CELEX: 62018CJ0465
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Sloboda usadiť sa
Prevod lekárne v rámci pridelenia verejnej zákazky
Vnútroštátna právna úprava
Predkupné právo pre zamestnancov prevedenej lekárne

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 45, 49 až 56 a 106 ZFEÚ, ako aj článkov 15 a 16 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi AV a BU na jednej strane a Comune di Bernareggio (obec Bernareggio, Taliansko) na druhej strane vo veci rozhodnutia o pridelení vlastníckeho práva k obecnej lekárni farmaceutovi, ktorý v tejto lekárni pracoval, na základe predkupného práva upraveného vnútroštátnym právom.
Právny rámec
Článok 9 legge n. 475 – Norme concernenti il servizio farmaceutico (zákon č. 475 zakotvujúci pravidlá platné pre farmaceutické služby) z 2. apríla 1968 (GURI č. 107 z 27. apríla 1968, s. 2638), v znení zmien, stanovuje:
„Vlastníctvo lekární, ktoré ostali bez prevádzkovateľa, alebo lekární, ktoré sa v dôsledku zmeny príslušnej územnej organizačnej štruktúry
(pianta organica)
zriadili nanovo, môže prevziať obec/mesto až do výšky 50 %. Lekárne, ktorých vlastníkmi sú obce, možno spravovať v súlade so zákonom č. 142 z 8. júna 1990…“
Článok 12 zákona č. 475 z 2. apríla 1968, zakotvujúceho pravidlá platné pre farmaceutické služby stanovuje:
„1.   Vlastnícke právo k lekárni možno previesť po 3 rokoch od jeho nadobudnutia.
2.   Prevod možno uskutočniť iba v prospech farmaceuta, ktorý už bol vlastníkom alebo získal oprávnenie nadobudnúť vlastníctvo v predchádzajúcom výberovom konaní.
…
11.   Prevod vlastníckeho práva k lekárni sa považuje za právoplatný so všetkými účinkami, iba pokiaľ sa s právom užívať lekáreň prevedie aj príslušný obchodný majetok, inak toto právo zanikne.“
Legge n. 362 – Norme di riordino del settore farmaceutico (zákon č. 362 o reorganizácii odvetvia lekárnictva) z 8. novembra 1991 (GURI č. 269 zo 16. novembra 1991, s. 3, ďalej len „zákon č. 362/1991“), v znení zmien, vo svojom článku 4, nazvanom „Obchodné verejné súťaže“, stanovuje:
„1.   Lekárne bez prevádzkovateľa alebo novozriadené lekárne, ktoré sú k dispozícii pre súkromných prevádzkovateľov, sa udeľujú prostredníctvom obchodnej verejnej súťaže na základe odbornej kvalifikácie a skúšok, ktoré organizujú na úrovni provincie pred marcom každého nepárneho roka regióny a autonómne provincie Trento a Bolzano.
2.   Obchodnej verejnej súťaže podľa odseku 1 sa môžu zúčastniť plnoletí občania členského štátu Európske[j] [únie], ktorí sú nositeľmi občianskych a politických práv a sú členmi lekárnickej komory, ktorí v deň uplynutia lehoty na podanie žiadosti ešte nedosiahli vek šesťdesiat rokov.“
Článok 7 tohto zákona, nazvaný „Vlastníctvo a prevádzkovanie lekárne“, stanovuje:
„1.   Prevádzkovanie súkromnej lekárne je v súlade s platnými právnymi predpismi vyhradené fyzickým osobám, ako aj osobným spoločnostiam a družstevným spoločnostiam s ručením obmedzeným.
…
8.   Vlastnícke právo k lekárni možno previesť tri roky po vydaní príslušného povolenia príslušným orgánom s výnimkou prípadov uvedených v odsekoch 9 a 10.
…“
Podľa článku 12 ods. 2 zákona č. 362/1991, nazvaného „Prevod vlastníckeho práva k lekárňam prevádzkovaným obcami“, platí, že „v prípade prevodu vlastníctva obecnej/mestskej lekárne majú zamestnanci predkupné právo a uplatňujú sa na nich ustanovenia článku 7“.
Podľa článku 2112 prvého odseku Codice civile (občiansky zákonník) „pri prevode podniku pokračuje pracovnoprávny vzťah s nadobúdateľom, pričom zamestnanec si zachováva všetky z toho vyplývajúce práva“.
