CELEX: 62014TJ0818
Státní podpory
Podpory poskytnuté Belgií společnosti BSCA
Rozhodnutí, kterým se podpory prohlašují za zčásti slučitelné a zčásti neslučitelné s vnitřním trhem
Právně závazný akt
Promlčecí lhůta
Hospodářská povaha ILS
Podíl hospodářského využití zařízení
Chybné číselné údaje
Návrh na úpravu
Stanovení aktualizovaných hodnot
Povinnost uvést odůvodnění
Narušení hospodářské soutěže
Legitimní očekávání

Skutečnosti předcházející sporu
V roce 1991 Valonský region (Belgie) založil společnost Brussels South Charleroi Airport (BSCA) (dále jen „žalobkyně“ nebo „BSCA“), aby spravovala letiště Charleroi Bruxelles-Sud (Belgie) (dále jen „letiště Charleroi“).
Na základě úmluvy ze dne 9. července 1991 (dále jen „úmluva mezi regionem a společností BSCA“) poskytl Valonský region společnosti BSCA na dobu 50 roků koncesi na službu pro obchodní správu veřejného majetku letiště Charleroi, jakož i koncesi na veřejný majetek pro trvalé a výlučné užívání letištní oblasti.
Úmluva mezi regionem a společností BSCA stanoví rozdělení nákladů mezi Valonský region a společnost BSCA, včetně zadávacích podmínek, které tvoří přílohu k úmluvě mezi regionem a společností BSCA.
Dne 20. července 2000 schválil Valonský region směrování rámcové dohody o víceletém investičním programu na letišti Charleroi s uvedením zejména „konceptu nového terminálu pro cestující“ s celkovým rozpočtem ve výši 113,74 milionu eur.
Dne 8. listopadu 2000 přijal Valonský region prováděcí rozhodnutí ke svému rozhodnutí ze dne 20. července 2000, kterým došlo ke změnám u předpokladů víceletého investičního programu a celkové investiční náklady dosáhly částky 121 milionů eur.
Rozhodnutím ze dne 23. května 2001 Valonský region schválil stanovy a finanční plán společnosti Société wallonne des aéroports SA (Sowaer) na období let 2001 až 2004, a zejména celkovou částku investic na letiště Charleroi ve výši přibližně 93 milionů eur, z čehož 28 milionů bylo určeno na nový terminál.
Dne 1. července 2001 založil Valonský region společnost Sowaer, aby rozvíjela letištní infrastruktury regionu, dávala tyto infrastruktury k dispozici společnostem, které příslušná letiště budou spravovat, a udržovala je v provozním stavu tím, že bude na sebe přebírat náklady na velké opravy a údržbu.
Dodatkem č. 3 ze dne 29. března 2002, kterým se mění úmluva mezi Valonským regionem a společností BSCA, se region zavázal vyplácet společnosti BSCA dotaci, která jí umožní nést náklady související s letištními pozemky, stavbami a infrastrukturou, které jí dala do užívání společnost Sowaer, jakož i dotaci na proplacení výdajů vynaložených společností BSCA na protipožární službu a údržbu (dále jen „opatření z roku 2002“).
Dne 15. dubna 2002 uzavřela společnost Sowaer, která dne 29. března 2002 převzala koncesi na veřejný majetek poskytnutou společnosti BSCA v roce 1991, se společností BSCA úmluvu o sub-koncesi na veřejný majetek pro trvalé a výlučné užívání letištní oblasti (dále jen „úmluva z roku 2002“), podle níž mohla společnost BSCA využívat až do roku 2040 a výlučným způsobem letištní areál pro účely jeho provozování. Společnost Sowaer se zavázala, že provede investiční program a že bude provádět velké opravy a údržbu, pokud jde o pozemky, stavby a infrastrukturu. Jako protiplnění za sub-koncesi se společnost BSCA zavázala platit společnosti Sowaer proměnlivou roční část bez daně z přidané hodnoty (DPH) odpovídající 35 % výše poplatků z leteckých činností se stropní hranicí od roku 2002 a paušální roční poplatek bez DPH ve výši 9371000 eur, který by se měl rovněž časem vyvíjet.
Dne 3. dubna 2003 vzala valonská vláda na vědomí revizi investičního programu, která stanovila částku dodatečných investic ve výši 33 milionů eur, určenou na financování výstavby terminálu o kapacitě tří milionů cestujících, a nikoliv již 2 milionů cestujících a s větším parkovištěm automobilů, než se původně zamýšlelo (dále jen „opatření z roku 2003“).
Dne 4. dubna 2006 nahradila nová úmluva úmluvu z roku 2002, když přebrala podstatná ustanovení této úmluvy a jiná změnila, zejména způsoby výpočtu výše koncesionářských poplatků, které měla společnost BSCA platit společnosti Sowaer.
Souběžně byla dne 10. března 2006 změněna úmluva mezi regionem a společností BSCA jejím dodatkem č. 5, který stanoví, že předmětem vyrovnání ze strany Valonského regionu jsou nyní náklady vzniklé společnosti BSCA u služeb souvisejících s ochranou proti požáru, bezpečností pozemního provozu a bezpečností letiště s tím, že toto vyrovnání, které je omezeno stropní hranicí, je každoročně upravováno.
Úmluva mezi regionem a společností BSCA byla znovu změněna dodatkem č. 6 ze dne 15. ledna 2008, kterým byla kromě plnění služeb souvisejících s ochranou proti požáru, bezpečností pozemního provozu a bezpečností letiště pověřena společnost BSCA plněním služeb souvisejících se sledováním a zaznamenáváním letů, předběžným plánováním letů, řízením pozemního pohybu letadel, které spočívá v operacích, které mají v podstatě navádět letadla na jejich parkovací místa, a bezpečností, které zajišťoval předtím Valonský region. Dotace pokrývá nadále veškeré náklady spojené s těmito službami při zachování stropní hranice pro služby uvedené v bodě 12 výše.
Od 1. května 1997 začala na letišti Charleroi působit letecká společnost Ryanair Ltd. Od roku 2000 do roku 2013 se provoz na letišti Charleroi zvýšil z přibližně 200000 cestujících na téměř 7 milionů, přičemž společnost Ryanair představovala více než 70–80 % ze všech přepravených cestujících.
Komise Evropských společenství přijala dne 12. února 2004 rozhodnutí 2004/393/ES o výhodách poskytnutých Valonským regionem a letištěm Brussels South Charleroi Airport letecké společnosti Ryanair při zřízení její základny v Charleroi (
Úř. věst. 2004, L 137, s. 1
).
Rozsudkem ze dne 17. prosince 2008, Ryanair v. Komise (
T‑196/04
,
EU:T:2008:585
), Tribunál rozhodnutí 2004/393 zrušil.
Napadené rozhodnutí
Dne 1. října 2014 Komise přijala rozhodnutí C(2014) 6849 final o opatřeních SA. 14093 (C76/2002) provedených Belgií ve prospěch společností BSCA a Ryanair (dále jen „napadené rozhodnutí“).
V napadeném rozhodnutí Komise připomněla, že rozhodnutí 2004/393 bylo zrušeno Tribunálem, takže toto zrušení mělo za následek znovuzahájení formálního vyšetřovacího řízení, které bylo uvedeným rozhodnutím ukončeno.
Komise také zdůraznila, že dopisem ze dne 23. července 2010 poskytla Belgickému království, jakož i zúčastněným stranám, které předložily připomínky v rámci formálního vyšetřovacího řízení zahájeného dne 11. prosince 2002, možnost předložit nové připomínky v rámci formálního vyšetřovacího řízení znovuzahájeného v návaznosti na rozsudek ze dne 17. prosince 2008, Ryanair v. Komise (
T‑196/04
,
EU:T:2008:585
).
Konečně Komise uvedla, že dopisem ze dne 21. března 2012 oznámila Belgickému království své rozhodnutí rozšířit řízení podle čl. 108 odst. 2 SFEU a vyzvala zúčastněné strany, aby předložily své připomínky k předmětným opatřením.
Mimoto úvodem Komise připomněla, že Soudní dvůr ustáleným způsobem vymezuje podniky jako jakoukoliv jednotku vykonávající hospodářskou činnost nezávisle na právní formě této jednotky a způsobu jejího financování a že hospodářskou činnost představuje jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo služeb na daném trhu. Komise kromě toho uvedla, že v rozsudku ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de Paris v. Komise (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
), Tribunál dospěl k závěru, že provozování letiště, které spočívá v poskytování letištních služeb leteckých společnostem, představuje hospodářskou činnost.
Komise se domnívala, že dotčená opatření byla poskytnuta žalobkyni na provoz a výstavbu infrastruktury po 12. prosinci 2000, datu rozsudku Aéroports de Paris v. Komise (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
). Komise připomněla, že do tohoto data bylo ustálenou praxí Komise soudit, že činnost rozvoje a správy letištní infrastruktury nepředstavuje hospodářskou činnost, která by spadala do oblasti působnosti čl. 107 odst. 1 SFEU. Po tomto rozsudku Komise konstatovala, že z důvodu postupné liberalizace trhu se tato činnost stala hospodářskou činností, s vyloučením činností, které nebyly hospodářské povahy a které obvykle spadaly do odpovědnosti státu při výkonu jeho výsad veřejné moci (body 346 až 348 odůvodnění).
Komise se domnívala, že dohoda ze dne 20. července 2000 (viz bod 4 výše) a rozhodnutí ze dne 8. listopadu 2000 (viz bod 5 výše) neznamenaly pro Valonský region závazek vůči třetí osobě a neměly neodvolatelnou, pevnou a konečnou povahu. Připomněla, že rozhodujícím kritériem pro den, ve který je státní podpora pokládána za udělenou, je datum právně závazného aktu, kterým se úřady zavazují, že příjemci podpory dotčené opatření udělí. Komise se domnívala, že tímto závazným aktem je úmluva z roku 2002 (body 353 a 354 odůvodnění).
V tomto ohledu Komise uvedla, že úmluva z roku 2002 spočívala v přenechání infrastruktury žalobkyni a že v investičním programu zahrnutém do úmluvy z roku 2002 došlo k podstatným změnám na základě opatření z roku 2003. Tyto změny programu představovaly podle Komise podstatnou změnu, a tedy novou státní podporu ve prospěch žalobkyně (body 362 a 363 odůvodnění).
Komise připomněla, že bylo nutné v souladu s judikaturou Soudního dvora vyloučit činnosti, které spadají obvykle do odpovědnosti státu při výkonu výsad veřejné moci z toho důvodu, že nejsou hospodářské povahy, přičemž tyto činnosti zahrnují zejména bezpečnost, kontrolu leteckého provozu, policii a celní záležitosti (bod 364 odůvodnění).
Komise nejprve odlišila investice a služby poskytované společností Sowaer, které musely být považovány za hospodářské povahy, od těch, které musely být považovány za nehospodářské povahy (body 364 až 374 odůvodnění), a dále přezkoumala konkrétně toto odlišení s ohledem na jednotlivé investice a služby financované v projednávané věci (body 375 až 400 odůvodnění).
Komise se domnívala, že jako státní podporu nelze kvalifikovat žádné z dotací spojených s protipožárními a bezpečnostními službami (body 377 až 385 odůvodnění).
Domnívala se naopak, že údržbářské služby, jakož i služby spojené s bezpečností pozemní dopravy (běžná údržba letiště, údržba budov, drah, okolí, pozemních komunikací, drobné opravy asfaltového povrchu, běžná údržba a oprava letištní dráhy a přístupových cest, provozní údržba a oprava osvětlení a světelné signalizace letištní dráhy, sekání trávy, odstraňování nečistot z letištní dráhy a jejich vyznačování, odstraňování sněhu a každá jiná služba, která zaručuje bezpečnost pozemního provozu, letiště a infrastruktury) jsou služby hospodářské povahy (body 390 až 400 odůvodnění) a že tomu bylo stejně u sledování a zaznamenávání letů, předběžného plánování letů a řízení pozemního pohybu letadel (body 401 až 404 odůvodnění).
