CELEX: 62021CJ0358
Begäran om förhandsavgörande
Civilrättsligt samarbete
Domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område
Lugano II-konventionen
Prorogationsklausul
Formkrav
Klausul som ingår i de allmänna villkoren
Allmänna villkor vilka kan konsulteras och skrivas ut via en hyperlänk i ett avtal som ingåtts skriftligt
Parternas samtycke

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 23.1 a och 23.2 i konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad den 30 oktober 2007 och godkänd på gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2009/430/EG av den 27 november 2008 (
EUT L 147, 2009, s. 1
) (nedan kallad Lugano II-konventionen).
Begäran har framställts i ett mål mellan Tilman SA, med säte i Belgien, och Unilever Supply Chain Company AG (nedan kallat Unilever), med säte i Schweiz. Målet rör Unilevers underlåtenhet att betala belopp som Tilman har fakturerat.
Tillämpliga bestämmelser
Lugano II-konventionen
Lugano II-konventionen undertecknades av Europeiska gemenskapen, Konungariket Danmark, Republiken Island, Konungariket Norge och Schweiziska edsförbundet.
I artikel 1.3 i konventionen föreskrivs följande:
”I denna konvention avses med termen konventionsstat varje stat som är avtalsslutande part i denna konvention eller medlem i Europeiska gemenskapen. Termen kan också beteckna Europeiska gemenskapen.”
I artikel 23 i nämnda konvention, med rubriken ”Avtal om domstols behörighet”, anges följande i punkterna 1 och 2:
”1.   Om parterna har träffat avtal om att en domstol eller domstolarna i en konventionsstat skall vara behöriga att avgöra en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande, och minst en av parterna har hemvist i en konventionsstat, skall endast den domstolen eller domstolarna i den medlemsstaten ha behörighet. En sådan behörighet skall vara exklusiv om parterna inte har träffat avtal om annat. Ett sådant avtal om behörighet skall vara antingen
a)
skriftligt eller muntligt och skriftligen bekräftat, eller
b)
i en form som överensstämmer med praxis som parterna har utbildat mellan sig, eller
c)
i internationell handel, i en form som överensstämmer med handelsbruk eller annan sedvänja som parterna kände till eller borde ha känt till och som är allmänt känd och regelmässigt iakttas av parter i avtal av föreliggande typ vid det ifrågavarande slaget av handel.
2.   Ett elektroniskt meddelande som möjliggör en varaktig dokumentation av avtalet skall jämställas med skriftlig form.”
I artikel 64.1 och 64.2 i samma konvention föreskrivs följande:
”1.   Denna konvention skall inte påverka Europeiska gemenskapens medlemsstaters tillämpning av rådets förordning (EG) nr 44/2001 [av den 22 december 2000] om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område eller eventuella ändringar av denna [(
EGT L 12, 2001, s. 1
) (nedan kallad Bryssel I-förordningen)], av konventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område [(
EGT L 299, 1972, s. 32
)], undertecknad i Bryssel den 27 september 1968, och av protokollet om EG-domstolens tolkning av den konventionen, undertecknat i Luxemburg den 3 juni 1971, i deras ändrade lydelse enligt konventionerna om anslutning till konventionen och protokollet för stater som anslutit sig till Europeiska gemenskaperna [nedan kallad Brysselkonventionen] samt av avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Danmark om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknat i Bryssel den 19 oktober 2005.
2.   Denna konvention skall dock under alla förhållanden tillämpas
a)
i frågor om domstols behörighet, om svaranden har hemvist i en stat där denna konvention, men ingen av de rättsakter som avses i punkt 1 i denna artikel är tillämplig, eller om det av artiklarna 22 eller 23 i denna konvention följer att domstolarna i en sådan stat skall vara behöriga,
…”
I artikel 1.1 i protokoll nr 2 om en enhetlig tillämpning av [Lugano II-konventionen] och om den ständiga kommittén föreskrivs följande:
”Varje domstol som tillämpar och tolkar denna konvention skall ta vederbörlig hänsyn till de principer som fastslagits genom relevanta avgöranden som domstolar i konventionsstater eller Europeiska gemenskapernas domstol har meddelat om de berörda bestämmelserna eller liknande bestämmelser i 1988 års Luganokonvention och de rättsakter som avses i artikel 64.1 i denna konvention.”