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Oznámením z 31. januára 2014 obec Bernareggio vyhlásila verejné obstarávanie na predaj obecnej lekárne.
Oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania najmä stanovilo, že licencia na prevádzkovanie tejto lekárne bude pridelená tomu, kto podá najvyššiu ponuku, a to aspoň vo výške hodnoty zákazky, ktorá bola stanovená na 580000 eur.
Rovnako bolo spresnené, že podľa článku 12 zákona č. 362/1991 je prevod vlastníckeho práva k lekárni na predbežne úspešného uchádzača podmienený tým, že nedôjde k uplatneniu predkupnému práva zo strany mestského podniku, ktorý prevádzkuje lekárne mesta Vimercate (Taliansko), alebo zo strany farmaceutov zamestnaných týmto podnikom na dobu neurčitú, ktorí spĺňajú zákonné požiadavky.
Ponuka, ktorú predložili AV a BU, bola ekonomicky najvýhodnejšia, v dôsledku čoho boli títo poslední menovaní označení za predbežne úspešných uchádzačov.
Rozhodnutím z 12. mája 2014 však bola zákazka zadaná CT, farmaceutovi, ktorý bol zamestnancom mestského podniku prevádzkujúceho lekárne mesta Vimercate. Tento farmaceut, hoci nebol účastníkom súťaže, mal totiž z dôvodu uplatnenia článku 12 ods. 2 zákona č. 362/1991 prednosť.
AV a BU podali žalobu o neplatnosť tohto rozhodnutia na Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Regionálny správny súd pre Lombardsko, Taliansko), pričom tvrdili, že článok 12 ods. 2 zákona č. 362/1991 je v rozpore so zásadami slobodnej hospodárskej súťaže a rovnosti zaobchádzania stanovenými právom Únie. Tvrdili predovšetkým, že predkupné právo v prospech farmaceutov zamestnaných obecnou lekárňou nie je opodstatnené, pretože ich práva sú chránené v prípade privatizácie lekárne na základe článku 2112 občianskeho zákonníka, ktorý preberá smernicu Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov (
Ú. v. ES L 82, 2001, s. 16
; Mim. vyd. 05/004, s. 98).
Po zamietnutí ich žaloby o neplatnosť podali AV a BU proti zamietavému rozhodnutiu odvolanie na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Tento súd uvádza, že sa stotožňuje s pripomienkami žalobcov týkajúcimi sa nezlučiteľnosti predmetného predkupného práva s právom Únie.
Vychádzajúc z judikatúry Súdneho dvora, vnútroštátny súd v prvom rade uvádza, že od právnej úpravy o otvorení verejného obstarávania hospodárskej súťaži uplatniteľnej v prípade prideľovania novozaložených lekární, ako aj v prípade prevodu vlastníckeho práva, alebo aj jednoduchého prevádzkovania obecnej lekárne sa možno odkloniť na základe odôvodnených nadradených požiadaviek týkajúcich sa ochrany verejného záujmu, pokiaľ predmetná vnútroštátna právna úprava v skutočnosti nesmeruje k ochrane odvetvových hospodárskych záujmov (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. mája 2009, Komisia/Taliansko,
C‑531/06
,
EU:C:2009:315
, ako aj zo 16. februára 2012, Costa a Cifone,
C‑72/10 a C‑77/10
,
EU:C:2012:80
).
Vnútroštátny súd v druhom rade pripomína, že predkupné právo zakladá prednostné právo uzavrieť zmluvu, ktoré sa priznáva určitým kategóriám ľudí a smeruje k naplneniu súkromného záujmu týchto osôb a súčasne k naplneniu záujmov širšieho rozsahu. Z jeho judikatúry rovnako vyplýva, že pokiaľ ide o predkupné právo stanovené článkom 12 ods. 2 zákona č. 362/1991, prednosť priznaná zamestnancom sa týka záujmov, ktoré spadajú pod požiadavku lepšej správy farmaceutických služieb [rozsudok piatej komory Consiglio di Stato (Štátna rada, Taliansko) č. 5329 z 5. októbra 2005]. Toto právne ustanovenie vychádza z myšlienky, že farmaceut, ktorý už bol zamestnaný v lekárni, ktorá je predmetom prevodu, poskytuje záruku kontinuity a užitočného zhodnotenia skúseností, ktoré už získal pri vedení tejto lekárne.
