincipen.
…
(20)
Begreppet koncentration bör definieras på ett sådant sätt att det omfattar transaktioner som medför en varaktig förändring av kontrollen över de berörda företagen och därmed av marknadsstrukturen. Det är därför lämpligt att gemensamma företag som på varaktig basis fyller en självständig ekonomisk enhets samtliga funktioner omfattas av förordningens tillämpningsområde. Vidare bör sådana transaktioner som har nära anknytning till varandra genom att de är förenade genom villkor eller genomförs under tämligen kort tid i form av en rad transaktioner med värdepapper betraktas som en enda koncentration.
…
(34)
För att säkerställa en effektiv kontroll bör företag åläggas att förhandsanmäla koncentrationer med en gemenskapsdimension efter ingåendet av ett avtal, tillkännagivandet av ett offentligt bud eller förvärvet av en kontrollerande andel. … Genomförandet av koncentrationer bör uppskjutas till dess att kommissionen har fattat ett slutligt beslut. Det bör dock vara möjligt att på de berörda företagens begäran meddela dispens från regeln om uppskjutande av koncentrationer om det är lämpligt. …”
Artikel 1 i förordningen har rubriken ”Tillämpningsområde”. I punkt 1 i denna artikel föreskrivs följande:
”Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 4.5 och artikel 22, gäller denna förordning alla koncentrationer med en gemenskapsdimension enligt definitionerna i denna artikel.”
Artikel 3 i förordningen har rubriken ”Definition av en koncentration”. I artikel 3.1 och 3.2 anges följande:
”1.   En koncentration skall anses uppstå om en varaktig förändring av kontroll följer av att
a)
två eller flera tidigare självständiga företag eller delar av företag slås samman, eller
b)
en eller flera personer som redan kontrollerar minst ett företag eller ett eller flera företag genom förvärv av värdepapper eller tillgångar, genom avtal eller på annat sätt direkt eller indirekt förvärvar kontroll helt eller delvis över ett eller flera andra företag.
2.   Kontroll uppnås genom rättigheter, avtal eller andra medel som, antingen var för sig eller tillsammans och med hänsyn till alla faktiska eller rättsliga förhållanden, ger möjlighet att utöva ett avgörande inflytande på ett företag, särskilt genom
a)
äganderätt eller nyttjanderätt till ett företags samtliga tillgångar eller en del av dessa,
b)
rättigheter eller avtal som ger ett avgörande inflytande på sammansättningen av ett företags organ och dessas voteringar eller beslut.”
Artikel 4 i förordningen har rubriken ”Förhandsanmälan av koncentrationer och hänskjutande före anmälan på begäran av de anmälande parterna”. I artikel 4.1 föreskrivs följande:
”Koncentrationer med en gemenskapsdimension enligt definitionen i denna förordning skall anmälas till kommissionen innan de genomförs och efter ingåendet av avtalet, tillkännagivandet av det offentliga budet eller förvärvet av en kontrollerande andel.
Anmälan får också göras när de berörda företagen kan visa för kommissionen att de har en ärlig avsikt att ingå ett avtal eller, när det gäller ett offentligt bud, när de offentligt har tillkännagivit en avsikt att lägga ett sådant bud, förutsatt att det avtal de avser att ingå eller det bud de avser att lägga skulle leda till en koncentration med en gemenskapsdimension.
Vid tillämpningen av denna förordning skall begreppet ’anmäld koncentration’ även omfatta planerade koncentrationer som anmäls enligt andra stycket. Vid tillämpningen av punkterna 4 och 5 i denna artikel skall begreppet ’koncentration’ omfatta planerade koncentrationer i den mening som avses i andra stycket.”
Artikel 7 i förordning 139/2004 har rubriken ”Uppskjutande av genomförandet av koncentrationer”. I artikel 7.1 och 7.2 anges följande:
”1.   En koncentration som har en gemenskapsdimension enligt definitionen i artikel 1 eller som skall undersökas av kommissionen enligt artikel 4.5, får varken genomföras före anmälan eller innan den har förklarats förenlig med den gemensamma marknaden genom ett beslut enligt artikel 6.1 b, artikel 8.1 eller 8.2 eller på grundval av en presumtion enligt artikel 10.6.
2.   Punkt 1 skall inte utgöra hinder för genomförandet av ett offentligt bud eller av en rad transaktioner med värdepapper, inklusive sådana som kan konverteras till andra värdepapper som kan vara föremål för handel på en marknad såsom en fondbörs, genom vilket kontroll i den mening som avses i artikel 3 förvärvas från flera säljare, förutsatt att
a)
koncentrationen anmäls till kommissionen enligt artikel 4 utan dröjsmål, och
b)
förvärvaren inte utövar de rösträttigheter som följer med värdepapperen i fråga eller gör det endast för att upprätthålla det fulla värdet av sina investeringar, på grundval av en dispens som har meddelats av kommissionen enligt punkt 3.”
I artikel 14.2–14.4 i samma förordning anges följande:
”2.   Kommissionen får genom beslut ålägga de berörda personerna som avses i artikel 3.1 b eller de berörda företagen böter om högst 10 % av det berörda företagets sammanlagda omsättning enligt definitionen i artikel 5, om de uppsåtligen eller av oaktsamhet
a)
underlåter att anmäla en koncentration i enlighet med artikel 4 eller artikel 22.3 innan den genomförs, om de inte uttryckligen har fått tillstånd till det med stöd av artikel 7.2 eller med stöd av ett beslut enligt artikel 7.3,
b)
genomför en koncentration i strid med artikel 7,
c)
genomför en koncentration som genom beslut enligt artikel 8.3 har förklarats oförenlig med den gemensamma marknaden eller inte iakttar åtgärder som har beslutats enligt artikel 8.4 eller 8.5,
d)
underlåter att iaktta ett villkor eller åläggande som har beslutats enligt artikel 6.1 b, artikel 7.3 eller artikel 8.2 andra stycket.
3.   När bötesbeloppet fastställs skall hänsyn tas till överträdelsens art, hur allvarlig den är och hur länge den har pågått.
4.   Beslut som fattas enligt punkterna 1, och 2 och 3 skall inte vara av straffrättslig art.”
Bakgrund till tvisten och det omtvistade beslutet
I punkterna 1–37 i den överklagade domen redogörs för bakgrunden till tvisten enligt följande:
”1.
[Klagandebolaget] Marine Harvest ASA är ett norskt bolag som är noterat på börsen i Oslo (Norge) och i New York (Förenta staterna). Bolagets verksamhet utgörs av odling och primär förädling av lax i Kanada, i Chile, i Skottland, på Färöarna, i Irland och i Norge samt odling och primär förädling av hälleflundra i Norge. [Klagandebolaget] ägnar sig även åt sekundär förädling i Belgien, Chile, Förenta staterna, Frankrike, Irland, Japan, Norge, Nederländerna, Polen och Republiken Tjeckien.
A. [Klagandebolagets] förvärv av Morpol
2.
Den 14 december 2012 ingick [klagandebolaget] ett avtal om aktieförvärv (Share Purchase Agreement) med Friendmall Ltd och Bazmonta Holding Ltd angående överlåtelse av de aktier som dessa bolag innehade i Morpol ASA.
3.
Morpol är en norsk producent och förädlare av lax. Företaget producerar odlad lax och erbjuder ett brett urval av laxprodukter med mervärde. Det ägnar sig åt odling och primär förädling av lax i Skottland och i Norge. Företagets verksamhet består även i sekundär förädling i Polen, Förenade kungariket och Vietnam. Morpol var noterat på Oslobörsen innan det förvärvades av [klagandebolaget].
4.
Friendmall och Bazmonta Holding var privata aktiebolag som hade bildats och registrerats på Cypern. De båda bolagen kontrollerades av en enda person, nämligen Morpols grundare och tidigare verkställande direktör, M.
5.
Tack vare avtalet om aktieförvärv erhöll [klagandebolaget] en andel i Morpol som uppgick till omkring 48,5 procent av Morpols aktiekapital. Förvärvet (nedan kallat december 2012-förvärvet) avslutades den 18 december 2012.
6.
Den 17 december 2012 meddelade [klagandebolaget] i en börskommuniké att det skulle lägga ett offentligt bud på resterande aktier i Morpol. Den 15 januari 2013 lade [klagandebolaget] i enlighet med den norska lagen om aktiehandel ett obligatoriskt offentligt bud på resterande aktier i Morpol vilka utgjorde 51,5 procent av bolagets aktier. Enligt bestämmelserna i den norska lagen är förvärvaren av mer än en tredjedel av ett börsnoterat bolags aktier skyldig att lägga ett obligatoriskt offentligt bud på detta bolags återstående aktier.