Komise konstatovala, že za podobných okolností by se soukromý subjekt vycházející z předvídatelných možností nákladové efektivnosti nepodílel na takových transakcích. Podle Komise se v tomto případě jednalo o zjištění, zda by se za podobných okolností soukromý subjekt vycházející z předvídatelných možností nákladové efektivnosti a bez ohledů sociální povahy či ohledů na regionální nebo odvětvovou politiku podílel na stejných transakcích jako subjekt, který opatření poskytl. Komise tedy uplatnila kritérium soukromého subjektu v tržním hospodářství na jednotlivé investice a přijatá opatření (body 406 až 472 odůvodnění).
Komise vysvětlila důvody, proč byla tato opatření přičitatelná orgánům veřejné moci (body 473 až 483 odůvodnění).
Komise zaprvé přezkoumala slučitelnost podpor ve prospěch společnosti Ryanair a na základě své analýzy dospěla k závěru, že opatření ve prospěch této letecké společnosti nepředstavovala státní podpory (body 488 až 581 odůvodnění).
Komise zadruhé přezkoumala slučitelnost podpor poskytnutých žalobkyni s vnitřním trhem. Domnívala se, že podpory ve prospěch letiště Charleroi byly poskytnuty na pomoc regionálnímu rozvoji a že měly pozitivní dopad na hospodářství a zaměstnanost v Charleroi a jeho oblasti. I když tyto podpory přispívaly k dosažení cíle obecného zájmu, a sice hospodářského rozvoje Charleroi a jeho oblasti, Komise se nicméně domnívala, že musela přezkoumat, zda na základě bodu 114 sdělení Komise o pokynech ke státní podpoře letišť a leteckých společností (
Úř. věst. 2014, C 99, s. 3
, dále jen „pokyny“) uvedené podpory nepodněcovaly k duplikaci neziskových letišť. Domnívala se, že výhledy na využívání letiště Charleroi byly dostatečné, aby opodstatňovaly investice, a uvedla, že společnost BSCA dosáhla na konci roku 2013 běžného zisku před zdaněním ve výši 14,86 milionu eur, což je částka přesahující výši obdržené státní podpory. Konstatovala nicméně, že tyto podpory vyvolaly výrazné narušení hospodářské soutěže tím, že ovlivnily růst počtu cestujících na letišti Brusel-National (Belgie). Komise uvedla, že podle bodu 119 pokynů nesmí ke způsobilosti pro provozní podporu roční objem přepravy letiště přesáhnout 3 miliony cestujících. Jelikož letiště Charleroi bylo v této situaci, Komise se domnívala, že se toto ustanovení nepoužilo pro podpory poskytnuté před 4. dubnem 2014, datem, od kdy se použily pokyny (bod 171 uvedených pokynů). Komise tedy dospěla k závěru, že opatření provedená Belgickým královstvím ve prospěch žalobkyně na základě úmluvy z roku 2002 a opatření z roku 2002 a 2003 představovala až do dne 3. dubna 2014 státní podpory slučitelné s vnitřním trhem na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) SFEU a od 4. dubna 2014 státní podpory neslučitelné s vnitřním trhem (body 582 až 649 odůvodnění).
Komise zamítla použitelnost promlčecí lhůty na podpory poskytnuté žalobkyni zejména z důvodu, že opatření z roku 2002 zahrnovalo podstatné změny podpory původně poskytnuté úmluvou mezi regionem a společností BSCA (body 650 až 666 odůvodnění).
Stejně tak Komise zamítla použitelnost zásady ochrany legitimního očekávání na dotaci poskytnutou Valonským regionem a uvedla důvody, proč se žalobkyně takové zásady nemohla dovolávat (body 667 až 678 odůvodnění).
Za poslední Komise konstatovala, že přijetím úmluvy z roku 2002 a opatření z roku 2002 a 2003 provedlo Belgické království podpory ve prospěch žalobkyně v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU. Komise se domnívala, že tyto podpory byly tvořeny rozdílem mezi poplatkem, který by požadoval soukromý subjekt v tržním hospodářství, a poplatky, které skutečně žalobkyně Valonskému regionu a společnosti Sowaer platila (bod 679 odůvodnění).
Výrok napadeného rozhodnutí zní následovně:
„Článek 1
1.   Opatření ve prospěch společnosti Ryanair […], tj. závazek valonské vlády u společnosti Ryanair ze dne 6. listopadu 2001, smlouva mezi společnostmi BSCA a Ryanair ze dne 2. prosince 2001, úmluva o společnosti Promocy ze dne 12. prosince 2001, smlouva mezi společnostmi Promocy a Leading Verge ze dne 31. ledna 2002, ministerská vyhláška ze dne 11. června 2004, dopis společnosti BSCA ze dne 24. června 2004 určený společnosti Ryanair, obchodní dohoda mezi společnostmi BSCA a Ryanair ze dne 9. prosince 2005, dodatek ze dne 6. prosince 2010 ke smlouvě mezi společnostmi BSCA a Ryanair a postoupení podílů společnosti BSCA ve společnosti Promocy dne 31. března 2010, nepředstavují státní podporu ve prospěch společnosti Ryanair podle čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
2.   Opatření ve prospěch společnosti [BSCA], která tvoří úmluva mezi společností [Sowaer] a společností BSCA ze dne 4. dubna 2006, dodatek 5 k úmluvě mezi Valonským regionem a společností BSCA ze dne 10. března 2006 a dodatek 6 k úmluvě mezi Valonským regionem a společností BSCA ze dne 15. ledna 2008, nepředstavují státní podporu ve prospěch společnosti BSCA podle čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 2
1.   Opatření protiprávně provedená [Belgickým královstvím] v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie ve prospěch společnosti BSCA na základě úmluvy o sub-koncesi mezi společnostmi Sowaer a BSCA ze dne 15. dubna 2002, dodatku 3 k úmluvě mezi Valonským regionem a společností BSCA ze dne 29. března 2002 a rovněž rozhodnutí Valonského regionu o investici ze dne 3. dubna 2003 představují až do dne 3. dubna 2014 státní podporu slučitelnou s vnitřním trhem na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování Evropské unie.
2.   Za předpokladu, že představuje státní podporu podle čl. 107 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie, je navýšení kapitálu společnosti BSCA upsané dne 3. prosince 2002 společností Sowaer státní podporou slučitelnou s vnitřním trhem na základě čl. 107 odst. 3 písm. c) Smlouvy o fungování Evropské unie.
Článek 3
Opatření protiprávně provedená [Belgickým královstvím] v rozporu s čl. 108 odst. 3 Smlouvy o fungování Evropské unie ve prospěch společnosti BSCA na základě úmluvy o sub-koncesi mezi společnostmi Sowaer a BSCA ze dne 15. dubna 2002, dodatku 3 k úmluvě mezi Valonským regionem a společností BSCA ze dne 29. března 2002 a rovněž rozhodnutí Valonského regionu o investici ze dne 3. dubna 2003 představují ode dne 4. dubna 2014 státní podporu neslučitelnou s vnitřním trhem na základě čl. 107 odst. 1 zmíněné Smlouvy.
Článek 4
1.   [Belgické království] ukončí podporu uvedenou v článku 3 tím, že zvýší koncesionářský poplatek hrazený společností BSCA minimálně na úroveň koncesionářského poplatku v souladu s tržní cenou a získá od příjemce zpět částky podpory obdržené na základě opatření uvedených v článku 3 počínaje dnem 4. dubna 2014.
2.   K částkám, které je nutno vrátit, se přičítají úroky počínaje dnem, kdy byly dány k dispozici příjemci, až do jejich skutečného vrácení.
3.   Úrok bude vypočten jako složený úrok podle kapitoly V nařízení (ES) č. 794/2004.
4.   [Belgické království] zruší všechny neprovedené platby podpor uvedených v článku 3 počínaje dnem přijetí tohoto rozhodnutí.
Článek 5
1.   Navrácení podpory uvedené v článku 3 se provede s okamžitým účinkem.
2.   [Belgické království] zajistí, aby toto rozhodnutí bylo provedeno ve lhůtě čtyř měsíců ode dne jeho oznámení.
Článek 6
1.   Do dvou měsíců od oznámení tohoto rozhodnutí poskytne [Belgické království] Komisi tyto informace:
a)
dny, kdy společnost BSCA uhradila koncesionářské poplatky za rok 2014, a výpočet úroků z navrácení;
b)
podrobný popis již přijatých a plánovaných opatření pro dosažení souladu s tímto rozhodnutím;
c)
doklady prokazující, že příjemci bylo nařízeno podporu vrátit.
2.   [Belgické království] bude Komisi informovat o vývoji vnitrostátních opatření přijatých s cílem vykonat toto rozhodnutí až do úplného navrácení podpor uvedených v článku 3. Na pouhou žádost Komise předloží neprodleně informace o již přijatých a plánovaných opatřeních pro splnění tohoto rozhodnutí. Rovněž poskytne podrobné informace o částkách podpory a úrocích, které již byly od příjemce získány zpět.
Článek 7
Toto rozhodnutí je určeno Belgickému království.“
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 19. prosince 2014 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
Komise předložila žalobní odpověď kanceláři Tribunálu dne 8. dubna 2015.
Podáními došlými kanceláři Tribunálu dne 3. a 15. dubna 2015 společnost Brussels Airlines SA/NV (dále jen „Brussels Airlines“) a společnost Brussels Airport Company SA (dále jen „Brussels Airport“) podaly návrh na vstup do probíhajícího řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání Komise.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 1. června 2015 žalobkyně požádala o důvěrné zacházení ve vztahu ke společnosti Brussels Airport a Brussels Airlines s některými údaji a informacemi obsaženými v žalobě a jejích přílohách, jakož i v žalobní odpovědi a jejích přílohách.
Žalobkyně předložila kanceláři Tribunálu repliku dne 15. června 2015 a dne 16. června 2015 nedůvěrné znění uvedené repliky.
Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 16. června 2015 požádala žalobkyně o důvěrné zacházení s některými údaji a informacemi obsaženými v replice a v jejích přílohách ve vztahu ke společnostem Brussels Airport a Brussels Airlines.
Dne 31. července 2015 předložila Komise kanceláři Tribunálu dupliku.
Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 24. srpna 2015 požádala žalobkyně o důvěrné zacházení ve vztahu ke společnostem Brussels Airport a Brussels Airlines s některými údaji a informacemi obsaženými v duplice a jejích přílohách.
Usneseními ze dne 7. září 2015, BSCA v. Komise (
T‑818/14
, nezveřejněné,
EU:T:2015:724
), a ze dne 7. září 2015, BSCA v. Komise (
T‑818/14
, nezveřejněné,
EU:T:2015:729
), předseda devátého senátu Tribunálu povolil vedlejší účastenství společností Brussels Airport a Brussels Airlines na podporu návrhových žádání Komise v projednávané věci a rozhodl, že o opodstatněnosti žádosti o důvěrné zacházení bude rozhodnuto později.
Usnesením ze dne 28. ledna 2016, BSCA v. Komise (
T‑818/14
, nezveřejněné,
EU:T:2016:75
), předseda devátého senátu Tribunálu vyhověl žádosti o důvěrné zacházení s ohledem na některé informace obsažené v žalobě a žalobní odpovědi, jakož i na některé údaje obsažené v několika přílohách a žádost o důvěrné zacházení ve zbývající části zamítl. Kromě toho byla žalobkyni stanovena vedoucím soudní kanceláře lhůta k předložení nedůvěrné verze písemností uvedených v bodech 1 a 2 výroku uvedeného usnesení, doručeného vedlejším účastnicím. Konečně bylo rozhodnuto, že o náhradě nákladů řízení bude rozhodnuto později.
Dopisem ze dne 2. března 2016 žalobkyně podala žádost o opravu usnesení uvedeného v bodě 46 výše.
Dne 5. dubna 2016 Komise oznámila Belgickému království opravu napadeného rozhodnutí s upřesněním, že chyby, které byly v tomto rozhodnutí zjištěny, nikterak neovlivňují závěry, které v něm byly učiněny.
Usnesením ze dne 11. dubna 2016, BSCA v. Komise (
T‑818/14 REC
, nezveřejněné,
EU:T:2016:302
), předseda devátého senátu Tribunálu provedl opravu usnesení ze dne 28. ledna 2016 uvedeného v bodě 46 výše.