Vnútroštátny súd sa na jednej strane domnieva, že záruka kontinuity, ktorú poskytuje zachovanie pracovného pomeru zamestnaných farmaceutov, je už účinne zabezpečená článkom 2112 občianskeho zákonníka, ktorým sa preberá smernica 2001/23, takže predkupné právo stanovené v článku 12 ods. 2 zákona 362/1991 je nadbytočné.
Ďalej sa domnieva, že zhodnotenie odbornej skúsenosti sa dá zaistiť inými spôsobmi, ako napríklad mechanizmom prideľovania dodatočných bodov farmaceutom zamestnaným v lekárni v rámci postupu verejného obstarávania. Okrem toho vyjadruje svoje pochybnosti týkajúce sa skutočnosti, že odborná skúsenosť získaná pri práci v obecnej lekárni si zaslúži takéto zhodnotenie. V tejto súvislosti zdôrazňuje, že povolanie farmaceuta je regulovaným povolaním a že vlastnícke právo k lekárni je možné previesť jedine na farmaceuta, ktorý je už členom lekárnickej komory a už získal oprávnenie nadobudnúť lekáreň, alebo má aspoň dva roky odbornej praxe. Rovnako platí, že skúsenosť získaná v postavení farmaceuta zamestnaného v obecnej lekárni neumožňuje vyvodiť záver o schopnosti tohto zamestnanca prevádzkovať lekáreň.
Vnútroštátny súd je teda toho názoru, že predkupné právo stanovené v článku 12 ods. 2 zákona č. 362/1991 sa stáva bezpodmienečným prednostným právom, ktoré nie je odôvodnené, a to o to viac, že nijako nezohľadňuje skutočné ukazovatele, ktoré svedčia o riadnom vedení lekárne, ani skúsenosť, ktorú získali konkrétne zamestnanci obecnej lekárne.
Z toho vyvodzuje, že toto predkupné právo je neprimerané, keďže sa nezakladá na žiadnom kritériu zásluh. Opiera sa pri tom o judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej odlišné posúdenie odborných skúseností získaných štátnymi príslušníkmi Únie na účely účasti na výberových konaniach predstavuje porušenie článku 45 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. mája 2005, Komisia/Taliansko,
C‑278/03
,
EU:C:2005:281
, bod
).
Súdny dvor tiež podľa neho rozhodol, že regulácia a riadenie farmaceutickej činnosti môžu byť odôvodnené ochranou zdravia, avšak pod podmienkou, že účinky vnútroštátnej právnej úpravy neprekračujú medze toho, čo je na dosiahnutie takéhoto cieľa nevyhnutné (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. marca 2009, Hartlauer,
C‑169/07
,
EU:C:2009:141
, body
,
a
, ako aj z 19. mája 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a i.,
C‑171/07 a C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, body
,
a
).
V treťom rade vnútroštátny súd spresňuje, že predmetný spor má cezhraničný význam, pretože každý občan Únie, ktorý spĺňa odborné požiadavky stanovené v článku 4 ods. 2 zákona č. 362/1991, sa môže zúčastniť verejného obstarávania. Okrem toho zdôrazňuje, že smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/36/ES zo 7. septembra 2005 o uznávaní odborných kvalifikácií (
Ú. v. EÚ L 255, 2005, s. 22
), zmenená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2013/55/EÚ z 20. novembra 2013 (
Ú. v. EÚ L 354, 2013, s. 132
), umožňuje uplatniť na povolanie farmaceuta zásadu vzájomného uznávania odborných kvalifikácií.
V tejto súvislosti pripomína judikatúru Súdneho dvora, z ktorej vyplýva, že aj keď sa všetky okolnosti sporu koncentrujú na územie členského štátu, nič to nemení na skutočnosti, že predmetná právna úprava môže vyvolávať účinky, ktoré nie sú obmedzené na územie tohto členského štátu, keďže nemožno vylúčiť, že štátni príslušníci iných členských štátov mali alebo majú záujem otvoriť alebo prevziať lekárne v uvedenom členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez,
C‑570/07 a C‑571/07
,
EU:C:2010:300
, bod
).
Za týchto podmienok Consiglio di Stato (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Bránia zásady slobody usadiť sa, nediskriminácie, rovnosti zaobchádzania, ochrany hospodárskej súťaže a voľného pohybu pracovníkov, uvedené v článkoch 45, 49 až 56 a 106 ZFEÚ a tiež v článkoch 15 a 16 Charty, ako aj kritérium proporcionality a dôvodnosti, ktoré je v týchto zásadách zahrnuté, vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je ustanovenie článku 12 ods. 2 zákona č. 362/1991, ktoré v prípade prevodu vlastníctva obecnej/mestskej lekárne priznáva predkupné právo zamestnancom dotknutej lekárne?“
Úvodné poznámky
O relevantných ustanoveniach práva Únie
Na úvod treba spresniť, ktoré z ustanovení práva Únie, ktoré v prejudiciálnej otázke uviedol vnútroštátny súd, môžu byť relevantné pre rozhodnutie sporu vo veci samej.