Bryssel I‑förordningen
I artikel 23.1 och 23.2 i Bryssel I-förordningen föreskrivs följande:
”1.   Om parterna har träffat avtal om att en domstol eller domstolarna i en medlemsstat skall vara behöriga att avgöra en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande, och minst en av parterna har hemvist i en medlemsstat, skall endast den domstolen eller domstolarna i den medlemsstaten ha behörighet. En sådan behörighet skall vara exklusiv om parterna inte har träffat avtal om annat. Ett sådant avtal om behörighet skall vara antingen
a)
skriftligt eller muntligt och skriftligen bekräftat, eller
b)
i en form som överensstämmer med praxis som parterna har utbildat mellan sig, eller
c)
i internationell handel, i en form som överensstämmer med handelsbruk eller annan sedvänja som parterna kände till eller borde ha känt till och som är allmänt känd och regelmässigt iakttas av parter i avtal av föreliggande typ vid det ifrågavarande slaget av handel.
2.   Ett elektroniskt meddelande som möjliggör en varaktig dokumentation av avtalet, skall anses vara likvärdigt med skriftligt.”
Bryssel Ia-förordningen
Genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (
EUT L 351, 2012, s. 1
) (nedan kallad Bryssel Ia-förordningen) upphävdes Bryssel I-förordningen.
I artikel 25 i Bryssel Ia-förordningen, med rubriken ”Avtal om domstols behörighet”, som återfinns i förordningens kapitel II, vilket har rubriken ”Domstols behörighet”, föreskrivs följande:
”1.   Om parterna, oberoende av var de har hemvist, har träffat avtal om att en domstol eller domstolarna i en medlemsstat ska vara behöriga att avgöra en redan uppkommen tvist eller framtida tvister i anledning av ett bestämt rättsförhållande, ska endast den domstolen eller de domstolarna ha behörighet, såvida inte avtalet är ogiltigt på materiell grund enligt lagen i den medlemsstaten. En sådan behörighet ska vara exklusiv om parterna inte har träffat avtal om annat. Avtalet om behörighet ska vara antingen
a)
skriftligt, eller muntligt och skriftligen bekräftat,
b)
i en form som överensstämmer med praxis som parterna har utbildat mellan sig, eller
c)
i internationell handel, i en form som överensstämmer med handelsbruk eller annan sedvänja som parterna kände till eller borde ha känt till och som är allmänt känd och regelmässigt iakttas av parter i avtal av föreliggande typ vid det ifrågavarande slaget av handel.
2.   Ett elektroniskt meddelande som möjliggör en varaktig dokumentation av avtalet ska jämställas med skriftlig form.”
Avtalet om utträde
I artikel 2 i avtalet om Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands utträde ur Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen (
EUT L 29, 2020, s. 7
), som undertecknades i Bryssel och London den 24 januari 2020 och som trädde i kraft den 1 februari 2020 (nedan kallat avtalet om utträde), föreskrivs följande:
”I detta avtal gäller följande definitioner:
a)
Unionsrätt:
…
iv)
internationella avtal som unionen är part i och internationella avtal som medlemsstaterna ingått på unionens vägnar,
…”
Artikel 67 i detta avtal har rubriken ”Domstols behörighet, erkännande och verkställighet av rättsliga avgöranden samt därmed sammanhängande samarbete mellan centralmyndigheter”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”I Förenade kungariket, och i medlemsstaterna i situationer som involverar Förenade kungariket, ska, beträffande mål i vilka talan väckts före övergångsperiodens utgång och beträffande mål eller talan som har samband med sådana mål enligt artiklarna 29, 30 och 31 i [Bryssel Ia-förordningen] följande akter eller bestämmelser tillämpas:
a)
Bestämmelserna om domstols behörighet i [Bryssel Ia-förordningen].
…”
Artikel 126 i nämnda avtal, med rubriken ”Övergångsperiod”, har följande lydelse:
”En övergångsperiod eller genomförandeperiod ska börja löpa den dag då detta avtal träder i kraft och upphöra den 31 december 2020.”
I artikel 127 i samma avtal, med rubriken ”Övergångens omfattning”, föreskrivs följande:
”1.   Om inte annat föreskrivs i detta avtal ska unionsrätten vara tillämplig på och i Förenade kungariket under övergångsperioden.
…
6.   Om inte annat föreskrivs i detta avtal ska under övergångsperioden alla hänvisningar till medlemsstaterna i den unionsrätt som är tillämplig enligt punkt 1, inbegripet såsom denna är genomförd och tillämpas av medlemsstaterna, förstås så, att de inbegriper Förenade kungariket.