Usnesením ze dne 13. dubna 2016, BSCA v. Komise (
T‑818/14
, nezveřejněné,
EU:T:2016:712
), předseda devátého senátu Tribunálu zrušil usnesení ze dne 28. ledna 2016, BSCA v. Komise (
T‑818/14
, nezveřejněné,
EU:T:2016:75
), a rozšířil žádost o zachování důvěrnosti na další informace a údaje.
Dne 23. června 2016 žalobkyně podala návrh na úpravu žaloby z důvodu oprav, které Komise provedla v napadeném rozhodnutí opravou ze dne 5. dubna 2016.
Ve dnech 5. a 6. července 2016 společnost Brussels Airlines a společnost Brussels Airport předložily spis vedlejšího účastníka kanceláři Tribunálu.
Dne 15. září 2016 podala žalobkyně kanceláři Tribunálu vyjádření ke spisu vedlejšího účastníka jednak ze strany společnosti Brussels Airlines a jednak ze strany společnosti Brussels Airport, jakož i k přílohám.
Dne 22. září 2016 Komise předložila vyjádření k návrhu žalobkyně na úpravu žaloby.
Rozhodnutím ze dne 6. října 2016 byla projednávaná věc nově přidělena jinému soudci zpravodaji v zájmu řádného výkonu spravedlnosti.
Rozhodnutím ze dne 11. října 2016 předseda osmého senátu rozhodl o nespojení projednávané věci s věcí T‑474/16, Société wallonne des aéroports v. Komise.
Dne 24. listopadu 2016 předložily společnost Brussels Airlines a společnost Brussels Airport svá vyjádření k návrhu žalobkyně na úpravu žaloby.
Dne 12. ledna 2017 společnost Sowaer požádala o vstup do řízení jako vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání žalobkyně během ústní části řízení.
Usnesením ze dne 9. března 2017 bylo povoleno vedlejší účastenství společnosti Sowaer na podporu návrhových žádání žalobkyně během případné ústní části řízení.
Dne 5. dubna 2017 Tribunál rozhodl přidělit projednávanou věc osmému rozšířenému senátu.
Žalobkyně a na jednání společnost Sowaer navrhují, aby Tribunál:
–
zrušil články 3 až 6 napadeného rozhodnutí;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise a společnosti Brussels Airport a Brussels Airlines navrhují, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl;
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
K přípustnosti tabulek předložených žalobkyní
Na jednání chtěla žalobkyně předložit Tribunálu dvě tabulky, které měly přebírat číselné údaje obsažené v napadeném rozhodnutí.
Tribunál rozhodl na základě čl. 85 odst. 3 svého jednacího řádu, že bude považovat uvedené tabulky za nepřípustné, jelikož žalobkyně nezdůvodnila prodlení s jejich předložením.
K věci samé
Na podporu své žaloby se žalobkyně dovolává devíti žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení a ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, kterých se dopustila Komise při stanovení data rozhodnutí o poskytnutí finančních prostředků Valonským regionem. Druhý žalobní důvod vychází z promlčení žalobního nároku Komise. Třetí žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení, nesprávného skutkového zjištění a ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, kterých se Komise dopustila při kvalifikaci „Instrument Landing System“ (systém pro přesné přiblížení a přistání, dále jen „ILS“) jako investice hospodářské povahy, jakož i z nedostatku odůvodnění při kvalifikaci ILS jako investice hospodářské povahy. Čtvrtý žalobní důvod vychází z nesprávného skutkového zjištění a ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu Komisí při zohlednění podílu ve výši 7 % odpovídajících nehospodářskému využití investičních nákladů vynaložených na nový terminál, a z nedostatku odůvodnění při zohlednění tohoto procentního podílu. Pátý žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení, nesprávných skutkových zjištění, zjevně nesprávných posouzení skutkového stavu a nedostatku odůvodnění, kterých se Komise dopustila při stanovení čistých aktualizovaných hodnot opatření z roku 2002 a z roku 2003, čímž došlo k porušení čl. 107 odst. 1 SFEU. Šestý žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení, nesprávných skutkových zjištění a ze zjevně nesprávných posouzení skutkového stavu, kterých se Komise dopustila při stanovení čistých aktualizovaných hodnot opatření z roku 2002 a z roku 2003 a tedy při výpočtu dodatečného poplatku, který měla žalobkyně platit od 4. dubna 2014. Sedmý žalobní důvod vychází z nedostatku odůvodnění a z nesprávného právního posouzení Komise při stanovení výše dodatečného poplatku, který bylo nutné platit od 1. ledna 2016. Osmý žalobní důvod vychází z nesprávného právního posouzení, nesprávného skutkového zjištění, zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu a z nedostatku odůvodnění, kterých se Komise dopustila při přezkumu relevantního trhu a údajných narušení hospodářské soutěže mezi letištěm Charleroi a letištěm Brusel-National plynoucích z podpory. Devátý žalobní důvod vychází z porušení zásady ochrany legitimního očekávání.
K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného právního posouzení a ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, kterých se Komise dopustila při stanovení data rozhodnutí o poskytnutí finančních prostředků Valonským regionem
Podle žalobkyně opatření z roku 2002 a z roku 2003 spočívala ve skutečnosti v opatřeních přijatých v rozhodnutí ze dne 20. července 2000, potvrzeném rozhodnutím ze dne 8. listopadu 2000, takže tato opatření předcházela rozsudku ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de Paris v. Komise (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
). V tomto ohledu žalobkyně podotýká, že investiční program pro letiště Charleroi, který tvoří přílohu k úmluvě z roku 2002, je stejný jako investiční program, který Valonský region schválil dne 20. července 2000 a který byl potvrzen dne 8. listopadu 2000. Žalobkyně kromě toho zdůrazňuje, že její obchodní strategie stanovená v červenci 2000 již obsahovala zejména nový terminál, parkoviště pro automobily a prodloužení letištní dráhy.
Žalobkyně rovněž tvrdí, že právě ke dni 20. července a 8. listopadu 2000 se Valonský region zavázal poskytnout podpory. Rozhodnutí přijatá v těchto dnech byla závazná, jelikož byla dostatečně přesná vzhledem k dotyčnému projektu. Žalobkyně dodává, že uvedená rozhodnutí překračovala meze obecné dohody, již ze své podstaty abstraktní, a konkrétně stanovila přidělení investic. Uvedená rozhodnutí totiž nelze považovat za pouhá prohlášení o úmyslu, jelikož stanovila principiální závazek valonské vlády, stanovení celkové částky financování na základě tehdy dostupných informací a s ním související finanční plán. Žalobkyně dodává, že dotčené akty totiž obsahovaly všechny informace dostatečné pro popsání neodvolatelných závazků financování. Úmluva z roku 2002 tato rozhodnutí pouze potvrdila. V tomto ohledu žalobkyně poznamenává, že odkaz na rozhodnutí ze dne 20. července a 8. listopadu 2000 v rámci finančního plánu společnosti Sowaer zdůraznil jejich závazný charakter.
Konečně žalobkyně poznamenává, že poskytnutí opatření, o kterých bylo rozhodnuto rozhodnutími ze dne 20. července a 8. listopadu 2000, jí bylo oznámeno dlouho před 12. prosincem 2000.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut.
V tomto ohledu je nejprve třeba připomenout, že v rozsudku ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de Paris v. Komise (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
), Tribunál dospěl k závěru, že provozování letiště, jež spočívá v poskytování letištních služeb leteckým společnostem, je hospodářskou činností (viz zejména body 107 a 120 uvedeného rozsudku).
Kromě toho v bodech 346 a 347 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise učinila následující zjištění:
„(346)
Až do rozsudku [ze dne 12. prosince 2000 ve věci Aéroports de Paris v. Komise (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)] tak bylo ustálenou praxí Komise soudit, že činnost rozvoje a správy letištní infrastruktury nepředstavuje hospodářskou činnost, která by spadala do oblasti působnosti čl. 107 odst. 1 SFEU. Po rozsudku [ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de Paris v. Komise (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)], Komise konstatovala, že z důvodu postupné liberalizace trhu se tato činnost stala činností hospodářskou. Jak upřesňují pokyny ke státní podpoře letišť a leteckých společností […] v bodech 28 a 29, ‚od vyhlášení rozsudku [ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de Paris v. Komise (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)] je tak třeba mít za to, že provozování a výstavba letištní infrastruktury podléhají systému kontroly státní podpory. Kvůli nejistotě, která panovala před vynesením rozsudku [ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de Paris v. Komise (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)], mohly orgány veřejné moci naopak legitimně předpokládat, že financování letištní infrastruktury nepředstavuje státní podporu, a že tedy příslušná opatření nemusí být oznamována Komisi. Z toho plyne, že finanční opatření uskutečněná před rozsudkem [ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de Paris v. Komise (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)] nemůže nyní Komise na základě pravidel státní podpory zpochybnit‘.
(347)
Je proto nutno určit, zda opatření ve prospěch společnosti BSCA na provozování a výstavbu letištní infrastruktury byla poskytnuta před nebo po 12. prosinci 2000, tj. dni vynesení rozsudku [Aéroports de Paris v. Komise (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
)].“
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je kritériem pro určení okamžiku poskytnutí podpory kritérium právně závazného aktu, kterým se příslušný vnitrostátní orgán zavazuje k poskytnutí podpory příjemci (rozsudek ze dne 19. května 2015, Diputación Foral de Bizkaia v. Komise,
T‑397/12
, nezveřejněný,
EU:T:2015:291
, bod
; v tomto smyslu viz rovněž rozsudky ze dne 14. ledna 2004, Fleuren Compost v. Komise,
T‑109/01
,
EU:T:2004:4
, body
a
, a ze dne 30. listopadu 2009, Francie a France Télécom v. Komise,
T‑427/04 a T‑17/05
,
EU:T:2009:474
, bod
) prostřednictvím nepodmíněného a podle zákona závazného příslibu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 15. února 2001, Rakousko v. Komise,
C‑99/98
,
EU:C:2001:94
, bod
, a usnesení ze dne 5. října 2016, Diputación Foral de Bizkaia v. Komise,
C‑426/15 P
, nezveřejněné,
EU:C:2016:757
, bod
). Toto kritérium nutně předpokládá, že ke dni poskytnutí podpory může být příjemce této podpory určen.
Bod B 12 IV rozhodnutí ze dne 20. července 2000, nadepsaný „Podmínky rozvoje regionálních letišť a související opatření v oblasti životního prostředí. Rámcová dohoda“, zní následovně:
„Vláda schvaluje směřování investičního programu pro letiště [Charleroi] a ukládá ministrovi pověřenému správou letišť, aby vládě předložil příslušný víceletý investiční program.“
Z tohoto rozhodnutí tak jasně vyplývá, že se valonská vláda nezavázala vůči žalobkyni, že jí poskytne podporu, ale naopak příslušný ministr se pouze zavázal předložit uvedené vládě opatření k provedení investičního programu. Kromě toho je třeba konstatovat, že žalobkyně není určena jako potenciální příjemce podpory.
Bod B 15 odst. 2 rozhodnutí ze dne 8. listopadu 2000, nadepsaný „Provedení rámcové dohody ze dne 20. července 2000 o regionálních letištích. Víceletý investiční program letiště [Charleroi]“, stanoví, že valonská vláda schválila „víceletý investiční plán pro období let 2000–2004“. Tento investiční plán stanoví zejména ve svém devátém a desátém pododstavci následující:
„[M]usí být provedeny úpravy původního smluvního rámce upravujícího vztahy mezi Valonským regionem a společností BSCA, jeho koncesionářem provozujícím letiště [Charleroi]; a to s cílem zvýšit efektivitu provozovatele na místě.
Bude tedy nutno upravit stávající dokumenty (úmluva o koncesi, zadávací podmínky a přiložené protokoly) v závislosti na novém vzorci, který bude zvolen pro financování investic.“
Toto ustanovení neponechává žádný prostor pro pochybnosti o skutečnosti, že konkrétní závazky mezi Valonským regionem a žalobkyně závisely na úpravě výše uvedených dokumentů.