V tomto kontexte treba na úvod uviesť, že nadobudnutie lekárne vzhľadom na to, že umožňuje výkon hospodárskej činnosti prostredníctvom stálej prevádzkarne počas neobmedzeného obdobia, spadá do pôsobnosti článku 49 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. novembra 1995, Gebhard,
C‑55/94
,
EU:C:1995:411
, bod
, ako aj z 19. mája 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a i.,
C‑171/07 a C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, body
a
).
Z toho vyplýva, že ani článok 45 ZFEÚ, ktorý zaručuje voľný pohyb pracovníkov, ani článok 56 ZFEÚ, ktorý sa týka voľného pohybu služieb, sa vo veci samej neuplatňujú.
Pokiaľ ide následne o uplatnenie článkov 15 a 16 Charty, keďže tieto články uznávajú práva, ktoré sú predmetom ustanovení zmlúv Únie, ako je vo veci samej článok 49 ZFEÚ, treba ich v súlade s článkom 52 ods. 2 Charty vykonávať „za podmienok a v medziach vymedzených týmito zmluvami“.
Napokon, pokiaľ ide o článok 106 ZFEÚ, ako uviedol generálny advokát v bode 33 svojich návrhov, skutočnosti uvedené v spise predloženom Súdnemu dvoru neumožňujú dospieť k záveru, že by sa spor vo veci samej priamo alebo nepriamo týkal prevádzkovania verejných alebo súkromných podnikov, ktorým členský štát priznal osobitné alebo výlučné práva, alebo podnikov poverených poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu, alebo podnikov, ktoré majú povahu fiškálneho monopolu v súlade s článkom 106 ZFEÚ.
Treba preto konštatovať, že s ohľadom na otázky vnútroštátneho súdu môže byť pre rozhodnutie sporu vo veci samej relevantný jedine článok 49 ZFEÚ.
O prípustnosti
Keďže všetky prvky sporu vo veci samej sa obmedzujú na vnútroštátnu sféru jedného členského štátu, zatiaľ čo ustanovenia Zmluvy o FEÚ týkajúce sa voľného pohybu sa v zásade nepoužijú na rýdzo vnútroštátnu situáciu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, bod
), treba preskúmať prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že hoci sa všetky prvky sporu obmedzujú na vnútroštátnu sféru jedného členského štátu, návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa výkladu ustanovení zmluvy súvisiacich so základnými slobodami môže byť prípustný z toho dôvodu, že nemožno vylúčiť, že štátni príslušníci usadení v iných členských štátoch mali alebo stále majú záujem využiť tieto slobody na účely vykonávania činností na území členského štátu, ktorý prijal predmetnú právnu úpravu, a teda, že táto právna úprava, uplatniteľná bez rozdielu na štátnych príslušníkov daného štátu a iných členských štátov, môže vyvolávať účinky, ktoré sa neobmedzujú na tento členský štát (rozsudky z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez,
C‑570/07 a C‑571/07
,
EU:C:2010:300
, bod
; z 5. decembra 2013, Venturini a i.,
C‑159/12 až C‑161/12
,
EU:C:2013:791
, body
a
, ako aj z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, bod
).
Treba ešte spresniť, že ako uviedol vnútroštátny súd, v takom prípade Súdny dvor, na ktorý sa vnútroštátny súd obrátil v súvislosti so situáciou, v ktorej sa všetky okolnosti obmedzujú na vnútroštátnu sféru len jedného členského štátu, nemôže usudzovať, že návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa výkladu základných slobôd, je preň nevyhnutný na to, aby mohol prijať rozhodnutie v prejednávanej veci, pokiaľ vnútroštátny súd neuvedie aj iné skutočnosti okrem tých, že sporná vnútroštátna právna úprava sa bez rozdielu uplatňuje na štátnych príslušníkov dotknutého členského štátu a štátnych príslušníkov iných členských štátov. Konkrétne skutočnosti, ktoré umožňujú vytvoriť súvislosť medzi predmetom alebo okolnosťami sporu, ktorý sa vo všetkých ohľadoch obmedzuje na jeden členský štát, a ustanoveniami zmluvy musia totiž vyplývať z návrhu na začatie prejudiciálneho konania (rozsudok z 15. novembra 2016, Ullens de Schooten,
C‑268/15
,
EU:C:2016:874
, bod
).