7.
Den 23 januari 2013 utsåg Morpols styrelse en ny verkställande direktör som skulle ersätta M., då denne hade avgått med verkan från den 1 mars 2013, enligt ett åtagande om detta som ingick i avtalet om aktieförvärv.
8.
Efter det att det offentliga budet hade fastställts och aktieförvärvet genomförts den 12 mars 2013, innehade [klagandebolaget] sammanlagt 87,1 procent av aktierna i Morpol. Tack vare det offentliga budet köpte således [klagandebolaget] aktier motsvarande omkring 38,6 procent av Morpols kapital, utöver de aktier som utgjorde 48,5 procent av Morpols kapital, som det redan hade erhållit genom december 2012-förvärvet.
9.
Förvärvet av återstoden av aktierna i Morpol genomfördes den 12 november 2013. Den 15 november 2013 beslutades vid en extraordinarie bolagsstämma att aktierna skulle avnoteras från Oslobörsen, att antalet styrelseledamöter skulle minskas och att utnämningskommittén skulle avskaffas. Den 28 november 2013 var Morpol inte längre noterat på Oslobörsen.
B. Kontakter före anmälan
10.
Den 21 december 2012 översände [klagandebolaget] en begäran till … kommissionen om att den skulle utse en arbetsgrupp för att handlägga bolagets ärende som rörde förvärvet av kontroll över Morpol. I ansökan underrättade [klagandebolaget] kommissionen om att december 2012-förvärvet hade avslutats och att det inte skulle utöva sin rösträtt innan kommissionen antagit sitt beslut.
11.
Kommissionen begärde att det skulle hållas ett telefonmöte med [klagandebolaget], vilket ägde rum den 25 januari 2013. Under telefonmötet begärde kommissionen att få upplysningar om transaktionens struktur och förtydliganden om huruvida december 2012-förvärvet redan kunde ha inneburit att [klagandebolaget] erhållit kontroll över Morpol.
12.
Den 12 februari 2013 översände kommissionen en begäran om upplysningar till [klagandebolaget], angående dess eventuella faktiska kontroll över Morpol, till följd av december 2012-förvärvet. Den begärde även att dagordningen och protokollen från Morpols bolagsstämmor och styrelsemöten under de tre senaste åren skulle tillhandahållas. [Klagandebolaget] besvarade delvis begäran om upplysningar den 19 februari 2013 och inkom med ett fullständigt svar den 25 februari 2013.
13.
Den 5 mars 2013 lade [klagandebolaget] fram ett första utkast till det anmälningsformulär som behandlas i bilaga I till kommissionens förordning (EG) nr 802/2004 av den 21 april 2004 om tillämpning av rådets förordning (EG) nr 139/2004 om kontroll av företagskoncentrationer (
EUT L 133, 2004, s. 1
) (nedan kallat det första utkastet till CO-formulär). Det första utkastet till CO-formulär rörde i huvudsak en världsomspännande marknad som inbegrep odling samt primär och sekundär förädling av lax med olika ursprung.
14.
Den 14 mars 2013 översände kommissionen till [klagandebolaget] en begäran om kompletterande upplysningar angående det första utkastet till CO-formulär. Den 16 april 2013 besvarade [klagandebolaget] denna begäran om upplysningar. Kommissionen ansåg att svaret var ofullständigt och översände andra skrivelser med begäran om upplysningar den 3 maj, den 14 juni och den 10 juli 2013. [Klagandebolaget] besvarade respektive begäran den 6 juni, den 3 [juli] och den 26 juli 2013.
C. Anmälan och beslut om tillstånd till koncentrationen med förbehåll för iakttagande av vissa åtaganden
15.
Den 9 augusti 2013 anmäldes koncentrationen officiellt till kommissionen.
16.
Under ett avstämningsmöte som hölls den 3 september 2013, underrättade kommissionen [klagandebolaget] och Morpol om att den hyste allvarliga tvivel angående koncentrationens förenlighet med den inre marknaden, vad gällde en potentiell marknad för skotsk lax.
17.
För att undanröja de allvarliga tvivel som kommissionen hade identifierat föreslog [klaganden] den 9 september 2013 åtaganden i enlighet med artikel 6.2 i [förordning nr 139/2004]. Kommissionen lät dessa inledande åtaganden bli föremål för en marknadskonsultation. Efter det att vissa ändringar hade gjorts, lades en rad slutliga åtaganden fram den 25 september 2013. [Klagandebolaget] åtog sig att avyttra omkring tre fjärdedelar av den överlappande kapacitet i fråga om odling av skotsk lax som parterna i koncentrationen förfogade över och skingrade på så sätt kommissionens allvarliga tvivel.
18.
Den 30 september 2013 antog kommissionen beslut C(2013) 6449 (ärende COMP/M.6850 – Marine Harvest/Morpol) (nedan kallat tillståndsbeslutet) i enlighet med artikel 6.1 b och 6.2 i förordning nr 139/2004 [genom vilket tillstånd lämnades med avseende på koncentrationen] med förbehåll för iakttagande av åtagandena.
19.
I tillståndsbeslutet konstaterade kommissionen att december 2012-förvärvet redan hade gett [klagandebolaget] kontroll i faktisk mening över Morpol. Den hävdade att det inte kunde uteslutas att det skett ett åsidosättande av skyldigheten att bevara status quo i enlighet med artikel 7.1 i förordning nr 139/2004 och den anmälningsskyldighet som föreskrivs i artikel 4.1 i förordningen. Kommissionen framhöll även att den i ett särskilt förfarande kunde undersöka om det var lämpligt att tillämpa en sanktion enligt artikel 14.2 i förordning nr 139/2004.
D. [Det omtvistade beslutet] och det förfarande som ledde till dess antagande
20.
I en skrivelse av den 30 januari 2014 informerade kommissionen [klagandebolaget] om att en undersökning pågick angående eventuella åsidosättanden av artiklarna 7.1 och 4.1 i förordning nr 139/2004.
21.
Den 31 mars 2014 riktade kommissionen ett meddelande om invändningar till klagandebolaget i överensstämmelse med artikel 18 i förordning nr 139/2004 (nedan kallat meddelandet om invändningar). I meddelandet om invändningar kom kommissionen fram till den preliminära slutsatsen att [klagandebolaget] uppsåtligt eller åtminstone av oaktsamhet hade åsidosatt artiklarna 4.1 och 7.1 i förordning nr 139/2004.
22.
Den 30 april 2014 besvarade [klagandebolaget] meddelandet om invändningar. Den 6 maj 2014 redogjorde [klagandebolaget] under ett hörande för de argument som svaret innehöll. Den 7 juli 2014 höll rådgivande kommittén för koncentrationer ett möte.
Den 23 juli 2014 antog kommissionen [det omtvistade beslutet].
24.
De tre första artiklarna i artikeldelen i [det omtvistade beslutet] har följande lydelse:
’Artikel 1
[Klagandebolaget] har genom att genomföra en koncentration av gemenskapsdimension under perioden från den 18 december 2012 till den 30 september 2013, innan den anmälts och förklarats förenlig med den inre marknaden, åsidosatt artiklarna 4.1 och 7.1 i [förordning nr 139/2004].
Artikel 2
Böter på 10000000 euro påförs [klagandebolaget] för det åsidosättande av artikel 4.1 i [förordning nr 139/2004] som anges i artikel 1.
Artikel 3
Böter på 10000000 euro påförs [klaganden] för det åsidosättande av artikel 7.1 i [förordning nr 139/2004] som anges i artikel 1.’
25.
I [det omtvistade beslutet] fann kommissionen att [klagandebolaget] hade förvärvat kontroll i faktisk mening över Morpol efter det att förvärvet avslutats i december 2012, eftersom [klagandebolaget] nästan var övertygat om att erhålla majoritet vid bolagsstämman med hänsyn till storleken på dess aktieinnehav (48,5 procent) och övriga aktieägarnas närvarotal vid tidigare års bolagsstämmor.
26.
Kommissionen ansåg vidare att december 2012-förvärvet inte kunde omfattas av det undantag som föreskrivs i artikel 7.2 i förordning nr 139/2004. I det hänseendet anförde kommissionen att artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 endast är tillämplig på offentliga bud eller på flera transaktioner med värdepapper genom vilka kontroll förvärvas ’från flera säljare’ i den mening som avses i artikel 3 förordning nr 139/2004. Enligt kommissionen har i förevarande fall det aktieinnehav som innebär kontroll förvärvats från en enda säljare, det vill säga M., via Friendmall och Bazmonta Holding, tack vare december 2012-förvärvet.