…”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Den 22 november 2010 ingick Tilman och Unilever ett första avtal enligt vilket Tilman åtog sig att för Unilevers räkning förpacka och färdigställa lådor med tepåsar till ett förbestämt pris.
Genom ett andra avtal, som ingicks den 6 januari 2011, ändrades det avtalade priset. I detta avtal preciserades att i avsaknad av andra bestämmelser var de allmänna villkoren för köp av Unilevers varor tillämpliga på avtalet. I dessa allmänna villkor, som kunde konsulteras och laddas ned på en webbplats via en hyperlänk i avtalet, föreskrevs att avtalsparterna ”med bindande verkan underkastade sig de engelska domstolarnas exklusiva behörighet för att lösa eventuella tvister som direkt eller indirekt följde av avtalet”.
En ändring i faktureringsrutinerna ledde till oenighet mellan parterna i fråga om höjningen av det fakturerade priset och Unilever betalade endast delvis fakturorna från Tilman.
Tilman väckte talan mot Unilever vid belgisk domstol med yrkande om betalning av utestående belopp. Unilever gjorde då gällande att endast engelska domstolar var behöriga att pröva tvisten enligt de allmänna villkoren i det avtal som är i fråga i det nationella målet.
I dom av den 12 augusti 2015 förklarade sig den belgiska domstolen i första instans behörig att pröva tvisten, samtidigt som den fann att avtalet reglerades av och skulle tolkas enligt engelsk rätt.
Tilman överklagade domen och gjorde gällande att avtalet reglerades av och skulle tolkas enligt belgisk rätt. Unilever ingav ett anslutningsöverklagande och gjorde gällande att det var engelska domstolar, och inte belgiska domstolar, som var behöriga.
Genom dom av den 12 februari 2020 biföll Cour d’appel de Liège (Appellationsdomstolen i Liège, Belgien) Unilevers invändning om rättegångshinder och slog fast att belgisk domstol, i enlighet med prorogationsklausulen i de allmänna villkoren i det avtal som är i fråga i det nationella målet, inte var behörig att pröva den tvist som uppkommit till följd av fullgörandet av avtalet.
Tilman överklagade denna dom till Cour de cassation (Högsta domstolen, Belgien) med åberopande av att artikel 23.1 och 23.2 i Lugano II-konventionen hade åsidosatts. Enligt Tilman hade Cour d’appel de Liège felaktigt likställt situationen i det nationella målet med den situation i vilken avtal ingås via internet, men köparen måste kryssa i en ruta som anger att vederbörande godtar säljarens allmänna villkor.
Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida villkoren för att styrka att Tilman verkligen har samtyckt till prorogationsklausulen är uppfyllda i det nationella målet, med hänsyn till att klausulen angavs i Unilevers allmänna villkor för köp av varor, och inte i det avtal som är i fråga i det nationella målet, och att dessa villkor inte direkt hade bifogats avtalet.
Den hänskjutande domstolen har å ena sidan erinrat om att Cour d’appel de Liège (Appellationsdomstolen i Liège) i domen av den 12 februari 2020 slog fast att de villkor som uppställs i EU-domstolens praxis, bland annat i domen av den 14 december 1976, Estasis Saloti di Colzani (
24/76
,
EU:C:1976:177
), och domen av den 21 maj 2015, El Majdoub (
C‑322/14
,
EU:C:2015:334
), tycks vara uppfyllda.
Vad beträffar villkoret att avtalet uttryckligen ska innehålla en hänvisning till de allmänna villkoren, föreskrivs det nämligen uttryckligen i det avtal som Unilever delgav Tilman för underskrift och som faktiskt undertecknades av Tilman den 6 januari 2011 att avtalet, i avsaknad av andra bestämmelser i detsamma eller i andra avtal mellan parterna, reglerades av de allmänna villkoren för köp av varor från Unilever. Vad gäller villkoret att hänvisningen till de allmänna villkoren ”måste kunna kontrolleras” av en normalt omsorgsfull person, innehåller avtalet en hyperlänk till en webbplats som ger tillgång till Unilevers allmänna villkor. Vad gäller villkoret att de allmänna villkoren ska kunna ”registreras på ett varaktigt medium”, hade Tilman möjlighet att, på den webbplats där Unilevers allmänna villkor återfanns, ladda ned och skriva ut nämnda villkor.