Vo veci samej vnútroštátny súd uvádza, že hodnota obecnej lekárne, ktorá bola predmetom pridelenia verejnej zákazky, predstavuje 580000 eur. Zdôrazňuje tiež, že vec má cezhraničnú povahu, keďže možnosť nadobudnutia lekárne majú podľa článku 4 ods. 2 zákona č. 362/1991 všetci občania Únie, ktorí majú požadovanú odbornú kvalifikáciu. Ďalej dodáva, že smernica 2005/36 zmenená smernicou 2013/53 upravuje vzájomné uznávanie odbornej kvalifikácie farmaceutov.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Consiglio di Stato (Štátna rada), je preto prípustný.
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 49 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu opatreniu, ktoré v prípade prevodu obecnej lekárne prostredníctvom pridelenia verejnej zákazky priznáva bezpodmienečné predkupné právo farmaceutom, ktorí sú v nej zamestnaní.
Na účely zodpovedania tejto otázky treba preskúmať, či predkupné právo upravené v článku 12 ods. 2 zákona č. 362/1991 predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa, a ak áno, či toto obmedzenie môže byť opodstatnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. mája 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a i.,
C‑171/07 a C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, body
a
).
Pokiaľ ide najprv o existenciu obmedzenia slobody usadiť sa, treba pripomenúť, že článok 49 ZFEÚ bráni akémukoľvek vnútroštátnemu opatreniu, ktoré, hoci sa uplatňuje bez diskriminácie založenej na štátnej príslušnosti, môže brániť vo výkone slobody usadiť sa alebo spôsobiť, že sa výkon tejto slobody stane menej príťažlivým (rozsudok z 19. mája 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a i.,
C‑171/07 a C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, bod
).
Ako v tejto súvislosti zdôrazňuje generálny advokát v bode 47 svojich návrhov, s ohľadom na čas a peniaze, ktoré si vyžaduje účasť na postupe verejného obstarávania, by predkupné právo priznané farmaceutom zamestnaným v obecnej lekárni v prípade jej prevodu mohlo odradiť farmaceutov z iných členských štátov od účasti na tomto postupe.
Takéto konštatovanie platí o to viac, že predloženie ekonomicky najvýhodnejšej ponuky nezabezpečuje úspech vo verejnom obstarávaní. Farmaceut zamestnaný v obecnej lekárni totiž môže bez toho, aby sa zúčastnil na uvedenom verejnom obstarávaní, uplatniť svoje predkupné právo dorovnaním ponuky, ktorá je finančne najvýhodnejšia, a dosiahnuť tak prevod tejto lekárne.
Z toho vyplýva, že bezpodmienečné predkupné právo priznané farmaceutom, ktorí sú zamestnaní v obecnej lekárni, v prípade jej prevodu prostredníctvom pridelenia verejnej zákazky tým, že priznáva výhodu všetkým farmaceutom zamestnaným v obecnej lekárni, môže odradiť farmaceutov pochádzajúcich z iných členských štátov od nadobudnutia stálej prevádzkarne určenej na výkon ich profesijnej činnosti, alebo im v tom dokonca zabrániť.
V dôsledku toho takéto predkupné právo predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa zaručenej v článku 49 ZFEÚ.
Pokiaľ ide v druhom rade o existenciu odôvodnenia tohto obmedzenia, treba po prvé určiť, či vnútroštátne opatrenie sleduje legitímny cieľ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. mája 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a i.,
C‑171/07 a C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, bod
).
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že predkupné právo priznané farmaceutom zamestnaným v obecnej lekárni v prípade prevodu tejto lekárne prostredníctvom pridelenia verejnej zákazky má za cieľ zabezpečiť lepšiu správu farmaceutických služieb, a to jednak zaručením kontinuity pracovnoprávneho vzťahu zamestnaných farmaceutov a jednak zhodnotením ich riadiacich skúseností.