27.
Enligt kommissionen är artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 inte avsedd att tillämpas på situationer där ett betydande antal aktier förvärvas av en enda säljare och det är lätt att fastställa, med stöd av röstetalen vid ordinarie och extraordinarie bolagsstämmor, att detta antal aktier medför kontroll i faktisk mening över målföretaget.
28.
Kommissionen har vidare anfört att december 2012-förvärvet som hade avslutats den 18 december 2012 inte ingick i det offentliga bud som löpte från den 15 januari till den 26 februari 2013. Kommissionen anser att den omständigheten att december 2012-förvärvet kunde ha utlöst en skyldighet för [klagandebolaget] att lägga ett offentligt bud avseende förvärvet av de resterande aktierna i Morpol saknar relevans, eftersom kontroll i faktisk mening redan hade förvärvats via en enda säljare.
29.
Kommissionen anser vidare att [klagandebolagets] hänvisning till rättskällor, enligt vilka ’flera enhetsstadier’ betraktas som utgörande en enda koncentration när de rättsligt eller faktiskt är förenade genom villkor, verkar vara irrelevanta. Den har understrukit att [klagandebolaget] förvärvade kontroll över Morpol via ett enda förvärv av 48,5 procent av aktierna i Morpol och inte genom flera transaktioner rörande aktier som likväl till sist utgjorde en enda ekonomisk enhet.
30.
Kommissionen har anfört att enligt artikel 14.3 i förordning nr 139/2004, ska vid fastställandet av bötesbeloppet hänsyn tas till överträdelsens art, hur allvarlig den är och hur länge den har pågått.
31.
Kommissionen har slagit fast att varje åsidosättande av artiklarna 4.1 och 7.1 i förordning nr 139/2004 till sin natur utgör en allvarlig överträdelse.
32.
När kommissionen skulle bedöma hur allvarlig överträdelsen var, beaktade den att [klagandebolaget] hade begått överträdelsen av oaktsamhet, att koncentrationen i fråga väckte allvarliga tvivel angående förenligheten med den inre marknaden, samt att det fanns tidigare ärenden om överträdelser av förfarandereglerna som gällde [klagandebolaget] och andra bolag.
33.
Vad angår överträdelsens varaktighet framhöll kommissionen att ett åsidosättande av artikel 4.1 i förordning nr 139/2004 var en omedelbar överträdelse och att den i förevarande fall begicks den 18 december 2012, det vill säga den dag då koncentrationen genomfördes. Kommissionen anser dessutom att åsidosättandet av artikel 7.1 i förordning nr 139/2004 var en fortlöpande överträdelse och att den i det aktuella fallet hade pågått från den 18 december 2012 till den 30 september 2013, det vill säga från dagen för genomförandet av december 2012-förvärvet till dagen för beviljandet av tillstånd. Enligt kommissionen är nio månader och 12 dagar en synnerligen lång tid.
34.
Kommissionen fastställde, som en förmildrande omständighet, att [klagandebolaget] inte hade använt sig av sina rösträtter i Morpol och att det hade bibehållit Morpol som en avskild enhet i [klagandebolaget] under förfarandet för kontroll av koncentrationen.
35.
Kommissionen fastställde vidare som en förmildrande omständighet att [klagandebolaget] hade framställt en begäran om att en arbetsgrupp skulle utses några dagar efter det att december 2012-förvärvet avslutats.
36.
Kommissionen har däremot inte påstått att det förelåg några försvårande omständigheter.
37.
Kommissionen anser att när det rör sig om ett företag av [klagandebolagets] storlek bör bötesbeloppet vara betydande för att få en avskräckande verkan. Så är fallet i än högre grad när det råder tvivel om huruvida företagskoncentrationen i fråga är förenlig med den inre marknaden.”
Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
Klaganden väckte, genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 3 oktober 2014, talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet och, i andra hand, om upphävande eller nedsättning av de böter som kommissionen hade ålagt.
Till stöd för sin talan åberopade klaganden fem grunder. Endast den första och den tredje grunden är relevanta för förevarande överklagande. Den första grunden avser ”en uppenbart felaktig rättstillämpning och en uppenbart felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna” såvitt kommissionen i det omtvistade beslutet fann att artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 inte var tillämplig. Den tredje grunden bygger på ett åsidosättande av principen
ne bis in idem
.
Genom den överklagade domen ogillade tribunalen talan i dess helhet.
Parternas yrkanden i målet om överklagande
Klaganden har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska
–
helt eller delvis upphäva den överklagade domen, i den del talan mot det omtvistade beslutet ogillades,
–
ogiltigförklara det omtvistade beslutet eller, alternativt, upphäva de böter som klaganden ålagts eller, alternativt, väsentligt sätta ned bötesbeloppen,
–
förplikta kommissionen att ersätta klagandens rättegångskostnader och andra kostnader som uppkommit i samband med förfarandet vid domstolen och tribunalen,
–
i förekommande fall återförvisa målet till tribunalen för förnyad prövning i enlighet med domstolens dom, och
–
vidta andra åtgärder som domstolen finner lämpliga.
Kommissionen har yrkat att överklagandet ska ogillas och att klaganden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
Till stöd för överklagandet åberopar klaganden två grunder. Den första grunden avser felaktig rättstillämpning genom att tribunalen åsidosatte artikel 7.2 i förordning nr 139/2004. Den andra grunden avser felaktig rättstillämpning genom att tribunalen åsidosatte principen
ne bis in idem
, avräkningsprincipen och principen om sammanträffande av överträdelser.
Vid förhandlingen vid domstolen åberopade klaganden en ny grund, nämligen att artikel 14.2 a i förordning nr 139/2004 är rättsstridig.
Den första grunden
Parternas argument
Den första grunden för överklagandet består av fem delgrunder.
Inom ramen för den första delen av denna grund har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkterna 70, 150, 151 och 230 i den överklagade domen gjorde en felaktig tolkning av begreppet ”en enda koncentration” i den mening som avses i skäl 20 i förordning nr 139/2004.
Genom att i punkterna 70 och 230 i den överklagade domen slå fast att det inte var nödvändigt att pröva klagandens argument i frågan huruvida december 2012-förvärvet och det offentliga budet är rättsligt eller faktiskt förenade genom villkor, menar klaganden att tribunalen åsidosatte det relevanta kriteriet för att fastställa huruvida flera transaktioner kan behandlas som en enda företagskoncentration, vilket består i att dessa transaktioner är förenade genom villkor och inte i vid vilken tidpunkt då den transaktion genom vilken kontrollen förvärvas äger rum.
I detta avseende har klaganden för det första hävdat att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning, bland annat i punkterna 150 och 151 i den överklagade domen, när den fann att skäl 20 i förordning nr 139/2004 inte utgör en lämplig grund för att tolka begreppet ”en enda koncentration”. Enligt klaganden ger detta skäl tydligt uttryck för lagstiftarens avsikt att som ”en enda koncentration” behandla alla transaktioner som har ”nära anknytning till varandra genom att de är förenade genom villkor”.
Tribunalens konstaterande i punkt 150 i den överklagade domen att nämnda skäl 20 endast är en ”enda, mycket kort mening” och att det inte utgör en rättsligt bindande rättsregel, gör det inte möjligt för tribunalen att vederlägga klagandens tolkning av begreppet ”en enda koncentration”. Klagandebolaget anser nämligen att tribunalen underlät att beakta den omständigheten att innehållet i nämnda skäl återfinns i en tvingande rättsregel, nämligen artikel 7.2 i förordning nr 139/2004, i vilken det hänvisas till offentliga bud och till en rad värdepapperstransaktioner. Tribunalen underkände för övrigt denna tolkning genom att i punkterna 106–109 i den överklagade domen stödja sig på kommissionens konsoliderade tillkännagivande om behörighet beträffande rådets förordning (EG) nr 139/2004 om kontroll av företagskoncentrationer (
EUT C 95, 2008, s. 1
), vilket enligt domstolens praxis utgör en samling icke bindande riktlinjer. Dessutom menar klaganden att tribunalen gjorde en felaktig tolkning av nämnda skäl 20 när den i punkt 151 i den överklagade domen slog fast att om samma tolkning godtogs skulle alla transaktioner ”som är förenade genom villkor” behandlas som en enda koncentration, trots att de inte har gett upphov till något förvärv av kontroll.
För det andra anser klagandebolaget att december 2012-förvärvet och det aktuella offentliga budet var förenade genom villkor och följaktligen utgjorde en enda koncentration.