Z toho vyplývá, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, rozhodnutí ze dne 20. července a 8. listopadu 2000 neobsahovala přesné a právně závazné závazky ze strany valonské vlády vůči žalobkyni. Jak ostatně uznává sama žalobkyně v replice, tato rozhodnutí představovala závazek valonské vlády s ohledem na její politické cíle a byla výsledkem shody ministrů v této vládě. Naopak z pouhého přečtení úmluvy z roku 2002 vyplývá, že teprve v tomto dokumentu byly stanoveny ve formě právních povinností podrobnosti o infrastruktuře a službách. Tato úmluva z roku 2002 se totiž vyznačuje investičním programem, jakož i výdaji, ke kterým se zavázaly Valonský region –Sowaer, a koncesním poplatkem, který se za to zavázala platit žalobkyně.
Z toho rovněž vyplývá, že při neexistenci přesných a závazných povinností v rozhodnutích ze dne 20. července a 8. listopadu 2000 jsou argumenty žalobkyně týkající se údajné shody mezi tabulkou připojenou k úmluvě z roku 2002 uzavřené mezi žalobkyní a společností Sowaer, a tabulkou obsaženou v rozhodnutích ze dne 20. července a 8. listopadu 2000, údajného oznámení rozhodnutí ze dne 20. července 2000 před datem vydání rozsudku ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de Paris v. Komise (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
), a jednání vedených již od září 2000 mezi ní a společností Ryanair irelevantní a musí být odmítnuty.
Konečně je nesporné, že společnost Sowaer poskytla žalobkyni infrastrukturu. Společnost Sowaer však byla založena až dne 1. července 2001.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že první žalobní důvod musí být zamítnut.
Ke druhému žalobnímu důvodu vycházejícímu z promlčení žalobního nároku Komise
V rámci druhého žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že se na podpory poskytnuté v roce 2000 vztahuje desetiletá promlčecí lhůta stanovená v čl. 15 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 659/1999 ze dne 22. března 1999, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku [108 SFEU] (
Úř. věst. 1999, L 83, s. 1
; Zvl. vyd. 08/001, s. 339), jelikož uplynulo více než deset let od okamžiku jejich poskytnutí a dnem 20. dubna 2011, kdy Komise zaslala Belgickému království první žádost o informace ohledně podpor, které jsou předmětem napadeného rozhodnutí.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut.
V tomto ohledu je třeba uvést, že tento žalobní důvod je založen výlučně na předpokladu, že sporné podpory byly poskytnuty rozhodnutími ze dne 20. července a 8. listopadu 2000.
V rámci přezkumu prvního žalobního důvodu bylo však konstatováno, že sporné podpory nebyly poskytnuty rozhodnutími ze dne 20. července a 8. listopadu 2000, ale úmluvou z roku 2002, tedy méně než deset let mezi poskytnutím podpor a zasláním první žádosti Komise o informace Belgickému království dne 20. dubna 2011, takže tento předpoklad je chybný.
Z toho vyplývá, že druhý žalobní důvod musí být rovněž zamítnut.
K třetímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného právního posouzení, nesprávného skutkového zjištění a ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, kterých se Komise dopustila při kvalifikaci ILS jako investice hospodářské povahy, jakož i z nedostatku odůvodnění při kvalifikaci ILS jako investice hospodářské povahy
Ve třetím žalobním důvodu žalobkyně v podstatě v první části vytýká Komisi, že se dopustila nesprávného právního posouzení a zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu při kvalifikaci ILS jako investice hospodářské povahy, jakož i nedostatek odůvodnění při kvalifikaci ILS jako investice hospodářské povahy.
Podle žalobkyně je ILS systémem, který letadlům umožňuje přistávat za snížené viditelnosti. Celý tento systém sestává především ze tří částí: první část, a sice „localizer“, zajišťuje boční vedení letadla, druhá část, a sice „glide slope“, zajišťuje vertikální vedení letadla, a třetí část, a sice tzv. „hlášení vzdálenosti“, udává přibližování se k dráze. ILS tak musí být považován za vybavení nezbytné pro letovou navigaci a bezpečnost, zabezpečení a dosažení souladu letištních drah a zařízení s právními předpisy. V tomto ohledu žalobkyně odkazuje na kvalifikaci tohoto systému ze strany Belgocontrol (belgický orgán pro řízení leteckého provozu) a Eurocontrol. Kromě toho odkazuje na odkazy týkající se ILS v nařízení Komise (ES) č. 2096/2005 ze dne 20. prosince 2005, kterým se stanoví společné požadavky pro poskytování letových navigačních služeb (
Úř. věst. 2005, L 335, s. 13
), nařízení Komise (ES) č. 859/2008 ze dne 20. srpna 2008, kterým se mění nařízení Rady (EHS) č. 3922/91, pokud jde o společné technické požadavky a správní postupy platné pro obchodní leteckou dopravu (
Úř. věst. 2008, L 254, s. 1
), nařízení Komise (EU) č. 965/2012 ze dne 5. října 2012, kterým se stanoví technické požadavky a správní postupy týkající se letového provozu podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 216/2008 (
Úř. věst. 2012, L 296, s. 1
), a nařízení Komise (EU) č. 139/2014 ze dne 12. února 2014, kterým se stanoví požadavky a správní postupy týkající se letišť podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 216/2008 (
Úř. věst. 2014, L 44, s. 1
). Žalobkyně upřesňuje, že jelikož poskytování letových navigačních služeb je kvalifikováno jako služba, která není hospodářské povahy, v nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 550/2004 ze dne 10. března 2004 o poskytování letových navigačních služeb v jednotném evropském nebi (
Úř. věst. 2004, L 96, s. 10
; Zvl. vyd. 07/08, s. 31), jakož i v pokynech, ILS nemá jako nástroj nutný k letové navigaci hospodářskou povahu. Skutečnost, že instalace ILS není z právního hlediska povinná, na tom nic nemění.
Žalobkyně navíc Komisi vytýká, že neodůvodnila, proč ILS kategorie III není součástí zařízení nutného pro letovou navigaci, která nemají hospodářskou povahu.
V rámci druhé části tohoto žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že světelná signalizace na letištních drahách je rovněž činností nehospodářské povahy.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut.
Je třeba připomenout, že Komise v bodě 367 odůvodnění napadeného rozhodnutí konstatovala následující:
„Komise naopak považuje za náklady hospodářské povahy investice a velké opravy, které se týkají systému ILS kategorie III a světelné signalizace na letištních drahách. Tyto náklady nejsou totiž spojeny s výsadní pravomocí veřejné moci, ale jsou nedílnou součástí obchodního provozování infrastruktury, které spočívá v dání této infrastruktury k dispozici leteckým společnostem za uspokojivých bezpečnostních podmínek. Konkrétně zajištění bezpečnosti pozemního provozu (včetně během přistání a odletu) je nedílnou součástí obchodního provozování letiště, a je proto hospodářské povahy. V nedávném rozhodnutí Komise ohledně letiště Marseille byla ostatně bezpečnost provozování vyjmuta z oblasti ‚nehospodářských‘ činností.“
Nejprve je třeba uvést, že žalobkyně nezpochybnila zjištění Komise, podle kterého jsou ILS a světelná signalizace na letištních drahách samostatná zařízení.
Co se přitom týče světelné signalizace na letištních drahách, žalobkyně nepředložila žádný argument, podle kterého se jednalo o činnost nehospodářské povahy, jak to správně zdůraznila Komise, která vznáší námitku nepřípustnosti této části žalobního důvodu.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 21 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, který se na řízení před Tribunálem použije na základě čl. 53 prvního pododstavce tohoto statutu a čl. 76 písm. d) jednacího řádu, musí každá žaloba obsahovat předmět sporu, žalobní důvody a dovolávané argumenty, jakož i stručný popis uvedených žalobních důvodů.
Podle ustálené judikatury musí být tyto údaje dostatečně jasné a přesné, aby umožnily žalovanému připravit vlastní obhajobu a Tribunálu o žalobě rozhodnout, a to případně i bez dalších podpůrných informací. Za účelem zajištění právní jistoty a řádného výkonu spravedlnosti je třeba pro to, aby byla žaloba přípustná, aby hlavní skutkové a právní okolnosti, na kterých je založena, vyplývaly přinejmenším stručně, ale uceleně a srozumitelně, z textu samotné žaloby (usnesení ze dne 7. listopadu 2013, Arbos v. Komise,
C‑615/12 P
, nezveřejněné,
EU:C:2013:742
, bod
; viz rovněž rozsudek ze dne 25. října 2012, Arbos v. Komise,
T‑161/06
, nezveřejněný,
EU:T:2012:573
, bod
a citovaná judikatura).
Je přitom nutno konstatovat, že žaloba je v tomto ohledu v rozporu s čl. 76 písm. d) jednacího řádu, jelikož se žalobkyně omezila na dovolávání se nehospodářské povahy operace světelné signalizace na letištních drahách, avšak v tomto smyslu neuvedla žádný argument. Z toho vyplývá, že druhá část třetího žalobního důvodu musí být odmítnuta jako nepřípustná.
Pokud jde o přezkum argumentů žalobkyně na podporu nehospodářské povahy ILS kategorie III, je třeba připomenout, že hospodářskou činnost představuje jakákoli činnost spočívající v nabízení zboží nebo poskytování služeb na daném trhu (rozsudek ze dne 24. října 2002, Aéroports de Paris v. Komise,
C‑82/01 P
,
EU:C:2002:617
, bod
), oproti činnostem, které spadají do výkonu výsad veřejné moci.
V projednávané věci je tedy třeba určit, zda dotčená činnost souvisí svou povahou, svým účelem a pravidly, kterým podléhá, s výkonem výsad, které jsou typickými výsadami veřejné moci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. ledna 1994, SAT Fluggesellschaft,
C‑364/92
,
EU:C:1994:7
, bod
).
V tomto ohledu představují činnosti, které spadají do veřejné moci, typicky činnosti týkající se kontroly a správy vzdušného prostoru (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. ledna 1994, SAT Fluggesellschaft,
C‑364/92
,
EU:C:1994:7
, bod
, a ze dne 26. března 2009, SELEX Sistemi Integrati v. Komise,
C‑113/07 P
,
EU:C:2009:191
, bod
).
Je třeba připomenout, že ILS kategorie III, je, jak jej vymezila Komise, aniž by jí žalobkyně odporovala, nástroj pozemní navigace, který využívá rádiového signálu pro zvýšení přesnosti přistávání letadel chystajících se na přistání na letištní dráze, čímž umožňuje přistání bez rizika za nepříznivých meteorologických podmínek.
Jak vyplývá z odpovědí žalobkyně a společnosti Sowaer na podporu žalobkyně na jednání v návaznosti na otázku Tribunálu, jakož i z písemností ve spise, jedná se o nástroj užitečný, či dokonce pro některá letiště vzhledem k povaze jejich dopravy nutný či nezbytný, pro letovou navigaci při přistávání, i když není povinný na základě belgických nebo mezinárodních bezpečnostních norem v oblasti letové navigace. U letiště, které není vybaveno takovým zařízením, se může stávat, že letecké společnosti nebudou ochotny pravidelně na tomto letišti přistávat vzhledem k problémům, které mohou při přistání nastat v případě nepříznivých meteorologických podmínek.
Nicméně i kdyby tento nástroj byl povinný a i když je nezpochybnitelné, že přispívá, stejně jako další systémy, k bezpečnosti při přistání, nepřispívá ani ke kontrole a správě vzdušného prostoru, jak připustila na jednání žalobkyně a vedlejší účastnice na její podporu, ani k žádné jiné výsadě veřejné moci, která by mohla být vykonávána na letišti. Přispívá k poskytování služeb, které civilní letiště poskytuje v konkurenčním prostředí leteckým společnostem v rámci své obecné činnosti, která je činností hospodářské povahy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. října 2002, Aéroports de Paris v. Komise,
C‑82/01 P
,
EU:C:2002:617
, bod
).
Dále je třeba uvést, že žalobkyně nezpochybnila argument Komise, podle kterého má neexistence takového zařízení za následek pouze to, že za určitých meteorologických podmínek letecké společnosti, které využívají letiště, zruší své lety nebo je přesměrují na jiná letiště, která jsou takovým zařízením vybavena. Letiště, které není vybaveno ILS kategorie III, se tak nachází v méně výhodném konkurenčním postavení oproti letišti, které si takové zařízení nechalo nainstalovat, aniž by toto zjištění umožnilo vyloučit uvedené zařízení z jeho kvalifikace jako činnost hospodářské povahy.