Takýto cieľ môže v rozsahu, v akom sa viaže na cieľ ochrany verejného zdravia, ktorý je výslovne uvedený v článku 52 ods. 1 ZFEÚ, odôvodniť obmedzenie slobody usadiť sa. Rovnako už bolo rozhodnuté, že obmedzenie slobody usadiť sa možno odôvodniť cieľom zabezpečiť spoľahlivé a kvalitné zásobovanie obyvateľstva liekmi, ktoré predstavuje naliehavý dôvod všeobecného záujmu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. decembra 2013, Venturini a i.,
C‑159/12 až C‑161/12
,
EU:C:2013:791
, body
až
).
Preto treba po druhé preskúmať, či obmedzenie slobody usadiť sa, ktoré predstavuje bezpodmienečné predkupné právo v prospech farmaceutov zamestnaných v obecnej lekárni v prípade prevodu tejto lekárne prostredníctvom pridelenia verejnej zákazky, je vhodné na zabezpečenie dosiahnutia sledovaného cieľa, a ak to tak je, či toto obmedzenie nejde nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné, teda či neexistujú opatrenia, ktoré by menej obmedzovali slobodu zaručenú článkom 49 ZFEÚ a zároveň by umožnili dosiahnuť tento cieľ rovnako účinne (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. mája 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a i.,
C‑171/07 a C‑172/07
,
EU:C:2009:316
, body
a
).
Pokiaľ ide o kontinuitu pracovnoprávneho vzťahu s cieľom zabezpečiť lepšiu správu farmaceutických služieb, nemožno ju považovať za vhodnú na zabezpečenie cieľa ochrany verejného zdravia.
Vnútroštátny súd totiž uvádza, že cieľ zachovania práv zamestnancov obecnej lekárne v prípade jej prevodu je v zásade zabezpečený uplatnením článku 2112 občianskeho zákonníka, ktorý preberá smernicu 2001/23.
Pokiaľ ide o zhodnotenie nadobudnutej odbornej praxe na účely zabezpečenia lepšej správy farmaceutických služieb, zo skutočností uvedených v spise, ktorý bol predložený Súdnemu dvoru, vyplýva, že bezpodmienečné predkupné právo poskytnuté farmaceutom zamestnaným v obecnej lekárni v prípade jej prevodu prostredníctvom pridelenia verejnej zákazky zavádza nevyvrátiteľnú domnienku, podľa ktorej títo zamestnanci môžu najlepšie uvedenú lekáreň prevádzkovať ako majitelia. Takéto predkupné právo sa neopiera o žiadne konkrétne posúdenie skutočne získanej skúsenosti, kvality poskytovanej služby ani úloh konkrétne vykonávaných v obecnej lekárni. Preto ho nemožno považovať za vhodný na dosiahnutie cieľa ochrany verejného zdravia.
V každom prípade treba uviesť, že vzhľadom na vnútroštátne právo sa prevod lekárne môže vykonávať len v prospech farmaceuta, ktorý je členom komory farmaceutov, ktorý už získal oprávnenie na nadobudnutie lekárne alebo má aspoň dva roky odbornej praxe. Okrem toho, že povolanie farmaceuta je regulovaným povolaním, tieto podmienky ako také ponúkajú určité záruky týkajúce sa odbornej spôsobilosti potenciálnych nadobúdateľov obecnej lekárne. Okrem toho, ako uvádza vnútroštátny súd, taký cieľ zhodnotenia odbornej praxe možno dosiahnuť menej obmedzujúcimi opatreniami, ako je pridelenie dodatočných bodov v rámci postupu verejného obstarávania v prospech uchádzačov, ktorí predložili dôkaz o skúsenostiach s prevádzkou lekárne.
Treba sa teda domnievať, že pokiaľ má bezpodmienečné predkupné právo priznané farmaceutom zamestnaným v obecnej lekárni v prípade jej prevodu prostredníctvom pridelenia verejnej zákazky za cieľ lepšiu správu farmaceutických služieb, za predpokladu, že skutočne sleduje cieľ týkajúci sa ochrany verejného zdravia, nie je vhodné na zabezpečenie dosiahnutia tohto cieľa, a v každom prípade ide nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné.
S ohľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu opatreniu, ktoré v prípade prevodu obecnej lekárne prostredníctvom pridelenia verejnej zákazky priznáva bezpodmienečné predkupné právo farmaceutom, ktorí sú v nej zamestnaní.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

Článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu opatreniu, ktoré v prípade prevodu obecnej lekárne prostredníctvom pridelenia verejnej zákazky priznáva bezpodmienečné predkupné právo farmaceutom, ktorí sú v nej zamestnaní.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.