Klaganden har hävdat att villkoret som förenar detta offentliga bud och december 2012-förvärvet i förevarande fall föreskrivs i den norska lagen om handel med värdepapper, vilket utgör högsta möjliga nivå av förening genom villkor. Detta villkor följer närmare bestämt av norsk rätt, genom vilken Europaparlamentets och rådets direktiv 2004/25/EG av den 21 april 2004 om uppköpserbjudanden (
EUT L 142, 2004, s. 12
) genomförs. Tribunalen har inte ifrågasatt denna omständighet.
Att det offentliga budet och december 2012-förvärvet är förenade genom villkor bekräftas vidare även av det konsoliderade tillkännagivande om behörighet som avses i punkt 20 ovan, enligt vilket två eller flera transaktioner kan vara rättsligt eller faktiskt förenade. I förevarande fall är december 2012-förvärvet och det aktuella offentliga budet rättsligt förenade genom ömsesidiga villkor, eftersom det offentliga budet blev obligatoriskt genom genomförandet av december 2012-förvärvet och villkorat av detta. På samma sätt är dessa två transaktioner rent faktiskt knutna till varandra, eftersom det av punkt 43 i tillkännagivandet framgår att ”var och en av transaktionerna är ekonomiskt beroende av att [den andra] transaktionen genomförs”. Dessa två transaktioner planerades och avtalades samtidigt och genomfördes för att uppnå samma ekonomiska mål, nämligen att förvärva samtliga utestående aktier i Morpol.
Genom den första grundens andra del har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig tolkning av syftet med undantaget i artikel 7.2 i förordning nr 139/2004.
Klaganden har för det första hävdat att tribunalens formalistiska synsätt är olämpligt vid tolkningen av syftet med undantaget. Det krävs nämligen en analys av det politiska syftet med undantaget. Enligt klaganden intog tribunalen ett restriktivt synsätt när den i punkterna 174–189 i den överklagade domen underkände relevansen av grönboken om översynen av rådets förordning (EEG) nr 404/89 (COM(2001) 745 final) (nedan kallad grönboken), i vilken det uppmanades att tillämpningsområdet för nämnda undantag skulle utvidgas för att underlätta förvärv. Dessutom grundade sig punkt 189 i den överklagade domen på en formalistisk åtskillnad mellan transaktionsstrukturerna och avfärdade felaktigt tillämpningen av artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 på en transaktionsstruktur, när kontrollen kan ha förvärvats innan ett offentligt bud lämnas.
För det andra är enligt klaganden det politiska syftet med det undantag som föreskrivs i artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 att underlätta offentliga bud och tysta övertaganden, under förutsättning att stränga villkor iakttas som syftar till att undvika förändringar i marknadsstrukturen innan kommissionen fattar ett beslut om den anmälda koncentrationen. Köparen kan således i princip förvärva aktier i målföretaget, men kan inte rent faktiskt använda dem innan kommissionen godkänner koncentrationen, vilket inte hindrar denna institution från att utöva sina befogenheter att kontrollera koncentrationer.
Det är inte motiverat att vägra att tillämpa det undantag som föreskrivs i artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 på en särskild transaktionsstruktur när kontrollen kan ha förvärvats innan ett offentligt bud lämnades. I punkt 134 i grönboken medgav kommissionen att förvärv av ett börsnoterat bolag borde omfattas av det undantag som föreskrivs i artikel 7.2 i förordning nr 139/2004, eftersom det ”[i] sådana situationer normalt är både opraktiskt och artificiellt att anse att koncentrationen uppstår via just den aktie eller aktiepost som ger förvärvaren (de facto) kontroll över målföretaget”. Om detta påstående avser tysta övertaganden, gäller det även för offentliga bud.
Genom att slå fast att denna bestämmelse inte var tillämplig på en transaktionsstruktur där kontrollen kunde ha förvärvats innan ett offentligt bud lämnades, gjorde tribunalen således en formalistisk åtskillnad mellan olika transaktionsstrukturer, vilket ger upphov till osäkerhet beträffande de transaktioner som omfattas av undantaget och utsätter förvärvarna för betydande praktiska och finansiella risker.
Klaganden har för det tredje hänvisat till kommissionens beslut av den 20 januari 2005 (ärende Orkla/Elkem – COMP/M.3709), vilket avsåg en situation som liknar den som är aktuell i förevarande mål. I det beslutet medgav kommissionen bland annat att en förvärvare av ett innehav som ger upphov till ett obligatoriskt offentligt bud utsätter sig för allvarliga ekonomiska risker i väntan på kommissionens godkännande av detta förvärv.
Klaganden har för det fjärde gjort gällande att en tolkning av artikel 7.2 i förordning nr 139/2004, som innebär att den är tillämplig på alla offentliga bud, skulle göra det lättare att uppnå syftena med kontrollen av koncentrationer genom att göra det möjligt för kommissionen att beakta den slutliga andelen av de förvärvade aktierna och de olika verkningarna av den aktuella transaktionen.
För det femte har klaganden hävdat att den i förevarande fall har följt artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 genom att den anmälde koncentrationen utan dröjsmål, det vill säga tre dagar efter det att december 2012-förvärvet avslutats, och genom att den avstod från att utöva den rösträtt som följer av de förvärvade aktierna, vilket tribunalen inte har ifrågasatt.
Kommissionen har bestritt klagandens argument och anser att överklagandet inte kan vinna bifall på den första grunden.
Domstolens bedömning
Klaganden har genom den första grunden, vars båda delar ska prövas tillsammans, i huvudsak ifrågasatt tribunalens tolkning av artikel 7.2 i förordning nr 139/2004, vilken ledde till att tribunalen underkände klagandens första grund för ogiltigförklaring.
Det ska i detta hänseende erinras om att det i artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 föreskrivs att under förutsättning att villkoren i den bestämmelsen är uppfyllda ska punkt 1 i den bestämmelsen inte utgöra hinder för genomförandet av ett offentligt bud eller av en rad transaktioner med värdepapper, genom vilket kontroll i den mening som avses i artikel 3 förvärvas från flera säljare.
Domstolen konstaterar att tribunalen i punkterna 68–83 i den överklagade domen prövade huruvida artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 var tillämplig på den aktuella situationen i förevarande fall, enbart med beaktande av december 2012-förvärvet.
Tribunalen påpekade för det första, i punkterna 69 och 70 i den överklagade domen, att kommissionen konstaterade att klagandebolaget hade åsidosatt artiklarna 7.1 och 4.1 i förordning nr 139/2004 redan genom december 2012-förvärvet, det vill säga den transaktion genom vilken klagandebolaget förvärvade kontroll över Morpol. Eftersom transaktionen ägde rum före det aktuella offentliga budet, drog tribunalen slutsatsen att artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 saknade relevans i den mån denna bestämmelse avsåg offentliga bud.
Vidare fann tribunalen att artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 inte var tillämplig, eftersom denna bestämmelse avser genomförandet av transaktioner genom vilka kontroll, i den mening som avses i artikel 3 i förordningen, förvärvas via flera säljare genom en rad värdepapperstransaktioner. Såsom framgår av punkterna 75 och 79–81 i den överklagade domen, ansåg tribunalen att klagandebolaget hade förvärvat kontroll över Morpol via en enda säljare genom en enda värdepapperstransaktion, nämligen december 2012-förvärvet. Det aktuella offentliga budet lämnades enligt tribunalen vid en tidpunkt då klagandebolaget redan hade ensam kontroll i faktisk mening över Morpol, till följd av december 2012-förvärvet.
Klagandebolaget gjorde vid tribunalen emellertid gällande att december 2012-förvärvet och det aktuella offentliga budet, på grund av sambandet dem emellan, utgjorde olika etapper i en enda koncentration, varför artikel 7.1 i förordning nr 139/2004 enligt artikel 7.2 i samma förordning inte var tillämplig på denna koncentration.
I punkterna 85–229 i den överklagade domen prövade tribunalen klagandens argument till stöd för detta synsätt och underkände dem. Tribunalen angav härvidlag att begreppet ”en enda koncentration” inte är ämnat att tillämpas i ett fall där fullständig kontroll i faktisk mening över det enda målföretaget förvärvas från en enda säljare enbart genom en enda privat transaktion, även om denna åtföljs av ett obligatoriskt offentligt bud.
Inom ramen för den första grunden för överklagande har klaganden i huvudsak gjort gällande att en sådan tolkning av artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 är felaktig, eftersom denna bestämmelse, mot bakgrund av skäl 20 i förordningen, ska ges en vid tolkning, vilket innebär att nämnda bestämmelse var tillämplig på december 2012-förvärvet och det aktuella offentliga budet, eftersom dessa två transaktioner utgjorde etapperna i en enda koncentration.