Den hänskjutande domstolen har å andra sidan erinrat om att Tilman inte uppmanades att kryssa i en ruta som anger att företaget godtog Unilevers allmänna villkor, vilket föranleder frågan huruvida bestämmelserna i artikel 23.1 och 23.2 i Lugano II-konventionen har iakttagits.
Mot denna bakgrund beslutade Cour de cassation (Högsta domstolen, Belgien) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Är det förenligt med artikel 23.1 a och 23.2 i [Lugano II-konventionen], om en prorogationsklausul ingår i allmänna villkor till vilka ett skriftligt avtal hänvisar genom att tillhandahålla en hyperlänk till en webbplats på vilken det är möjligt att ta del av dessa allmänna villkor, ladda ned dem och skriva ut dem, utan att den part gentemot vilken denna klausul åberopas har uppmanats att godta dessa allmänna villkor genom att kryssa i en ruta på nämnda webbplats?”
Prövning av tolkningsfrågan
Domstolen påpekar inledningsvis att enligt artikel 67.1 a i avtalet om utträde ska bestämmelserna om behörighet i Bryssel Ia-förordningen tillämpas i Förenade kungariket och i medlemsstaterna i situationer som involverar Förenade kungariket, beträffande mål i vilka talan väckts före utgången av den övergångsperiod som föreskrivs i artikel 126 i avtalet.
Enligt artikel 127 i samma avtal är unionsrätten, inklusive internationella avtal bland vilka Lugano II-konventionen ingår, tillämplig i Förenade kungariket under denna övergångsperiod.
Vad gäller prorogationsklausuler, ska det erinras om att de, till sin natur, utgör val av behörighet som saknar rättsverkan så länge som ett rättsligt förfarande inte har inletts och som får verkan först då ett sådant förfarande inleds (dom av den 13 november 1979, Sanicentral,
25/79
,
EU:C:1979:255
, punkt
). Det är således denna tidpunkt som ska ligga till grund för bedömningen av klausulens räckvidd mot bakgrund av den tillämpliga rättsregeln.
I förevarande fall framgår det av handlingarna i målet att talan i det nationella målet väcktes före den 31 december 2020, då den övergångsperiod som föreskrivs i artikel 126 i avtalet om utträde löpte ut, vilket innebär att det fortfarande är nödvändigt att tolka Lugano II-konventionen för att avgöra det nationella målet.
Vad gäller sakfrågan önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida artikel 23.1 a och 23.2 i Lugano II-konventionen ska tolkas så, att en prorogationsklausul är giltig när den ingår i allmänna villkor till vilka det skriftliga avtalet hänvisar genom att tillhandahålla en hyperlänk till en webbplats på vilken det är möjligt att ta del av nämnda allmänna villkor, ladda ned dem och skriva ut dem, utan att den part mot vilken denna klausul åberopas har uppmanats att godta dessa allmänna villkor genom att kryssa i en ruta på nämnda webbplats.
För att besvara denna fråga erinrar domstolen om att det framgår av artikel 1.1 i protokoll nr 2 om tillämpningen av Lugano II-konventionen att denna konvention ska tillämpas och tolkas med hänsyn till de principer som domstolen har fastslagit beträffande den eller de berörda bestämmelserna eller liknande bestämmelser i andra rättsakter, däribland Brysselkonventionen och Bryssel I-förordningen.
Eftersom artikel 23.1 och 23.2 i Lugano II-konventionen är identisk med artikel 23.1 och 23.2 i Bryssel I-förordningen, och formuleringen i artikel 23.1 i denna förordning nästan var identisk med formuleringen i artikel 17 första stycket i Brysselkonventionen, ska således domstolens tolkning av motsvarande bestämmelser i Brysselkonventionen och Bryssel I-förordningen beaktas vid tolkningen av artikel 23.1 och 23.2 i Lugano II-konventionen, (se, analogt, dom av den 7 februari 2013, Refcomp,
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
, punkterna
och
, samt dom av den 21 maj 2015, El Majdoub,
C‑322/14
,
EU:C:2015:334
, punkterna
och
). Eftersom artikel 25.1 och 25.2 i Bryssel Ia-förordningen har ersatt artikel 23.1 och 23.2 i Bryssel I-förordningen, med ett innehåll som i sak är identiskt med innehållet i den sistnämnda bestämmelsen, ska även domstolens praxis avseende den förstnämnda bestämmelsen beaktas.