Argument žalobkyně, podle kterého Belgické království v rámci správního řízení před vydáním napadeného rozhodnut uvedlo, že považuje systém ILS kategorie III za „prvek nutný k tomu, aby mohlo přijímat letecké společnosti, které na něm udržují základnu letadel, a pravidelné letecké spoje“, nemůže toto posouzení změnit.
Činnost týkající se přijímání leteckých společností, které „udržují na letišti základnu letadel, a pravidelných leteckých spojů“, nemůže znamenat, že taková činnost spadá pod výkon výsad veřejné moci.
Z toho vyplývá, že se žalobkyně nemůže právem dovolávat údajného požadavku týkajícího se letové navigace, který vyžaduje ILS kategorie III proto, aby toto zařízení spadalo pod výkon výsad veřejné moci, a tudíž nespadalo do kvalifikace jakožto systém hospodářské povahy.
Tento závěr není zpochybněn ostatními argumenty žalobkyně.
Skutečnost, že podle žalobkyně Belgocontrol považuje ILS kategorie III za zařízení na podporu navigace a že jej Eurocontrol definuje jako jeden ze tří systémů pro přistávání, které umožňují přesné přiblížení z hlediska navigace, neznamená, že se toto zařízení podílí na výsadách veřejné moci, s ohledem na zjištění učiněná v bodě 102 výše.
Odkaz na bod 14 přílohy I nařízení č. 965/2012, podle něhož „k přibližování kategorie III dochází za pomoci ILS“, se týká pouze definice pro účely technických požadavků stanovených v uvedeném nařízení. To samé platí, pokud jde o odkaz obsažený v podčásti E přílohy nařízení č. 859/2008, která nahrazuje přílohu III nařízení Rady (EHS) č. 3922/91 ze dne 16. prosince 1991 o harmonizaci technických požadavků a správních postupů platných v oblasti civilního letectví (
Úř. věst. 1991, L 373, s. 4
; Zvl. vyd. 07/01, s. 348).
Konečně, i když je skutečností, že provozovatel letiště musí zajistit, aby byly určeny a zavedeny prostředky a postupy zajišťující bezpečné podmínky „pro provoz na letišti za podmínek nízké dohlednosti“ [příloha IV nařízení č. 139/2014, část ADR.OPS. B.045, „Provoz za podmínek nízké dohlednosti“, písm. a)], nevyplývá z toho však, že instalace ILS kategorie III přispívá k výkonu výsad veřejné moci s ohledem na zjištění učiněná v bodě 102 výše.
Žalobkyně dále tvrdí, že jako zařízení pro letovou navigaci nemá ILS kategorie III hospodářskou povahu, jelikož podle bodu 5 odůvodnění nařízení č. 550/2004 „[p]oskytování letových navigačních služeb tak, jak navrhuje […] nařízení, je spojeno s výkonem veřejné moci, která není hospodářské povahy a neopravňuje k použití pravidel na ochranu hospodářské soutěže uvedených ve Smlouvě“.
V tomto ohledu je třeba uvést, že nařízení č. 550/2004 spadá do kontextu ustanovení nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 549/2004 ze dne 10. března 2004, kterým se stanoví rámec pro vytvoření jednotného evropského nebe (
Úř. věst. 2004, L 96, s. 1
; Zvl. vyd. 07/08, s. 23), jehož článek 2 definuje různé pojmy. Z článku 2 bodu 4 nařízení č. 549/2004 vyplývá, že „letovými navigačními službami“ se rozumějí „služby letového provozu, komunikační služby, navigační služby a služby pro přehled o provozu, meteorologické služby pro letovou navigaci a letecké informační služby“. Článek 2 bod 30 nařízení č. 549/2004 uvádí, že „navigačními službami“ se rozumějí „zařízení a služby, které poskytují letadlům informace k určování polohy a času“. Tyto navigační služby se tak odlišují od „letových provozních služeb“, definovaných v čl. 2 bodu 11 nařízení č. 549/2004, které zahrnují zejména „službu řízení letového provozu“, jež je definována v čl. 2 bodu 1 téhož nařízení jako služba poskytovaná za účelem zabránění nehod mezi letadly a urychlení a zajištění řádného toku letového provozu. Jak „navigační služby“, tak i „letové provozní služby“ jsou, jak bylo uvedeno výše, zahrnuty do „letových navigačních služeb“. Zařízení jako ILS kategorie III, které poskytuje letadlům informace o poloze ve vztahu k letištní dráze při jejich přistání, spadá jasně mezi navigační služby ve výše uvedeném smyslu.
I když se zdá, že z bodu 5 odůvodnění nařízení č. 550/2004, na který se odvolává žalobkyně, vyplývá, že „letové navigační služby“ spadají do výkonu veřejné moci, bod 13 odůvodnění téhož nařízení, který je konkrétnější, výslovně uvádí, že „navigační služby“, stejně jako některé jiné letové navigační služby, musí být prováděny za tržních podmínek, přičemž je třeba vzít v úvahu zvláštnosti těchto služeb a zachování vysoké úrovně bezpečnosti. Z různých ustanovení uvedeného nařízení totiž vyplývá, že určení poskytovatelů letových provozních služeb a poskytovatelů meteorologických služeb může probíhat mimo tržní podmínky, ale žádné ustanovení stejné povahy se nevztahuje na letové navigační služby. Je tedy třeba uvést, že i přes jeho zobecňující povahu nemá bod odůvodnění uplatněný žalobkyní oporu v žádném konkrétním ustanovení, které by mohlo vést k domněnce, že ILS kategorie III, zařízení navigačních služeb, spadá do výkonu veřejné moci a nikoliv pod hospodářskou činnost vykonávanou za tržních podmínek.
Z ustálené judikatury ostatně vyplývá, že body odůvodnění aktu Unie nemají právní závaznost a nemohou být účinně uplatňovány jako důvod pro odchýlení se od vlastních ustanovení dotčeného aktu (viz rozsudek ze dne 2. dubna 2009, Tyson Parketthandel,
C‑134/08
,
EU:C:2009:229
, bod
a citovaná judikatura), ani tím spíše od pravidel stanovených ve Smlouvě o FEU, jako jsou články 107 a108 SFEU, které se týkají podpor poskytovaných státy, zejména tím, že by byla omezena jejich působnost oproti tomu, co vyplývá z výkladu jejich znění a účelu unijním soudem.
Konečně žalobkyně odkazuje na bod 35 pokynů, ze kterého vyplývá, že „[v] kontextu letiště se má obecně za to, že činnosti jako řízení letového provozu, policie, celní odbavení, hasičská záchranná služba, činnosti nezbytné k ochraně civilního letectví před protiprávními činy a investice do infrastruktury a vybavení potřebných k výkonu těchto činností jsou [zpravidla] neekonomické povahy“.
Nicméně kromě toho, že bod 35 pokynů neodkazuje na vybavení nebo zařízení pro přistávání, žalobkyně nerozporovala tvrzení Komise, že pokud zařízení posiluje bezpečnost, neznamená to, že musí být nutně kvalifikováno jako nehospodářské.
Z toho vyplývá, že se Komise tím, že označila ILS kategorie III za systém hospodářské povahy, nedopustila se nesprávného posouzení, kterého se dovolává žalobkyně.
Konečně, pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého Komise dostatečně neodůvodnila, proč je systém ILS kategorie III hospodářské povahy, musí být rovněž odmítnut.
Je totiž třeba konstatovat, že kromě toho, že z bodu 367 odůvodnění napadeného rozhodnutí jasně vyplývá, že podle Komise „zajištění bezpečnosti pozemního provozu (včetně během přistání a odletu) je nedílnou součástí obchodního provozování letiště, a je proto hospodářské povahy“, samotné uvedení třetího žalobního důvodu žalobkyní dostatečným způsobem potvrzuje, že dokonale pochopila důvody, proč se Komise domnívala, že ILS kategorie III musí být považován za systém hospodářské povahy. Bod 367 odůvodnění napadeného rozhodnutí tedy umožnil žalobkyni seznámit se s důvody napadeného rozhodnutí a Tribunálu vykonat jejich přezkum (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. ledna 2004, Thermenhotel Stoiser Franz a další v. Komise,
T‑158/99
,
EU:T:2004:2
, bod
).
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že třetí žalobní důvod musí být zamítnut.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného skutkového zjištění a ze zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, kterých se Komise dopustila při zohlednění procentního podílu ve výši 7 % odpovídajících nehospodářskému využití investičních nákladů vynaložených na nový terminál, a z nedostatku odůvodnění při zohlednění tohoto procentního podílu
Ve čtvrtém žalobním důvodu žalobkyně vytýká Komisi jednak to, že se dopustila nesprávného skutkového zjištění a zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu při zohlednění procentního podílu odpovídajícího nehospodářskému využití investičních nákladů vynaložených na nový terminál, a jednak nedostatek odůvodnění při zohlednění tohoto procentního podílu.
Žalobkyně v podstatě vytýká Komisi, že pokud jde o nový letištní terminál, použila nesprávný rozdělovací klíč pro účely odlišení činností nehospodářské povahy od hospodářských činností. V tomto ohledu tvrdí, že z její zprávy předané Komisi dne 8. dubna 2014 vyplývá, že rozdělení činí 14,9 % pro prostory, jejichž využití je nehospodářské povahy, a 85,1 % pro prostory, jejichž využití má hospodářskou povahu.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut.
Je třeba připomenout, že Komise v bodě 366 odůvodnění napadeného rozhodnutí dovodila následující:
„Komise rovněž považuje za náklady nehospodářské povahy náklady související s investicemi a údržbou budov a vybavení používaných jak pro hospodářské, tak pro nehospodářské činnosti, a to v míře, která odpovídá jejich poměrnému používání pro nehospodářskou činnost. Konkrétně 7 % investičních nákladů vynaložených na nový terminál lze považovat za náklady nehospodářské povahy, protože 7 % plochy terminálu je obsazeno policejní službou, celní službou, pracovníky pověřenými kontrolou cestujících a zavazadel a rovněž pracovníky Veřejně služby Valonska (Sevice Public de Wallonie), kteří zajišťují bezpečnost areálu.“
Úvodem je třeba připomenout, že i když má Komise v oblasti státních podpor širokou posuzovací pravomoc, jejíž výkon zahrnuje hospodářská hodnocení, která musí být provedena v kontextu Evropské unie, neznamená to, že by se unijní soud musel zdržet přezkumu výkladu údajů hospodářské povahy, který provedla Komise (rozsudek ze dne 2. září 2010, Komise v. Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, bod
).
Podle judikatury Soudního dvora totiž musí unijní soud zejména ověřit nejen věcnou správnost dovolávaných důkazních materiálů, jejich věrohodnost a jejich soudržnost, ale rovněž přezkoumat, zda tyto důkazy představují všechny relevantní údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda o ně lze opřít závěry, které z nich byly vyvozeny (rozsudek ze dne 2. září 2010, Komise v. Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, bod
; viz rovněž obdobně rozsudek ze dne 15. února 2005, Komise v. Tetra Laval,
C‑12/03 P
,
EU:C:2005:87
, bod
).
Unijnímu soudu však v rámci tohoto přezkumu nepřísluší nahradit hospodářské posouzení Komise vlastním posouzením. Přezkum komplexních hospodářských posouzení uskutečněných Komisí, který provádí unijní soudy, je přezkumem omezeným, jenž se nutně omezuje na prověření, že byla dodržena procesní pravidla a pravidla týkající se odůvodnění, jakož i na přezkum věcné správnosti skutkových zjištění a neexistence zjevně nesprávného posouzení a zneužití pravomoci (viz rozsudek ze dne 2. září 2010, Komise v. Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, bod
a citovaná judikatura). V této souvislosti je nutno uvést, že je-li třeba, aby Komise za účelem ověření, zda opatření spadá do působnosti čl. 107 odst. 1 SFEU, použila kritérium obezřetného soukromého investora v tržním hospodářství, použití tohoto kritéria zpravidla vyžaduje komplexní hospodářské posouzení Komise (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. září 2010, Komise v. Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, bod
).
Právě s ohledem na tato kritéria týkající se rozsahu míry přezkumu unijního soudu uznaného judikaturou je třeba zkoumat čtvrtý až sedmý žalobní důvod.