Klaganden anser för det första att tribunalen, vid sin tolkning av artikel 7.2 i förordning nr 139/2004, gjorde en felaktig tolkning av begreppet ”en enda koncentration”, såsom det framgår av skäl 20 i förordning nr 139/2004, vilket enligt klaganden utgör den korrekta rättsliga grunden för denna tolkning.
I likhet med vad tribunalen med rätta angav i punkt 91 i den överklagade domen, konstaterar domstolen att begreppet ”en enda koncentration” endast förekommer i skäl 20 i förordning nr 139/2004 och inte i artiklarna i denna förordning.
I punkt 150 i den överklagade domen fann tribunalen att detta skäl emellertid inte innehöll någon uttömmande definition av de villkor under vilka två transaktioner utgör en enda koncentration. Tribunalen grundade sig härvid på den specifika karaktären av nämnda skäl, vilket, även om det kan göra det möjligt att klargöra tolkningen av en rättsregel, inte kan utgöra en sådan regel, eftersom det inte är rättsligt bindande i sig.
Även om skäl 20 i förordning nr 139/2004, såsom klagandebolaget har medgett genom sina argument, kan användas vid tolkningen av bestämmelserna i denna förordning, kan klaganden inte enbart utifrån ordalydelsen i detta skäl sluta sig till en tolkning av begreppet ”en enda koncentration” som inte är förenlig med dessa bestämmelser. Domstolen har för övrigt vid flera tillfällen angett att skälen i en unionsrättsakt inte är juridiskt bindande och således inte med framgång kan åberopas vare sig till stöd för undantag från bestämmelserna i den berörda rättsakten eller för att tolka dessa bestämmelser på ett sätt som uppenbart strider mot deras lydelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 januari 2006, IATA och ELFAA,
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, punkt
, och dom av den 2 april 2009, Tyson Parketthandel,
C‑134/08
,
EU:C:2009:229
, punkt
).
Klaganden kan således inte stödja sig på en extensiv tolkning av skäl 20 i förordning nr 139/2004 för att utvidga räckvidden av artikel 7.2 i förordning nr 139/2004.
Såsom tribunalen påpekade i punkt 71 i den överklagade domen är det enligt artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 under vissa omständigheter tillåtet att genomföra ett offentligt bud innan det anmäls till och har godkänts av kommissionen, även om transaktionen utgör en koncentration med gemenskapsdimension i den mening som avses i artikel 3 i förordningen.
I artikel 7.1 i förordningen, enligt vilken genomförandet av en koncentration förbjuds, begränsas detta förbud till att endast avse sådana koncentrationer som definieras i artikel 3 i samma förordning (dom av den 31 maj 2018, Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, punkt
).
Eftersom artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 utgör ett undantag från nämnda förbud, ska begreppet koncentration i artikel 3 beaktas vid fastställandet av bestämmelsens räckvidd (se, för ett liknande resonemang, dom av den 31 maj 2018, Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, punkt
).
Enligt artikel 3 i förordning nr 139/2004 ska en koncentration anses uppstå om kontrollen över företag varaktigt ändras till följd av att två eller flera tidigare självständiga företag eller delar av företag slås samman, eller om en eller flera personer som redan kontrollerar minst ett företag eller ett eller flera företag direkt eller indirekt förvärvar kontroll helt eller delvis över ett eller flera andra företag. Kontroll uppnås genom rättigheter, avtal eller andra medel som ger möjlighet att utöva ett avgörande inflytande på ett företag (dom av den 31 maj 2018, Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, punkt
).
Härav följer att en koncentration ska anses ha genomförts så snart parterna i koncentrationen utfört transaktioner som bidrar till att varaktigt förändra kontrollen över målföretaget (dom av den 31 maj 2018, Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, punkt
).
I skäl 20 i förordning nr 139/2004 anges visserligen att transaktioner som har nära anknytning till varandra genom att de är förenade genom villkor eller genomförs under tämligen kort tid i form av en rad transaktioner med värdepapper betraktas som en enda koncentration. Endast transaktioner som är nödvändiga för att förändra kontrollen kan emellertid omfattas av artikel 7 i denna förordning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 31 maj 2018, Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, punkterna
och
).
Under dessa omständigheter konstaterar domstolen att tribunalen inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 70 i den överklagade domen slog fast att artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 saknar relevans i en situation där kontrollen erhålls inom ramen för en första privat transaktion, trots att denna åtföljs av ett offentligt bud, då detta bud inte är nödvändigt för att åstadkomma en förändring av kontrollen över ett företag som berörs av den aktuella koncentrationen.
Av detta följer att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den underkände klagandens argument att det i förevarande fall var fråga om en enda koncentration, eftersom dessa, såsom tribunalen påpekade i punkt 151 i den överklagade domen, skulle medföra att transaktioner som, även om de är accessoriska till koncentrationen, inte har något direkt funktionellt samband med genomförandet av koncentrationen omfattas av begreppet ”en enda koncentration” och följaktligen av tillämpningsområdet för artikel 7 i förordning nr 139/2004.
Klaganden kan således inte med framgång hävda att en transaktion som inte är nödvändig för att ändra kontrollen över ett företag, såsom ett offentligt bud som lämnats efter förvärvet av kontroll över målföretaget, omfattas av begreppet koncentration i artiklarna 3 och 7 i förordning nr 139/2004.
Klagandens argument avseende en felaktig tolkning av begreppet ”en enda koncentration” kan följaktligen inte godtas.
Klaganden har för det andra hävdat att tribunalens tolkning av artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 strider mot syftet med denna bestämmelse. Klaganden har i detta avseende gjort gällande att denna bestämmelse syftar till att göra det lättare att lämna offentliga bud och göra tysta övertaganden, vilket innebär att artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 är tillämplig på sådana transaktionsstrukturer där kontroll kan ha förvärvats innan ett offentligt bud lämnas.
Domstolen konstaterar att klaganden har medgett att dess vida tolkning av begreppet ”en enda koncentration” leder till att artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 ges en vidare räckvidd än den som följer av bestämmelsens lydelse.
I punkterna 200 och 201 i den överklagade domen påpekade tribunalen med rätta, och såsom klaganden har medgett, att artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 innehåller ett undantag från artikel 7.1 i samma förordning, vilket ska tolkas restriktivt.
Såsom har påpekats i punkt 57 i förevarande dom och såsom tribunalen framhöll i punkterna 202–204 i den överklagade domen, innebär den tolkning som klaganden har åberopat att tillämpningsområdet för det undantag som föreskrivs i artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 utvidgas.
Under dessa omständigheter kan domstolen inte godta klagandens argument att en sådan tolkning är motiverad med hänsyn till unionsrättens mål på det berörda området, såsom dessa följer av direktiv 2004/25 eller grönboken.
Klagandens argument att tolkningen av artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 gör det möjligt att underlätta bedömningen i sak av koncentrationen kan inte heller godtas. Ett sådant argument, som avser prövningen av koncentrationens förenlighet med den inre marknaden, saknar nämligen relevans för den fråga som dessförinnan ska prövas, nämligen huruvida denna koncentration kunde undantas från kravet på anmälan till kommissionen i enlighet med artikel 7.2 i förordning nr 139/2004.
Klagandens argument avseende ett åsidosättande av syftet med artikel 7.2 i förordning nr 139/2004 kan således inte godtas.
För det tredje följer det av punkterna 52 och 55 i förevarande dom att klagandens argument att december 2012-förvärvet och det aktuella offentliga budet var förenade genom villkor, och vidare att klaganden uppfyllde villkoren i artikel 7.2 i den förordningen, inte kan godtas.
Eftersom begreppet ”en enda koncentration” inte är avsett att tillämpas i ett fall där faktisk ensam kontroll förvärvas från en enda säljare genom en enda transaktion, saknar, såsom tribunalen med rätta påpekade i punkterna 229 och 230 i den överklagade domen, frågan huruvida det föreligger rättsliga eller faktiska villkor som förenar december 2012-förvärvet och det aktuella offentliga budet relevans. Samma slutsats gör sig i än högre grad gällande när det gäller frågan huruvida klaganden har iakttagit villkoren i artikel 7.2 i förordning nr 139/2004.
Mot bakgrund av ovanstående kan överklagandet inte bifallas på den första grunden.
Den andra grunden
Klaganden har som andra grund gjort gällande att tribunalen åsidosatte principen
ne bis in idem
, avräkningsprincipen och principen om sammanträffande av överträdelser, genom att, bland annat i punkterna 306, 319, 339–344 och 362 i den överklagade domen, slå fast att kommissionen hade rätt att ålägga klaganden olika bötesbelopp, nämligen ett bötesbelopp för åsidosättande av artikel 4.1 i förordning nr 139/2004, och ett annat bötesbelopp för åsidosättandet av skyldigheten att skjuta upp genomförandet av koncentrationer i artikel 7.1 i den förordningen.