Enligt artikel 23.1 i Lugano II-konventionen kan parterna, varav minst en har hemvist i en konventionsstat, avtala om exklusiv behörighet för en domstol i en stat som också är bunden av konventionen att avgöra tvister som uppkommit i anledning av ett bestämt rättsförhållande. För att en sådan behörighet ska vara giltig krävs bland annat, såsom framgår av led a i denna bestämmelse, att avtalet om behörighet är ”skriftligt eller muntligt och skriftligen bekräftat”.
Vad gäller bestämmelserna i artikel 23 i Bryssel I-förordningen har domstolen fastställt att de ska tolkas restriktivt med avseende på villkoren som uppställs i denna artikel, i och med att de utgör undantag såväl från behörigheten i den allmänna principen om svarandens forum i artikel 2 som från de särskilda behörighetsreglerna i artiklarna 5‐7 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 maj 2015, El Majdoub,
C‑322/14
,
EU:C:2015:334
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I artikel 23.1 i Bryssel I-förordningen anges tydligt att tillämpningsområdet är begränsat till fall där parterna har ”träffat avtal” om en domstol. Det är denna gemensamma partsvilja som, med hänsyn till partsautonomin, rättfärdigar att det är möjligt att välja en annan domstol än den som eventuellt annars skulle ha varit behörig enligt nämnda förordning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 maj 2015, El Majdoub,
C‑322/14
,
EU:C:2015:334
, punkt
och där angiven rättspraxis, samt dom av den 20 april 2016, Profit Investment SIM,
C‑366/13
,
EU:C:2016:282
, punkt
).
Genom att villkora en sådan prorogationsklausuls giltighet med att ett ”avtal” ska föreligga mellan parterna ålägger artikel 23.1 i Bryssel I-förordningen den domstol vid vilken målet är anhängigt att pröva huruvida parterna faktiskt på ett klart och precist sätt har samtyckt till den klausul enligt vilken den ska vara behörig domstol (se, analogt, dom av den 14 december 1976, Estasis Saloti di Colzani,
24/76
,
EU:C:1976:177
, punkt
, dom av den 7 februari 2013, Refcomp,
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
, punkt
, samt dom av den 20 april 2016, Profit Investment SIM,
C‑366/13
,
EU:C:2016:282
, punkt
).
Formkraven i artikel 23.1 i Bryssel I-förordningen har nämligen till uppgift att säkerställa att samtycke mellan parterna faktiskt föreligger (se, analogt, vad avser Brysselkonventionen, dom av den 14 december 1976, Estasis Saloti di Colzani,
24/76
,
EU:C:1976:177
, punkt
), då detta samtycke är ett av målen med denna bestämmelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 februari 2013, Refcomp,
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
, punkt
och där angiven rättspraxis, samt dom av den 20 april 2016, Profit Investment SIM,
C‑366/13
,
EU:C:2016:282
, punkt
).
Domstolen har i fråga om Brysselkonventionen slagit fast att kravet i artikel 17 första stycket i denna konvention på att en prorogationsklausul i den ena partens allmänna försäljningsvillkor ska ha skriftlig form i princip är uppfyllt när dessa allmänna villkor är tryckta på baksidan av avtalet och avtalet innehåller en uttrycklig hänvisning till nämnda allmänna villkor, eller om parterna i avtalstexten har hänvisat till ett anbud som i sin tur innehåller en uttrycklig hänvisning till de allmänna villkoren, när hänvisningen kan kontrolleras av en part som iakttar normal omsorg och om det är fastställt att de allmänna villkoren med prorogationsklausulen faktiskt meddelats den andra avtalsparten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 december 1976, Estasis Saloti di Colzani,
24/76
,
EU:C:1976:177
, punkterna
och
)
Domstolen har emellertid preciserat att kravet på skriftlig form enligt artikel 17 första stycket i Brysselkonventionen inte är uppfyllt i det fall det endast skett en indirekt eller tyst hänvisning till föregående skriftväxling, eftersom det i sådana fall är osäkert om prorogationsklausulen verkligen ingått i själva avtalet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 december 1976, Estasis Saloti di Colzani,
24/76
,
EU:C:1976:177
, punkt
).