Již nyní je třeba konstatovat, že žalobkyně nerozporovala tvrzení Komise uvedené v žalobní odpovědi, podle kterého Belgické království bylo třikrát (dopisy ze dne 24. února, 21. března a 4. dubna 2014), informováno, že investiční náklady na nový terminál nehospodářské povahy představovaly 7 % celkových vynaložených investic.
Ve své zprávě ze dne 8. dubna 2014 sdělené Komisi, ve které bylo vysvětleno, že 14,9 % ploch nového terminálu bylo nehospodářské povahy, žalobkyně přidala k prostorám využívaným výhradně spolkovou policií a jinými službami vykonávajícími poslání veřejné moci či bezpečnosti, které označila jako prostory k „poslání veřejné služby“ a které představovaly 7 % plochy terminálu, 7 % ploch využívaných technickými zařízeními, jako je vybavení k vytápění, 7 % běžných provozních ploch, jako jsou plochy odpovídající schodištím a chodbám, které označila za „společné prostory letiště“, a 100 % ploch, kde se vykonávají ve vztahu k veřejnosti nebo zboží výše uvedená poslání veřejné moci nebo bezpečnosti, jako jsou plochy určené pro pasovou kontrolu, které označila za „společné veřejné prostory“.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že jak uvedla žalobkyně v odpovědi na otázku Tribunálu na jednání, i když cestující využívají chodby pro účely celních kontrol, nedochází zejména k výkonu veřejné moci v těchto chodbách, nýbrž pouze v prostorách speciálně vyčleněných pro tyto kontroly. Průchozí místa, jakož i kavárny nemohou být mimoto, jak uvedla správně Komise na jednání, považovány za prostory, ve kterých dochází k výkonu výsad veřejné moci.
Důvod, proč je metodika, kterou použila žalobkyně k určení rozdělovacího klíče, vhodnější než metodika, kterou uplatnilo třikrát (dopisy ze dne 24. února, 21. března a 4. dubna 2014) Belgické království a která byla přijata Komisí, nevyplývá z přezkumu okolností projednávané věci.
V tomto ohledu je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co žalobkyně tvrdila na jednání, rozdělení 7 % pro prostory, jejichž využití je nehospodářské povahy, není vágním nebo vymyšleným odhadem belgické vlády, jelikož jak vyplývá z odpovědi belgické vlády na otázky Komise ze dne 11. března 2014, „plány posloužily jako základ pro výpočet […]“.
Na jednání žalobkyně dále tvrdila, že letiště Charleroi je neustále se vyvíjejícím letištěm na rozdíl od velkých letišť, jako je Paříž-Charles-de-Gaulle (Francie) nebo Londýn-Heathrow (Spojené království), jejichž počet cestujících je již 20 let stálý, takže podíl prostor k nehospodářskému využití se na letišti Charleroi vyvíjí.
Nicméně i za předpokladu, že by toto tvrzení bylo prokázáno, je třeba konstatovat, že žalobkyně nebyla schopna doložit vývoj letiště Charleroi mezi třemi dopisy belgické vlády ze dne 24. února, 21. března a 4. dubna 2014 a její vlastní zprávou ze dne 8. dubna 2014, tedy čtyři dny po posledním dopise uvedené vlády.
Za těchto okolností je třeba konstatovat, že se nelze domnívat, že se Komise dopustila nesprávného skutkového zjištění nebo zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, když na základě vlastních údajů, které jí byly poskytnuty Belgickým království, měla za to, že 7 % z celkové plochy letiště bylo vyhrazeno pro činnosti nehospodářské povahy, a když v napadeném rozhodnutí neodkázala na zprávu ze dne 8. dubna 2014.
Konečně, pokud jde o údajný nedostatek odůvodnění napadeného rozhodnutí v tomto bodě, je třeba uvést, že bod 366 odůvodnění napadeného rozhodnutí jasně ukazuje rozdělovací klíč použitý Komisí, který jak bylo uvedeno výše, byl belgickou vládou poskytnut třikrát. Kromě toho i když v bodě 366 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise neuvedla zprávu žalobkyně ze dne 8. dubna 2014, je třeba konstatovat, že z bodu 22 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že se toto rozhodnutí výslovně týká zprávy belgických orgánů ze dne 5. května 2014, v níž se uvádí, že „procentní podíl plochy určené pro nehospodářské veřejné služby ve srovnání s prostory určenými pro hospodářské činnosti, činí 14,9 %“, a že Komise jasně uvedla důvody, proč údaje poskytnuté Belgickým královstvím třikrát (dopisy ze dne 24. února, 21. března a 4. dubna 2014) musí být přijaty, což nutně žalobkyni umožnilo pochopit důvody, proč její vlastní údaje nemohly být přijaty, a Tribunálu vykonat přezkum. Když Komise uvedla, že „7 % investičních nákladů vynaložených na nový terminál lze považovat za náklady nehospodářské povahy, protože 7 % plochy terminálu je obsazeno policejní službou, celní službou, pracovníky pověřenými kontrolou cestujících a zavazadel a rovněž pracovníky Service Public de la Wallonie (Veřejná služba Valonska), kteří zajišťují bezpečnost areálu“, Komise v podstatě upřesnila, že pouze náklady inherentně a nutně související s takovými službami byly nehospodářské povahy, což žalobkyně ostatně dokonale pochopila, jak vyplývá z argumentů, které předložila na podporu tohoto žalobního důvodu.
Čtvrtý žalobní důvod je tudíž třeba zamítnout.
K pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného právního posouzení, nesprávných skutkových zjištění, zjevně nesprávných posouzení skutkového stavu a nedostatku odůvodnění, kterých se Komise dopustila při stanovení čistých aktualizovaných hodnot opatření z roku 2002 a z roku 2003, čímž došlo k porušení čl. 107 odst. 1 SFEU
V pátém žalobním důvodu žalobkyně v podstatě zpochybňuje posouzení kritéria soukromého investora v tržním hospodářství, které provedla Komise. Domnívá se, že jak metoda, tak některé ukazatele při výpočtu použité Komisí jsou chybné. Tento žalobní důvod se sestává ze sedmi částí.
Před přezkumem jednotlivých částí pátého žalobního důvodu je třeba nejprve odpovědět na výtku žalobkyně, podle níž studie z roku 2001, nadepsaná „Risk Premiums for Other Markets“ (Rizikové prémie pro jiné trhy), nebyla dostupná na internetové adrese uvedené Komisí.
V tomto ohledu stačí konstatovat, že kromě toho, že tato studie byla zmíněna v poznámce pod čarou k bodu 437 odůvodnění napadeného rozhodnutí, v každém případě okolnost, podle níž nebyla odpovídající internetová adresa uvedená Komisí dostupná, nemůže vést k tomu, že by bylo třeba napadené rozhodnutí v tomto ohledu považovat za nedostatečně odůvodněné.
–
K první části, která se týká výpočtu investičních nákladů k provedení ke dni 15. dubna 2002
V bodě 431 odůvodnění napadeného rozhodnutí je obsažena tabulka 13, nadepsaná „Investiční náklady k provedení ke dni 15. dubna 2002 (v milionech eur)“. Tato tabulka obsahuje následující řádky:
Žalobkyně tvrdí, že poslední sloupec tabulky uvedené v bodě 142 výše obsahuje chyby.
V žalobní odpovědi Komise uznala, že některé číselné údaje uvedené v této tabulce jsou chybné. Tvrdí však, že s výjimkou chyb uvedených žalobkyní jsou částky pro jednotlivé roky a celkem v tabulce 13 správné. Čistá aktualizovaná hodnota opatření z roku 2002 byla vypočtena na základě tabulky 14, nadepsané „Investiční náklady na činnosti hospodářské povahy, které Komise zohlednila při výpočtu čisté aktualizované hodnoty opatření z roku 2002“, v níž jsou uvedeny správné číselné údaje. Proto je Komise toho názoru, že nepřesnosti zjištěné v tabulce 13 neměly žádný vliv na celkový objem investic uvedený v tabulce 13, a tudíž na výpočet aktualizované hodnoty.
V opravě provedla Komise opravu dotčených číselných údajů (1,78 > 1,55, 0,62 > 0,27 a 0,05 > 0,03).
I když jsou takové chyby politováníhodné, je třeba konstatovat, že žalobkyně nezpochybňuje, že dotčené chyby neměly žádný vliv na výpočet čisté aktualizované hodnoty opatření z roku 2002 podle metody a hodnot použitých Komisí. Při dotazu Tribunálu k tomuto bodu během jednání žalobkyně nebyla schopna uvést vliv, který měly tyto chyby na výpočet čisté aktualizované hodnoty opatření z roku 2002.
Z toho vyplývá, že první část pátého žalobního důvodu je irelevantní, a musí být v důsledku toho zamítnuta.
–
K druhé části týkající se metody výpočtu čistých aktualizovaných hodnot
Podle žalobkyně se Komise dopustila pochybení při výpočtu čisté aktualizované hodnoty hotovostních toků s mírou aktualizace 9 % a čisté aktualizované hodnoty opatření z roku 2002.
Zatímco u opatření z roku 2002 Komise v bodě 438 odůvodnění napadeného rozhodnutí dospěla k čisté aktualizované hodnotě hotovostních toků s mírou aktualizace 9 % – ve výši 76,48 milionů eur a k čisté aktualizované hodnotě opatření z roku 2002 – ve výši 75 milionů eur, znalci zmocnění žalobkyní dospěli k čisté aktualizované hodnotě hotovostních toků se stejnou mírou aktualizace ve výši [
důvěrné
] (
) milionů eur a k čisté aktualizované hodnotě uvedeného opatření ve výši [
důvěrné
] milionů eur.
V žalobní odpovědi Komise uznala, že částka – 83,70 milionu eur je správná a že čistá aktualizovaná hodnota činila [
důvěrné
] milionů eur. Rozdíl mezi částkami ve výši [
důvěrné
] milionů eur a [
důvěrné
] milionů eur byl výsledkem dvou nesprávných skutkových zjištění, která žalobkyně nezpochybnila.
Je třeba připomenout, že v bodech 437 až 439 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise učinila následující zjištění:
„(437)
Jak je vysvětleno v 424. bodě odůvodnění, Komise odhadla pro určení míry aktualizace vážené průměrné kapitálové náklady pro společnost Sowaer v okamžiku poskytnutí opatření. Tento odhad byl proveden na základě těchto údajů a předpokladů:
–
poměr mezi zadlužením a vlastním kapitálem společnosti Sowaer ve výši 30 %, a tudíž podíl dluhu na financování (r
D
) ve výši 23 %;
–
náklady dluhu před zdaněním (k
D
) rovnající se váženým průměrným nákladům dluhu před zdaněním společnosti Sowaer v roce 2002, tj. 4,9 % až 5,5 %;
–
riziková prémie (Δk) ve výši 5,51 %;
–
koeficient beta od 0,91 do 1,23;
–
pokud jde o náklady vlastního kapitálu, náklady před zdaněním kapitálu investovaného bez rizika (r
f
) ve výši 5,16 % až 5,37 %;
–
míra zdanění (t) ve výši 40,2 %.
Komise je na základě těchto údajů a předpokladů schopna vypočítat vážené průměrné kapitálové náklady (C) podle tohoto tradičního vzorce:
C = (1 – r
D
) * k
E
+ r
D
* k
D
kde kapitálové náklady (kE) jsou dány metodou ohodnocení finančních aktiv (CAPM) podle vzorce:
k
E
= r
f
+ β * Δk
Na základě tohoto vzorce a předchozích předpokladů Komise soudí, že míra aktualizace ve výši 9 % představuje rozumnou míru.
[…]
(438)
Čisté hotovostní toky uvedené v tabulce 19 a aktualizované mírou v hodnotě 9 % představují čistou aktualizovanou hodnotu – 83,7 milionu EUR.
(439)
Pro výpočet čisté aktualizované hodnoty za celou dobu trvání koncese je nutno přidělit konečnou hodnotu projektu v roce 2015. Uvedeného se dosáhne předpokladem, že se hotovostní tok od roku 2015 rovná průměrnému toku za období 2013–2015 navyšovanému o 2 % za rok. Protože se předpokládá, že od roku 2016 je zrušena stropní hranice u proměnlivé části koncesionářského poplatku, zvažovanými hodnotami za období 2013–2015 jsou hotovostní toky bez existence stropní hranice. Na základě těchto předpokladů Komise vypočítala, že konečnou hodnotu projektu v roce 2015 lze odhadnout na 8,07 milionu EUR.“
Je nesporné, že v opravě Komise nahradila v bodě 438 odůvodnění napadeného rozhodnutí „– 76,48“„– 83,7“, v bodě 439 odůvodnění uvedeného rozhodnutí „1,48“„8,07“ a v bodě 440 odůvodnění tohoto rozhodnutí „75“„75,63“.