Den andra grunden är indelad i två delar.
Den första delgrunden
–
Parternas argument
Genom den andra grundens första del har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att i förevarande fall inte tillämpa principen
ne bis in idem
eller, i andra hand, avräkningsprincipen.
Denna felaktiga rättstillämpning framgår särskilt av punkt 344 i den överklagade domen, i vilken tribunalen slog fast att de två separata bötesbelopp som klaganden ålagts för ett och samma beteende inte stred mot principen
ne bis in idem
. Denna princip, såsom den framgår av domstolens rättspraxis, innehåller både ett förbud mot dubbel lagföring och ett förbud mot dubbla påföljder, i den meningen att en person inte får straffas två gånger för samma brott.
Genom att i punkt 319 i den överklagade domen som det relevanta kriteriet ange att de två bötesbelopp som ålagts klaganden ”ålades av samma myndighet i ett och samma beslut”, gjorde tribunalen en formalistisk och artificiell tolkning av principen
ne bis in idem
, trots att principen avser dubbel bestraffning, oberoende av om påföljderna ålades i ett och samma förfarande eller i olika förfaranden.
Enligt denna princip är det förbjudet att ålägga flera påföljder för samma rättsstridiga beteende, under förutsättning att ett tredubbelt krav är uppfyllt, nämligen att de faktiska omständigheterna är identiska, att det är fråga om en och samma regelöverträdare och att det skyddade rättsliga intresset är detsamma, vilket är fallet i förevarande mål. När det gäller kriteriet att de faktiska omständigheterna ska vara identiska och att det är fråga om en och samma regelöverträdare, medgav tribunalen i punkt 305 i den överklagade domen att de två separata bötesbeloppen ålades på grund av den enda handling som klaganden hade begått, det vill säga december 2012-förvärvet. När det gäller att det skyddade rättsliga intresset ska vara detsamma har både artikel 4.1 och artikel 7.1 i förordning nr 139/2004 till syfte att skydda samma rättsliga intresse, nämligen att se till att det inte orsakas någon bestående och irreparabel skada på den effektiva konkurrensen till följd av ett tidigt genomförande av företagskoncentrationer.
För det andra är punkt 344 i den överklagade domen enligt klaganden inte förenlig med domstolens och tribunalens praxis, av vilken det framgår att principen
ne bis in idem
är tillämplig i ett och samma beslut eller ett enda förfarande. Klaganden har i detta avseende hänvisat till dom av den 18 december 2008, Coop de France bétail et viande m.fl./kommissionen (
C‑101/07 P och C‑110/07 P
,
EU:C:2008:741
), och dom av den 21 juli 2011, Beneo-Orafti (
C‑150/10
,
EU:C:2011:507
), samt tribunalens dom av den 5 oktober 2011, Transcatab/kommissionen (
T‑39/06
,
EU:T:2011:562
). Tribunalens hänvisningar i punkterna 333–338 i den överklagade domen till praxis från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna saknar dessutom relevans, eftersom det i unionsrätten föreskrivs ett mer omfattande skydd mot dubbla påföljder, såsom framgår av domstolens och tribunalens praxis.
Alternativt har klaganden gjort gällande att tribunalen felaktigt underlät att tillämpa avräkningsprincipen (
Anrechnungsprinzip
), enligt vilken det krävs att den första påföljd som ålagts beaktas vid fastställandet av den andra påföljden och att den är tillämplig i alla situationer där principen
ne bis in idem
inte är fullt tillämplig. Enligt klaganden beaktade varken kommissionen, i punkterna 206 och 207 i det omtvistade beslutet, eller tribunalen, i punkterna 339–344 i den överklagade domen, det första bötesbeloppet när de ålade det andra.
Kommissionen anser att klagandens argument saknar grund i den del de avser tribunalens påstådda åsidosättande av principen
ne bis in idem
. Vad vidare gäller det påstådda åsidosättandet av avräkningsprincipen anser kommissionen att dessa argument ska avvisas, eftersom klaganden inte har utvecklat sina argument på ett korrekt sätt eller angett det specifika fel som tribunalen påstås ha begått i detta avseende.
–
Domstolens bedömning
Genom den andra grundens första del har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 344 i den överklagade domen slog fast att principen
ne bis in idem
och avräkningsprincipen inte är tillämpliga i en situation där flera påföljder åläggs i ett och samma beslut, även om dessa påföljder åläggs för samma faktiska omständigheter.
Vad för det första beträffar principen
ne bis in idem
har domstolen slagit fast att denna princip ska iakttas i bötesförfaranden som omfattas av konkurrensrätten. Denna princip innebär ett förbud mot att ett företag på nytt hålls ansvarigt eller att ett förfarande på nytt inleds mot företaget avseende ett konkurrensbegränsande beteende som företaget redan har ålagts böter för eller som företaget har förklarats inte vara ansvarigt för genom ett tidigare beslut mot vilket det inte längre kan väckas talan. Syftet med principen
ne bis in idem
är således att förhindra att ett företag ”på nytt hålls ansvarigt eller att ett förfarande enligt konkurrensreglerna på nytt inleds”, vilket förutsätter att företaget dömts eller frikänts genom ett tidigare beslut mot vilket det inte längre kan väckas talan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 april 2019, Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie,
C‑617/17
,
EU:C:2019:283
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Denna tolkning av principen
ne bis in idem
stöds av ordalydelsen i artikel 50 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och av syftet med denna princip, eftersom denna artikel specifikt avser en upprepning av ett förfarande som avgjorts genom ett lagakraftvunnet beslut rörande samma materiella omständigheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 april 2019, Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie,
C‑617/17
,
EU:C:2019:283
, punkterna
och
).
Härav följer, i motsats till vad klaganden har hävdat, att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den i punkt 319 i den överklagade domen slog fast att principen
ne bis in idem
inte är tillämplig i förevarande fall, eftersom påföljderna för åsidosättande av artiklarna 4.1 och 7.1 i förordning nr 139/2004 har ålagts av samma myndighet i ett och samma beslut, nämligen det omtvistade beslutet.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 106 i sitt förslag till avgörande påverkas denna slutsats inte av det argument som klaganden anförde vid förhandlingen, nämligen att den situation som gav upphov till domen av den 3 april 2019, Powszechny Zakład Ubezpieczeń na ZZycie (
C‑617/17
,
EU:C:2019:283
), skiljer sig från den situation som är i fråga i förevarande mål, eftersom det i det målet var fråga om åläggande, i samma beslut, av böter med anledning av ett åsidosättande av nationella konkurrensregler och böter med anledning av ett åsidosättande av de unionsrättsliga konkurrensreglerna.
Det skydd som principen
ne bis in idem
syftar till att ge mot upprepad lagföring som kan leda till straff, saknar nämligen föremål i en situation där artikel 14.2 a och b i förordning nr 139/2004 tillämpas i ett och samma beslut för att beivra ett åsidosättande av artiklarna 4.1 och 7.1 i denna förordning (se, analogt, dom av den 3 april 2019, Powszechny Zakład Ubezpieczeń na Życie,
C‑617/17
,
EU:C:2019:283
, punkt
).
Vidare underkänner domstolen de argument som klaganden har hämtat från den praxis från domstolen och tribunalen som nämns i punkt 72 i förevarande dom.
I detta avseende räcker det att påpeka att tribunalen, i punkterna 322–328 i den överklagade domen, analyserade denna rättspraxis och med rätta slog fast att varken domstolen eller tribunalen har uttalat sig i frågan huruvida principen
ne bis in idem
är tillämplig i en situation där flera påföljder åläggs i ett och samma beslut. Såsom generaladvokaten påpekade i punkterna 110 och 111 i sitt förslag till avgörande kan denna rättspraxis inte anses visa att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid tolkningen av principen
ne bis in idem
.
Vad för det andra gäller det argument som klaganden har anfört i andra hand, enligt vilket tribunalen felaktigt underlät att tillämpa avräkningsprincipen, konstaterar domstolen att även om det visserligen framgår av överklagandet att klaganden genom detta argument avser att bestrida punkterna 339–344 i den överklagade domen, har klaganden emellertid inte anfört någon konkret omständighet som kan visa att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den bland annat i nämnda punkter slog fast att avräkningsprincipen, under förutsättning att den principen är sådan att den kan åberopas i förevarande fall, inte är tillämplig i en situation där flera påföljder åläggs i ett och samma beslut, även om dessa påföljder åläggs för samma faktiska omständigheter.