Domstolen har även slagit fast att en prorogationsklausul inte uppfyller kraven i artikel 25.1 a i Bryssel Ia-förordningen, vars lydelse liknar lydelsen i artikel 23.1 a i Lugano II-konventionen, när avtalet har ingåtts muntligen, utan en senare skriftlig bekräftelse, och de allmänna villkor som innehåller prorogationsklausulen endast har nämnts i de fakturor som har utfärdats av en av parterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 mars 2018, Saey Home & Garden,
C‑64/17
,
EU:C:2018:173
, punkterna
och
).
Enligt artikel 23.2 i Bryssel I-förordningen, som har tillkommit som en ny bestämmelse jämfört med artikel 17 i Brysselkonventionen, såsom ett tillägg för att ta hänsyn till utvecklingen inom informationsteknologin, kan giltigheten av ett avtal om domstols behörighet, såsom avtalet i det nationella målet, bland annat vara avhängig av möjligheten att varaktigt dokumentera avtalet (dom av den 21 maj 2015, El Majdoub,
C‑322/14
,
EU:C:2015:334
, punkt
).
Såsom en bokstavstolkning av denna bestämmelse visar kräver bestämmelsen att en varaktig dokumentation av avtalet om domstols behörighet är ”möjlig”. Det saknar härvid betydelse om köparen verkligen har dokumenterat texten med de allmänna villkoren varaktigt, efter eller innan köparen klickat på rutan som anger att denna godkänner nämnda villkor (dom av den 21 maj 2015, El Majdoub,
C‑322/14
,
EU:C:2015:334
, punkt
).
Syftet med denna bestämmelse är nämligen att likställa vissa elektroniska meddelanden med skriftlig form för att underlätta ingående av avtal på elektronisk väg, varvid de berörda upplysningar även anses ha meddelats då de är tillgängliga via en skärm. För att ett elektroniskt meddelande ska kunna ge samma garantier, bland annat vad avser bevisläget, räcker det att det är ”möjligt” att lagra och skriva ut upplysningarna innan avtalet ingås (dom av den 21 maj 2015, El Majdoub,
C‑322/14
,
EU:C:2015:334
, punkt
).
I förevarande fall framgår det av handlingarna i målet att prorogationsklausulen i det nationella målet föreskrivs i Unilevers allmänna villkor till vilka det uttryckligen hänvisas i det skriftliga avtalet mellan parterna.
Vad gäller en situation som den förevarande, där de allmänna villkoren i vilka prorogationsklausulen ingår inte är direkt bilagda avtalet, konstaterar domstolen att en sådan klausul, mot bakgrund av den rättspraxis som det hänvisas till i punkterna 37–45 ovan, är tillåten när det i själva texten i det avtal som undertecknats av båda parterna görs en uttrycklig hänvisning till dessa allmänna villkor som innehåller klausulen.
Denna bedömning gäller emellertid endast i det fall det rör sig om en tydlig hänvisning som kan kontrolleras av en part som iakttar normal omsorg och om det är fastställt att de allmänna villkoren med prorogationsklausulen faktiskt meddelats den andra avtalsparten (dom av den 7 juli 2016, Hőszig,
C‑222/15
,
EU:C:2016:525
, punkt
).
I förevarande fall förefaller det ostridigt att texten i det avtal som är i fråga i det nationella målet innehåller en sådan uttrycklig hänvisning som kan kontrolleras av klaganden i det nationella målet, vilket det emellertid ankommer på den hänskjutande domstolen att bedöma.
Det ska således prövas huruvida de allmänna villkoren faktiskt har meddelats denna avtalspart.
Eftersom upplysningar anses ha meddelats i enlighet med artikel 23.2 i Bryssel I-förordningen, såsom den har tolkats av domstolen, om de är tillgängliga via en skärm, ska hänvisningen i det skriftliga avtalet till allmänna villkor genom tillhandahållande av en hyperlänk till en webbplats, på vilken det i princip är möjligt att ta del av dessa allmänna villkor, i den mån som denna hyperlänk fungerar och kan aktiveras av en part som iakttar normal omsorg, anses utgöra bevis för att dessa upplysningar har meddelats.
I ett sådant fall påverkar den omständigheten, att det på den webbsida som är i fråga saknas en ruta att kryssa i för att ange att de allmänna villkoren godtas eller att sidan med dessa villkor inte öppnas automatiskt när nämnda webbsida konsulteras, inte denna slutsats (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 maj 2015, El Majdoub,
C‑322/14
,
EU:C:2015:334
, punkt
), eftersom det är möjligt att ta del av de allmänna villkoren innan avtalet undertecknas och godtagandet av dessa villkor sker genom att den berörda avtalsparten skriver under avtalet.