Bez ohledu na spáchané chyby je třeba konstatovat, že žalobkyně nezpochybňuje tvrzení Komise, podle kterého opravené číselné údaje byly méně příznivé pro žalobkyni než údaje, které byly uvedeny v napadeném rozhodnutí, a že žalobkyně nezpochybnila ani zjištění Komise, podle kterého kladné čisté hotovostní toky zamýšlené pro roky 2007 až 2009 byly zjevně nedostatečné pro vypořádání se se zápornými toky v jiných letech a zejména s investicemi v letech 2002 a 2003, což vedlo Komisi k závěru, že žádný soukromý investor by dotčené investice neprovedl.
Žalobkyně dále tvrdí, že její vlastní poradci získali hodnoty výrazně odlišné od hodnot Komise, když se snažili převzít stejný vzorec a navrhli náhradní vzorce, které se běžně používají ve finančním odvětví, což prokazuje, že analýza provedená Komisí je hodna kritiky.
V tomto ohledu pouhá skutečnost, že poradce žalobkyně dospěl k odlišným výsledkům se stejným vzorcem nebo s odlišným vzorcem, nestačí k závěru, že vzorec použitý pro výpočet vážených průměrných kapitálových nákladů pro společnost Sowaer v okamžiku poskytnutí opatření zvoleného Komisí je zjevně nesprávný (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. září 2010, Komise v. Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, bod
).
Argument žalobkyně, podle kterého údaje poskytnuté Komisí týkající se vzorce nebyly přesné, je irelevantní, jelikož Komise uznala, že výpočty poradce žalobkyně byly správné.
Žalobkyně Komisi rovněž vytýká, že neodůvodnila nebo velmi nedostatečně odůvodnila volbu vzorce pro výpočet vážených průměrných kapitálových nákladů pro společnost Sowaer v okamžiku poskytnutí opatření, použité ukazatele a hodnoty a nepodložila dané údaje zprávami poradců nebo nezávislých znalců.
V tomto ohledu je třeba uvést, že ze základného nařízení, a sice nařízení č. 659/1999, ani z judikatury citované žalobkyní nevyplývá, že by Komise byla povinna konzultovat nezávislé znalce pro určení použitelné metody nebo za účelem kontroly jejích výpočtů a jejich potvrzení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 25. června 1998, British Airways a další v. Komise,
T‑371/94 a T‑394/94
,
EU:T:1998:140
, bod
; ze dne 16. března 2000, Astilleros Zamacona v. Komise,
T‑72/98
,
EU:T:2000:79
, bod
, a ze dne 16. března 2016, Frucona Košice v. Komise,
T‑103/14
,
EU:T:2016:152
, bod
).
Co se týče výtky, podle které je napadené rozhodnutí nedostatečně odůvodněné, je třeba poukázat na to, že vzorec pro výpočet čisté aktualizované hodnoty opatření z roku 2002 a použité údaje byly převzaty v bodě 437 odůvodnění napadeného rozhodnutí a že na základě této informace byl poradce žalobkyně schopen konstatovat chyby, kterých se Komise dopustila při použití tohoto vzorce a které byly následně opraveny ve smyslu uvedeném žalobkyní. Z toho vyplývá, že si žalobkyně nemůže stěžovat na nedostatek odůvodnění napadeného rozhodnutí.
Ačkoli jsou pochybení, kterých se dopustila Komise v bodech 438 až 440 odůvodnění napadeného rozhodnutí politováníhodné a učinily přípravu obhajoby žalobkyně a přezkum napadeného rozhodnutí Tribunálem složitějšími, je nicméně nutno konstatovat, že není zjevné, že by opravené číselné údaje mohly zneplatnit závěr Komise, podle něhož nebylo v projednávané věci dodrženo kritérium soukromého subjektu.
Kromě toho v rozsahu, v němž žalobkyně uvádí, že použila stejný vzorec jako Komise, avšak s odlišnými hodnotami parametrů, tato skutečnost bude posouzena konkrétně v rámci přezkumu následujících částí tohoto žalobního důvodu, které hodnoty těchto parametrů přijaté Komisí výslovně zpochybňují.
Druhá část pátého žalobního důvodu musí tudíž být zamítnuta.
–
K třetí části týkající se koeficientu beta
Žalobkyně vytýká Komisi, že se dopustila nesprávného skutkového zjištění a zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu tím, že definice koeficientu beta je chybná. Podle jejího názoru koeficient beta měří nikoli „nákladovou efektivnost určitého aktiva v porovnání s trhem“, ale „kolísání určitého aktiva v porovnání s trhem“. Dodává, že hodnoty beta neodpovídají hodnotám zjištěným jejím poradcem. Podle žalobkyně tyto odhady a nepřesnosti měly dopad na výpočet čisté aktualizované hodnoty opatření z roku 2002 a 2003, jelikož koeficient beta je zahrnut do výpočtu kapitálových nákladů.
V tomto ohledu stačí uvést, že i za předpokladu, že by definice koeficientu beta ze strany Komise nebyla správná, nezdá se, že by toto pochybení mělo vliv na výpočty kapitálových nákladů, a tudíž mohlo ovlivnit závěr Komise, podle kterého by soukromý investor v tržním hospodářství předmětné investice neprovedl. Kromě toho pouhá skutečnost, že poradce žalobkyně určil jiné hodnoty pro koeficient beta, nestačí k prokázání zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu ze strany Komise při výběru uvedeného koeficientu.
Argument žalobkyně, podle kterého nebyla schopna ověřit přesnost údajů a definici koeficientu beta převzatou Komisí, musí být odmítnut, jelikož je nesporné, že z písemností ve spise vyplývá, že žalobkyně byla schopna provést jejich přezkum a dovolávat se pochybení, ke kterému podle ní došlo na základě tabulek předložených v rámci správního řízení.
Z výše uvedeného vyplývá, že třetí část pátého žalobního důvodu musí být zamítnuta.
–
Ke čtvrté části týkající se sazby daně použité při výpočtu čisté aktualizované hodnoty opatření z roku 2003
Podle žalobkyně se Komise dopustila jednak nesprávného skutkového zjištění tím, že použila sazbu daně ve výši 40,2 % za účelem posouzení čisté aktualizované hodnoty opatření z roku 2003, přestože byla tato sazba snížena na 33,99 % od 1. ledna 2003, a jednak zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, když založila svůj výpočet na této chybné hodnotě.
Ve fázi žalobní odpovědi Komise uznala, že sazba daně ve výši 40,2 % pro rok 2003 byla chybná, takže rozsah koeficientu beta pro tento rok se pohyboval mezi 0,91 a 1,25 místo 0,91 a 1,23.
Je nutno konstatovat, že tato část musí být zamítnuta, jelikož v projednávaném případě není zjevné, že chyba v sazbě daně pro rok 2003 mohla mít vliv na závěr Komise, podle kterého by soukromý investor v tržním hospodářství předmětné investice neprovedl.
–
K páté části týkající se odhadu nákladů před zdaněním kapitálu bez rizika použitého při výpočtu čisté aktualizované hodnoty
Podle žalobkyně se při určení čisté aktualizované hodnoty z roku 2002 Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu tím, že odkázala na úrokovou míru u belgických dluhopisů na deset let pro odhad nákladů před zdaněním kapitálu investovaného bez rizika. Podle ní totiž společnost Sowaer mohla stejně tak odkázat na úrokovou míru pro německé dluhopisy na deset let při uzavírání v roce 2002. Kromě toho v rámci opatření z roku 2003 Komise nevzala v úvahu relevantní míru z dubna 2003, ale míru odpovídající dubnu 2002.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že žalobkyně neuvádí, v jaké míře mohl odkaz na úrokovou míru německých dluhopisů na deset let změnit závěr Komise, podle kterého by soukromý investor v tržním hospodářství neprovedl dotčené investice, tj. do jaké míry mohla změna reference vést ke kladné čisté aktualizované hodnotě. Neuvedla totiž, jaká by byla úroveň čisté aktualizované hodnoty v tomto případě ve srovnání s číslem – 83,7 milionu eur uvedeným v bodě 438 odůvodnění napadeného rozhodnutí – nebo 75,63 milionu eur vypočítaným za celou dobu trvání koncese (do roku 2040) uvedeným v bodě 440 odůvodnění uvedeného rozhodnutí.
Konečně na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, Komise odhadla náklady před zdaněním kapitálu investovaného bez rizika na základě úrokové míry u belgických dluhopisů na deset let v dubnu 2003.
V replice žalobkyně vytýká Komisi, že nezohlednila odpočitatelnost odpisů investic a úroků, ačkoli dopad těchto daňových výhod na zisk podniků a nákladovou efektivnost investic je zásadní.
V tomto ohledu postačí uvést, že těmito úvahami žalobkyně uplatňuje ve skutečnosti nový žalobní důvod, který není výslovně ani implicitně uveden v žalobě, takže musí být prohlášen za nepřípustný.
Jen pro úplnost je třeba konstatovat, že žalobkyně nezpochybnila argumenty Komise, podle kterých nebyla alternativní metoda navržená proto, aby byly zohledněny daňové aspekty, vhodná v kontextu čistých strukturálních ztrát a nebyla by pro ni výhodnější než metoda použitá Komisí.
Z výše uvedeného vyplývá, že pátá část pátého žalobního důvodu musí být zamítnuta.
–
K šesté části týkající se odhadu poměru zadlužení vůči vlastnímu kapitálu a podílu dluhu na financování použitého při výpočtu čisté aktualizované hodnoty
Podle žalobkyně se Komise dopustila pochybení, když zhodnotila poměr zadlužení vůči vlastnímu kapitálu společnosti Sowaer na 30 % na základě analýzy
ex post
založené na rozvaze z roku 2002. Provedením analýzy
ex post
Komise nedodržela zásadu, podle níž posouzení dodržení zásady soukromého investora v tržním hospodářství musí být učiněno
ex ante
. Dále poradce žalobkyně dospěl k odlišným číselným hodnotám. Konečně žalobkyně zdůrazňuje, že společnost Sowaer není ani letecká společnost ani letiště, a že Komise nesprávně provedla porovnání s poměrem zadlužení vůči vlastnímu kapitálu leteckých společností.
Pokud jde o kritiku, podle níž Komise provedla analýzu
ex post
, Komise vysvětlila, aniž by jí žalobkyně odporovala, že rozvaha z roku 2001, pokud by existovala, by byla příliš stará na to, aby mohla poskytnout cílový poměr, tak jak byl určen ke dni 15. dubna 2002, tj. z pohledu
ex ante
, a jelikož společnost Sowaer byla založena dne 28. června 2001, její první hospodářský rok byl rozložen na dobu 18 měsíců odpovídající rozvaze pro rok 2002. Z toho vyplývá, že žalobkyně nemůže Komisi vytýkat, že se dopustila zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu provedením analýzy na základě rozvahy pro rok 2002.
Pouhá skutečnost, že poradce žalobkyně došel k odlišnému poměru zadlužení vůči vlastnímu kapitálu, nestačí k tomu, aby bylo prokázáno, že se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu. Mimoto Komise v duplice specifikovala, aniž jí žalobkyně odporovala, rozdíly mezi jejími vlastními číselnými údaji a údaji poradce žalobkyně, které byly způsobeny tím, že Komise vyloučila ze svého výpočtu nefinanční dluhy, což lze u investice tohoto druhu odůvodnit.
Konečně, pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého společnost Sowaer není součástí odvětví letectví, je irelevantní, jelikož Komise nepoužila průměrný poměr zadlužení vůči vlastnímu kapitálu leteckých společností, aby vypočítala čistou aktualizovanou hodnotu daných investic, ale použila skutečný poměr zadlužení vůči vlastnímu kapitálu společnosti Sowaer. Uvedení průměrného zadlužení vůči vlastnímu kapitálu leteckých společností v poznámce pod čarou č. 163 napadeného rozhodnutí je pouze pro srovnání a nemá vliv na příslušný výpočet.