Eftersom detta antagande inte har bestritts av klaganden, konstaterar domstolen att de argument som syftar till att göra gällande att denna princip krävde att tribunalen skulle konstatera att kommissionen borde ha beaktat den första påföljd som ålagts klaganden vid fastställandet av den andra påföljden är verkningslösa.
Det ska dessutom påpekas att klaganden, som svar på en fråga från domstolen på denna punkt vid förhandlingen, preciserade att den genom att bland annat hänvisa till avräkningsprincipen avsåg att åberopa att dessa påföljder var oproportionerliga. Detta argument kan emellertid inte tas upp till sakprövning, eftersom klaganden inte har riktat någon anmärkning mot punkterna 579–631 i den överklagade domen, i vilka tribunalen specifikt bedömde det bötesbelopp som ålagts klaganden mot bakgrund av proportionalitetsprincipen.
Av det ovan anförda följer att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den andra grundens första del.
Den andra delgrunden
–
Parternas argument
Genom den andra grundens andra del har klaganden gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 362 i den överklagade domen fann att det påstådda åsidosättandet av anmälningsskyldigheten i artikel 4.1 i förordning nr 139/2004 inte utgjorde den mest specifika överträdelsen och således inte omfattade den mer allmänna överträdelsen av artikel 7.1 i förordningen. Enligt klaganden åsidosatte tribunalen därigenom principen om sammanträffande av överträdelser.
Klaganden har för det första gjort gällande att denna princip är erkänd i internationell rätt och i medlemsstaternas rättsordningar. Av principen följer enligt klaganden att när en handling förefaller omfattas av två lagbestämmelser, utesluter den primärt tillämpliga bestämmelsen tillämpningen av övriga bestämmelser med hänvisning till subsidiaritets-, konsumtions- eller specialitetsprincipen. Vissa medlemsstater förbjuder även dubbla påföljder när dessa syftar till att beivra en allvarligare och en ringa överträdelse, som omfattas av den förstnämnda. Klaganden har dessutom understrukit att det enligt fast praxis från internationella domstolar är förbjudet att ålägga en person dubbla påföljder när en överträdelse av en bestämmelse innebär en överträdelse av en annan bestämmelse.
Klaganden har för det andra hävdat att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i punkterna 302, 352 och 361 i den överklagade domen genom att göra en ”teknokratisk” åtskillnad mellan de omständigheter som definierar anmälningsskyldigheten och dem som definierar skyldigheten att skjuta upp genomförandet av koncentrationen. Tribunalen ansåg enligt klaganden att åsidosättandet av den första av dessa skyldigheter utgjorde en omedelbar överträdelse, medan åsidosättandet av den andra skyldigheten utgjorde en fortlöpande överträdelse. Denna åtskillnad saknar emellertid relevans för bedömningen av huruvida de två överträdelserna är samtidiga, eftersom de hänför sig till samma beteende, nämligen genomförandet av en koncentration, men vid olika tidpunkter, det vill säga före anmälan respektive godkännandet. Klaganden anser att denna åtskillnad i vart fall inte motiverar att kumulativa påföljder åläggs för samma beteende.
För det tredje har klaganden i sitt överklagande gjort gällande att det påstådda åsidosättandet av artikel 4.1 i förordning nr 139/2004 utgör den mer specifika överträdelsen och omfattar det påstådda åsidosättandet av artikel 7.1 i denna förordning.
Klaganden anser att kommissionens befogenhet att ålägga böter måste motsvara de olika situationer som avses i bestämmelserna i förordning nr 139/2004. Artikel 7.1 i denna förordning och kommissionens befogenhet att ålägga påföljder för överträdelser av denna artikel enligt artikel 14.2 b i nämnda förordning avser således en situation där en koncentration har anmälts men genomförts innan den godkänts. Om någon anmälan inte har gjorts, ska genomförandet av en koncentration före anmälan, och följaktligen med nödvändighet innan den har godkänts, utgöra den mest specifika och lämpliga överträdelsen, vilket medför att böter åläggs i enlighet med artikel 14.2 a i samma förordning.
Vid förhandlingen vid domstolen preciserade klaganden emellertid att den tvärtom ansåg att artikel 7.1 i förordning nr 139/2004, i den del den hänvisar både till anmälningsskyldigheten och till skyldigheten att skjuta upp genomförandet, omfattar artikel 4.1 i denna förordning.
Enligt klaganden kan ett åsidosättande av anmälningsskyldigheten endast konstateras om skyldigheten att skjuta upp genomförandet har åsidosatts. I detta avseende konstaterade tribunalen i punkt 306 i den överklagade domen att ”den aktuella rättsliga ramen är ovanlig, såtillvida att det finns två artiklar i förordning nr 139/2004, vilkas åsidosättande medför böter på samma straffskala, men i fråga om vilka den första med nödvändighet medför ett åsidosättande av den andra”. Klaganden har dessutom analogt hänvisat till domen av den 24 mars 2011, IBP och International Building Products France/kommissionen (
T‑384/06
,
EU:T:2011:113
, punkt
), i vilken tribunalen, i fråga om åläggande av böter på grund av att det aktuella företaget hade hindrat utredningen eller hade lämnat oriktiga eller vilseledande uppgifter som svar på begäran om upplysningar, slog fast att ”om en av dessa två omständigheter beaktas innebär detta att den andra inte kan beaktas parallellt vad avser samma beteende”.
I motsats till vad tribunalen slog fast i punkterna 356 och 357 i den överklagade domen finns det enligt klaganden således ingen risk för att man når det ”absurda” resultat som beskrivs i punkt 356, för det fall, såsom klaganden har gjort gällande, åsidosättandet av anmälningsskyldigheten i artikel 4.1 i förordning nr 139/2004 omfattas av den mer allmänna överträdelsen som föreskrivs i artikel 7.1 i denna förordning.
Klaganden anser att tribunalens tolkning av de aktuella bestämmelserna är förenlig med rådets förordning (EEG) nr 4064/89 av den 21 december 1989 om kontroll av företagskoncentrationer (
EGT L 395, 1989, s. 1
), vilken har ersatts av förordning nr 139/2004 och enligt vilken koncentrationen skulle anmälas inom en föreskriven tidsfrist. Denna tolkning är emellertid meningslös inom ramen för förordning nr 139/2004, enligt vilken det endast föreligger en skyldighet att anmäla transaktionen innan den genomförs, vilket innebär att det inte längre är motiverat att ålägga kumulativa påföljder på grund av åsidosättande av artiklarna 4.1 och 7.1 i förordning nr 139/2004.
Kommissionen har bestritt klagandens argument och anser att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den andra grundens andra del.
–
Domstolens bedömning
Genom den andra delgrunden har klaganden i huvudsak gjort gällande att tribunalen åsidosatte principen om sammanträffande av överträdelser genom att, bland annat i punkt 362 i den överklagade domen, slå fast att kommissionen gjorde en riktig bedömning när den vidtog sanktionsåtgärder mot klaganden för åsidosättande av såväl artikel 4.1 som artikel 7.1 i förordning nr 139/2004.
Det ska påpekas att tribunalen, såsom framgår av punkterna 348 och 349 i den överklagade domen, samtidigt som den konstaterade att det i unionens konkurrensrätt inte finns några särskilda regler om sammanträffande av överträdelser, inte desto mindre prövade klagandens argument som hänförde sig till principer i internationell rätt och medlemsstaternas rättsordningar. Tribunalen prövade således huruvida förordning nr 139/2004, såsom klaganden har gjort gällande, innehöll en ”primärt tillämplig bestämmelse” som uteslöt tillämpningen av övriga bestämmelser i denna förordning.
För det första bekräftade tribunalen, i punkt 350 i den överklagade domen, kommissionens konstaterande att unionslagstiftaren inte har definierat en överträdelse som allvarligare än den andra, eftersom samma högsta bötesbelopp föreskrivs för överträdelser av artikel 4.1 och artikel 7.1 i förordning nr 139/2004, i enlighet med artikel 14.2 a och b i denna förordning.
Tribunalen gjorde sig inte skyldig till felaktig rättstillämpning genom att göra ett sådant konstaterande.
I punkterna 294 och 295 i den överklagade domen påpekade tribunalen med rätta, i sina inledande synpunkter avseende förhållandet mellan artikel 4.1 och artikel 7.1 i förordning nr 139/2004, att även om det finns ett samband mellan dessa bestämmelser, genom att ett åsidosättande av artikel 4.1 i förordningen automatiskt medför ett åsidosättande av artikel 7.1 i förordningen, är det motsatta inte riktigt.