Eftersom enbart möjligheten att spara och skriva ut de allmänna villkoren innan avtalet ingås räcker för att uppfylla formkraven, saknar det betydelse huruvida upplysningarna har ”lämnats” av det berörda företaget eller ”mottagits” av avtalsparten.
Formkraven i artikel 23.1 i Bryssel I-förordningen tillgodoser nämligen behovet av att inte hindra handelsbruk samtidigt som de neutraliserar effekterna av klausuler i avtal som riskerar att inte upptäckas, såsom klausuler vilka förekommer i tryckt material vilket används för korrespondens eller fakturering, vilka inte har godtagits av den part mot vilken de åberopats (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 juni 1981, Elefanten Schuh,
150/80
,
EU:C:1981:148
, punkt
, och dom av den 7 juli 2016, Hőszig,
C‑222/15
,
EU:C:2016:525
, punkt
).
I förevarande fall rör det nationella målet fortlöpande avtalsförhållanden mellan affärsdrivande företag, vilket innebär att kraven på skydd för konsumenten inte kan beaktas.
Även om den hänskjutande domstolen inte har frågat EU-domstolen om det eventuellt finns sedvänja i internationell handel som parterna känner till, ska det under alla omständigheter tilläggas att det i artikel 23.1 i Lugano II-konventionen, utöver de två alternativ som föreskrivs i led a, nämligen skriftliga avtal eller muntligt avtal med skriftlig bekräftelse, tilläggs i leden b och c att det också går att avtala om en prorogationsklausul i en form som överensstämmer med praxis som parterna har utbildat mellan sig, eller, i internationell handel, i en form som överensstämmer med handelsbruk eller annan sedvänja som parterna kände till eller borde ha känt till och som är allmänt känd och regelmässigt iakttas av parter i avtal av föreliggande typ vid det ifrågavarande slaget av handel (se, analogt, dom av den 8 mars 2018, Saey Home & Garden,
C‑64/17
,
EU:C:2018:173
, punkt
).
I ett sådant fall anses nämligen en prorogationsklausul vara giltigt när den avtalats i en form som är tillåten på detta område och som parterna känner till eller borde ha känt till. Denna uppmjukning innebär likväl inte att kravet på att det ska finnas en ömsesidig viljeförklaring mellan parterna inte kvarstår. Detta då det alltid har varit en av målsättningarna med denna bestämmelse att de berörda parterna verkligen ska ha samtyckt. Samtycke till en prorogationsklausul presumeras emellertid föreligga när det i detta avseende föreligger handelsbruk eller annan sedvänja i det ifrågavarande slaget av internationell handel som parterna kände till eller borde ha känt till (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 februari 1997, MSG,
C‑106/95
,
EU:C:1997:70
, punkterna
,
och
, samt dom av den 20 april 2016, Profit Investment SIM,
C‑366/13
,
EU:C:2016:282
, punkterna
och
).
I förevarande fall ankommer det på den hänskjutande domstolen att, vid behov, pröva huruvida parterna i det nationella målet har avtalat om domstols behörighet i någon av de former som avses i artikel 23.1 b och c i Lugano II-konventionen.
Artikel 23.1 och 23.2 i Lugano II-konventionen ska följaktligen tolkas så, att en prorogationsklausul har avtalats med giltig verkan när den ingår i allmänna villkor till vilka det skriftliga avtalet hänvisar genom att tillhandahålla en hyperlänk till en webbplats på vilken det är möjligt att ta del av dessa allmänna villkor, ladda ned dem och skriva ut dem, utan att den part gentemot vilken denna klausul åberopas har uppmanats att godta dessa allmänna villkor genom att kryssa i en ruta på nämnda webbplats.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjunde avdelningen) följande:

Artikel 23.1 a och 23.2 i konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad den 30 oktober 2007 och godkänd på gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2009/430/EG av den 27 november 2008,

ska tolkas så, att

en prorogationsklausul har avtalats med giltig verkan när den ingår i allmänna villkor till vilka det skriftliga avtalet hänvisar genom att tillhandahålla en hyperlänk till en webbplats på vilken det är möjligt att ta del av dessa allmänna villkor, ladda ned dem och skriva ut dem, utan att den part gentemot vilken denna klausul åberopas har uppmanats att godta dessa allmänna villkor genom att kryssa i en ruta på nämnda webbplats.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.