I en situation där ett företag anmäler en koncentration innan den genomförs i enlighet med artikel 4.1 i förordning nr 139/2004, är det således fortfarande möjligt att företaget åsidosätter artikel 7.1 i denna förordning om det genomför koncentrationen innan kommissionen har förklarat att den är förenlig med den inre marknaden.
Härav följer att artikel 4.1 och artikel 7.1 i förordning nr 139/2004 har självständiga syften inom ramen för principen om prövning vid en enda instans (”one-stop-shop”) som avses i skäl 8 i förordningen.
Såsom tribunalen med rätta påpekade i punkt 302 i den överklagade domen föreskrivs dels i artikel 4.1 i denna förordning en skyldighet att vidta åtgärder som består i en skyldighet att anmäla koncentrationen innan den genomförs, dels i artikel 7.1 i nämnda förordning en skyldighet att inte vidta åtgärder, det vill säga att avstå från att genomföra koncentrationen innan den anmäls och godkänts.
I artikel 14.2 a och b i förordning nr 139/2004 föreskrivs separata böter för åsidosättande av var och en av dessa skyldigheter.
Även om det, såsom klaganden har gjort gällande, inom ramen för förordning nr 139/2004 faktiskt inte är möjligt att det föreligger ett åsidosättande av artikel 4.1 i förordningen oberoende av om artikel 7.1 i samma förordning åsidosätts, kvarstår det faktum att det i denna förordning, såsom tribunalen korrekt slog fast i punkterna 296 och 297 i den överklagade domen, föreskrivs en möjlighet, i enlighet med artikel 14.2 a och b i förordningen, att ålägga separata böter för var och en av dessa åsidosättanden, i en situation där de båda åsidosättandena har genomförts samtidigt, genom att en koncentration genomförts innan den anmälts till kommissionen.
Klagandens tolkning, enligt vilken kommissionen i en sådan situation endast kan vidta sanktionsåtgärder med avseende på ett åsidosättande av artikel 7.1 i förordning nr 139/2004, eftersom denna bestämmelse omfattar artikel 4.1 i förordningen, kan inte godtas.
En sådan tolkning strider nämligen mot målet med förordning nr 139/2004, vilket såsom framgår av skäl 34 i den förordningen är att säkerställa en effektiv kontroll av koncentrationer med en gemenskapsdimension genom att kräva att företag är skyldiga att förhandsanmäla koncentrationer och att dessa inte får genomföras förrän ett slutligt beslut har antagits (se, för ett liknande resonemang, dom av den 31 maj 2018, Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, punkt
).
Genom att beröva kommissionen möjligheten att, genom de böter som den ålägger, skilja mellan de situationer som avses i punkterna 102 och 106 i förevarande dom, det vill säga en situation där företaget iakttar anmälningsskyldigheten men åsidosätter skyldigheten att skjuta upp genomförandet, och den situationen att detta företag åsidosätter dessa båda skyldigheter, gör nämnda tolkning det inte möjligt att uppnå detta mål, eftersom ett åsidosättande av anmälningsskyldigheten aldrig kan bli föremål för en särskild sanktionsåtgärd.
En sådan tolkning skulle dessutom innebära att artikel 14.2 a i förordning nr 139/2004 förlorar all ändamålsenlig verkan, eftersom det, såsom klaganden själv har medgett, inte föreligger någon annan situation än den som tribunalen avsåg i den överklagade domen, där denna bestämmelse skulle kunna tillämpas. I den mån som klagandens tolkning i detta avseende skulle innebära att giltigheten av samma bestämmelse ifrågasattes, framhåller domstolen, såsom tribunalen påpekade i punkt 306 i den överklagade domen, utan att detta har bestritts av klaganden, att klaganden vid tribunalen inte framförde någon invändning om rättsstridighet med avseende på artikel 14.2 a i förordningen.
Tribunalen hade således fog för att anse att kommissionen kunde ålägga två separata böter med stöd av artikel 4.1 respektive artikel 7.1 i nämnda förordning.
För det andra prövade och underkände tribunalen, i punkterna 351–358 i den överklagade domen, klagandens argument att överträdelsen av artikel 4.1 i förordning nr 139/2004 utgör den mest specifika överträdelsen, som omfattar åsidosättandet av artikel 7.1 i denna förordning.
Tribunalen grundade sig härvidlag huvudsakligen på konstaterandet i punkt 352 i den överklagade domen att en överträdelse av artikel 4.1 i förordning nr 139/2004 är en omedelbar överträdelse, medan en överträdelse av artikel 7.1 i förordningen är en fortlöpande överträdelse som inleds vid den tidpunkt då överträdelsen av artikel 4.1 i nämnda förordning begås.
I punkterna 353–356 i den överklagade domen drog tribunalen slutsatsen att med hänsyn till de olika preskriptionstider som är tillämpliga när dessa två typer av överträdelser ska beivras, skulle den tolkning som klaganden förespråkar få till följd att ett företag som åsidosätter såväl anmälningsskyldigheten som skyldigheten att skjuta upp genomförandet gynnas i förhållande till ett företag som endast åsidosätter skyldigheten att skjuta upp genomförandet.
Av detta följer, i motsats till vad klaganden har gjort gällande, att den åtskillnad som tribunalen gjorde mellan åsidosättandet av artikel 4.1 i förordning nr 139/2004, som utgör en omedelbar överträdelse, och åsidosättandet av artikel 7.1 i denna förordning, som är en fortlöpande överträdelse, är relevant för bedömningen av huruvida den ena av dessa två överträdelser ska anses vara ”mer specifik” och följaktligen huruvida den ena kan omfatta den andra.
Mot bakgrund av övervägandena i punkterna 100–111 i förevarande dom är klagandens argument att samma åtskillnad inte skulle göra det möjligt för kommissionen att ålägga kumulativa påföljder under alla omständigheter ogrundat.
För det tredje kan klaganden inte heller vinna framgång med argumentet att tribunalen skulle ha åsidosatt principen om sammanträffande av överträdelser, såsom den följer av internationell rätt och medlemsstaternas rättsordningar.
Även om det antas att denna princip är relevant i förevarande fall, såsom tribunalen med rätta slog fast i punkterna 372 och 373 i den överklagade domen, kan detta argument inte godtas, eftersom det i förordning nr 139/2004 inte finns någon bestämmelse som är en ”primärt tillämplig bestämmelse”, såsom framgår av punkterna 100–111 i förevarande dom.
Av det anförda följer att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den andra grundens andra del.
Överklagandet ogillas, då det inte kan vinna bifall på någon av den andra grundens delgrunder.
Den nya grund som åberopades vid förhandlingen
Parternas argument
Genom en ny grund, som åberopades vid förhandlingen, har klaganden med hänvisning till artikel 277 FEUF gjort gällande att artikel 14.2 a i förordning nr 139/2004 är rättsstridig.
Klaganden har i detta avseende gjort gällande att artikel 14.2 b i förordning nr 139/2004 utgör den rättsliga grund som gör det möjligt att ålägga påföljder för åsidosättande av både artikel 4.1 och artikel 7.1 i denna förordning, vilket innebär att det inte finns någon anledning att tillämpa artikel 14.2 a i förordning nr 139/2004.
Kommissionen anser att grunden inte kan prövas.
Domstolens bedömning
Genom sin nya grund, som åberopades vid förhandlingen, har klaganden gjort gällande att artikel 14.2 a i förordning nr 139/2004 är rättsstridig.
Såsom redan har påpekats i punkt 110 i förevarande dom, framgår det av punkt 306 i den överklagade domen att klaganden vid tribunalen inte framställde någon invändning om rättsstridighet avseende denna bestämmelse.
Av domstolens praxis följer att om en part tilläts att vid domstolen åberopa en ny grund som denne inte har åberopat vid tribunalen, skulle detta innebära att vederbörande vid domstolen, vilken har en begränsad behörighet i mål om överklagande, kunde anhängiggöra en mer omfattande tvist än den som tribunalen har prövat. Domstolen är i ett mål om överklagande således endast behörig att pröva den rättsliga bedömningen av de grunder som har åberopats i den lägre instansen (dom av den19 april 2012, Tomra Systems m.fl./kommissionen,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
, punkt
, och dom av den 3 juli 2014, Electrabel/kommissionen,
C‑84/13 P
, ej publicerad,
EU:C:2014:2040
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Den av klaganden åberopade nya grunden kan således inte prövas.
Eftersom överklagandet inte kan vinna bifall på någon av de grunder som klaganden har åberopat till stöd för sitt överklagande, ska överklagandet ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet ogillas. Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att klaganden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klaganden har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Mowi ASA ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.