Žalobkyně v replice kritizuje Komisi za to, že si zvolila období 2002–2010 pro stanovení poměru zadlužení vůči vlastnímu kapitálu. Má za to, že tato doba je příliš krátká.
V tomto ohledu stačí konstatovat, že žalobkyně účinně nerozporovala argument Komise, že uvedená doba byla jediná, pro kterou byly k dispozici číselné údaje.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že šestá část pátého žalobního důvodu musí být zamítnuta.
–
K sedmé části týkající se odhadu rizikové prémie použitého při výpočtu čisté aktualizované hodnoty
Podle žalobkyně je posouzení rizikové prémie ve výši 5,51 % chybné. Komise totiž zohlednila pouze jednu naměřenou hodnotu na americkém trhu, zatímco existuje podrobná a veřejně dostupná studie na belgickém trhu. Provedené výpočty, které zohlednily tento číselný údaj, proto nejsou důvěryhodné.
Tato výtka nemůže obstát.
Komise totiž tvrdila, aniž by jí žalobkyně odporovala, že navzdory žádostem z její strany žalobkyně v průběhu správního řízení nepředložila žádný jiný odhad.
Kromě toho v rozsahu, v němž žalobkyně vytýká Komisi, že neodůvodnila napadené rozhodnutí v tomto bodě, je třeba konstatovat, že Komise uvedla v bodě 437 odůvodnění napadeného rozhodnutí základ pro rizikovou prémii ve výši 5,51 %, a sice studii uvedenou v bodě 140 výše (viz poznámka pod čarou č. 164 napadeného rozhodnutí).
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že sedmá část pátého žalobního důvodu musí být zamítnuta, jakož i pátý žalobní důvod v plném rozsahu.
K šestému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného právního posouzení, nesprávných skutkových zjištění a ze zjevně nesprávných posouzení skutkového stavu, kterých se dopustila Komise při stanovení čistých aktualizovaných hodnot opatření z roku 2002 a z roku 2003, a tedy při výpočtu dodatečného poplatku, který měla žalobkyně platit od 4. dubna 2014
V šestém žalobním důvodu žalobkyně kritizuje následky nesprávných skutkových zjištění, nesprávného právního posouzení a zjevně nesprávných posouzení skutkového stavu, kterých se Komise dopustila při stanovení čistých aktualizovaných hodnot opatření z roku 2002 a z roku 2003 při výpočtu dodatečného poplatku, který měla žalobkyně platit společnosti Sowaer od 4. dubna 2014. Vzhledem k tomu, že podle napadeného rozhodnutí rozdíl mezi poplatkem v souladu s tržními cenami a poplatkem, který má hradit žalobkyně, představuje podporu, která má být navrácena, zjištěné chyby mají významný vliv na částku podpory, která má být navrácena.
V tomto ohledu stačí konstatovat, že tento žalobní důvod je založen výlučně na předpokladu, že pátý žalobní důvod je opodstatněný.
Vzhledem k tomu, že pátý žalobní důvod byl zamítnut, zamítnut musí být i šestý žalobní důvod.
K sedmému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nedostatku odůvodnění a z nesprávného právního posouzení, kterých se Komise dopustila při stanovení výše dodatečného poplatku, který bylo nutné platit od 1. ledna 2016
Sedmým žalobním důvodem žalobkyně vytýká Komisi, že neposkytla odpověď na její žádost o vysvětlení ze dne 17. listopadu 2014 týkající se výpočtu výše dodatečného poplatku, který musela platit od 1. ledna 2016 proto, aby byly dodrženy tržní ceny. Podle jejího názoru je zásadní a legitimní znát přesně výši vymáhaných podpor, což znamená přesné určení dodatečného koncesionářského poplatku.
A fortiori
Belgické království, kterému je určeno napadené rozhodnutí, nemůže mít pravomoc stanovit podle vlastního uvážení výši podpory, která byla prohlášena za neslučitelnou.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že jestliže žalobkyně tímto žalobním důvodem zamýšlí kritizovat skutečnost, že v napadeném rozhodnutí není uvedena přesná výše podpory k navrácení, stačí připomenout, že žádné ustanovení unijního práva nevyžaduje, aby Komise, když nařídí navrácení podpory, jež byla prohlášena za neslučitelnou s vnitřním trhem, určila přesnou částku podpory, která má být navrácena. Postačuje, aby rozhodnutí Komise obsahovalo informace umožňující osobě, jíž je uvedené rozhodnutí určeno, aby tuto částku sama stanovila bez nadměrných obtíží. Komise se tedy může platně omezit na konstatování povinnosti vrátit dotčené podpory a ponechat na vnitrostátních orgánech, aby vypočetly přesnou výši podpor, která má být navrácena (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 12. října 2000, Španělsko v. Komise,
C‑480/98
,
EU:C:2000:559
, body
a
, a ze dne 28. července 2011, Mediaset v. Komise,
C‑403/10 P
, nezveřejněný,
EU:C:2011:533
, body
a
).
Kromě toho v rozsahu, v němž žalobkyně zpochybňuje výši poplatku, kterou by měla platit, je třeba konstatovat, že Komise v bodě 686 odůvodnění napadeného rozhodnutí vymezila metodiku pro určení výše podpory, která má být navrácena.
Sedmý žalobní důvod musí být tedy zamítnut.
K osmému žalobnímu důvodu vycházejícímu z nesprávného právního posouzení, nesprávného skutkového zjištění, zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu a z nedostatku odůvodnění, kterých se Komise dopustila při přezkumu relevantního trhu a údajných narušení hospodářské soutěže mezi letištěm Charleroi a letištěm Brusel-National způsobených podporou
Osmým žalobním důvodem žalobkyně kritizuje zjištění obsažené v bodě 605 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterého podpory vyvolaly výrazné narušení hospodářské soutěže tím, že ovlivnily růst počtu cestujících na letišti Brusel-National v segmentu letů „z místa na místo“ na krátké a střední vzdálenosti. Tímto závěrem se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu a nedostatku odůvodnění.
Tento žalobní důvod se člení do dvou částí.
V rámci první části žalobkyně Komisi vytýká, že správně nezanalyzovala relevantní trh. Pokud jde nejprve o částečnou zaměnitelnost nabídek letišť Brusel-National a Charleroi, žalobkyně Komisi vytýká, že použila pouze informace poskytnuté společností Brussels Airport, která je pouze správcem letiště Brusel-National, a nikoli informace poskytnuté Valonským regionem, zejména v rámci jeho odpovědi na žádost Komise o informace ze dne 14. ledna 2014. Žalobkyně rovněž vytýká Komisi, že vzala v úvahu pouze údaje z období po roce 2004, a opomíjí tak „katastrofální období odpovídající úpadku společnosti Société anonyme belge d’exploitation de la navigation aérienne (Sabena), k němuž došlo dne 7. listopadu 2001“.
Kromě toho žalobkyně rovněž tvrdí, že Komise zvažovala zaměnitelnost nabídek pouze v závislosti na zeměpisné poloze obou daných letišť a neprovedla analýzu týkající se míst určení letů. Připomíná judikaturu, podle níž v oblasti letectví musí být zaměnitelnost nabídek přezkoumána analýzou „z místa na místo“. Kromě toho Komise nepřezkoumala vlastnosti potenciálních zákazníků každého z letišť za účelem určení, zda byly nabídky zaměnitelné. Podle žalobkyně z toho vyplývá, že Komise nemohla legálně dojít k závěru, že nabídky obou letišť byly zaměnitelné, a tedy společné.
V rámci druhé části žalobkyně Komisi vytýká, že chybně dospěla k závěru, že podpora způsobila narušení hospodářské soutěže mezi letišti Brusel-National a Charleroi, zejména pokud jde o hypoteticky nižší růst počtu cestujících na letišti Brusel-National. Kromě toho je třeba uvést, že ačkoli Komise uznává, že existovala konkurence mezi alespoň pěti letišti, spokojila se s tím, že zohlednila konkurenci s letištěm Brusel-National. Komise měla přitom přezkoumat situaci každého z pěti letišť, a to s cílem ověřit, zda údajné účinky na letiště Brusel-National byly izolované, nebo zda tyto účinky byly způsobeny i ostatním letištím ve spádové oblasti, takže vývoj křivky počtu cestujících na letišti Brusel-National nebyl způsoben konkurencí ze strany některého z jiných letišť ve stejné oblasti. Vývoj křivky růstu počtu cestujících na letišti Brusel-National je dán hlavně „úpadkem společnosti Sabena“ a nepřiměřeným „business plan“ (plánem rozvoje) letiště Brusel-National.
Žalobkyně v replice dodává, že Komise neprokázala, že existovala příčinná souvislost mezi spornými opatřeními a zaprvé nárůstem provozu na letišti Charleroi, zadruhé snížením provozu na letišti Brusel-National, a zatřetí, nárůstem provozu na letišti Charleroi a snížením provozu na letišti Brusel-National. Podle žalobkyně totiž nárůst na letišti Charleroi nevyplývá, nebo přinejmenším ne výlučně, z dotčených opatření, ale z výběru relevantního a slibného podnikatelského plánu, který provedla, zatímco stagnace dopravy na krátké vzdálenosti na letišti Brusel-National vyplývá z volby konzervativního podnikatelského plánu a úpadku společnosti Sabena v roce 2001.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut.
Je třeba přezkoumat společně obě části žalobního důvodu žalobkyně.
Co se týče původu informací, na jejichž základě Komise dospěla k závěru o částečné zaměnitelnosti nabídek, je třeba konstatovat, že z bodu 624 odůvodnění napadeného rozhodnutí vyplývá, že podrobnosti poskytnuté Komisí v bodech 625 a 626 odůvodnění tohoto rozhodnutí byly dodány Belgickým královstvím. Komise uvedla, že číselné údaje poskytnuté v odpovědi ze dne 7. února 2014 odpovídaly údajům předaným společností Brussels Airport. Nezdá se však, že by se s ohledem na informace poskytnuté společností Brussels Airport Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu.
Pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého se Komise spokojila se zohledněním pouze informací o stavu trhu po roce 2004, a tak nezohlednila účinky úpadku společnosti Sabena v roce 2001, postačuje konstatovat, že žalobkyně nezpochybnila argumentaci Komise, podle které Komise popsala vývoj od roku 2004 právě za účelem vyhnout se popisu vývoje provozu zasaženého úpadkem společnosti Sabena.
Co se týče argumentu, podle kterého úpadek společnosti Sabena přispěl ke snížení provozu na letišti Brusel-National, postačuje uvést, že je irelevantní
Pouhá skutečnost, že žalobkyně těžila z výhody, z níž byli soutěžitelé žalobkyně vyloučeni, postačuje k závěru, že její soutěžní postavení bylo posíleno, a že tím byla narušena hospodářská soutěž. Z týchž důvodů nemůže obstát tvrzení žalobkyně, podle kterého byl rozdíl mezi růstem letiště Brusel-National a růstem letiště Charleroi vysvětlen výběrem plánu rozvoje tímto letištěm.
Co se týče zaměnitelnosti nabídek letiště Brusel-National a Charleroi a narušení hospodářské soutěže způsobených podporami poskytnutými žalobkyni, je třeba nejprve připomenout, že z ustálené judikatury vyplývá, že pro účely kvalifikace jako státní podpory je Komise povinna nikoliv prokázat existenci skutečného dopadu podpory na obchod mezi členskými státy a skutečné narušení hospodářské soutěže, ale pouze přezkoumat, zda podpora může tento obchod ovlivnit a narušit hospodářskou soutěž (viz rozsudek ze dne 12. prosince 2014, Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português v. Komise,
T‑487/11
,
EU:T:2014:1077
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě tedy Komise nebyla povinna prokázat, že existovala příčinná souvislost mezi nárůstem provozu a snížením provozu obou daných letišť a spornými podporami. Okolnost, že soutěžní postavení těchto letišť mohlo být rovněž ovlivněno jinými faktory, než jsou předmětné podpory, nebrání závěru, podle kterého tyto podpory mohly ovlivnit obchod a narušit hospodářskou soutěž ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU.
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že v rámci tohoto přezkumu není Komise povinna provést hospodářskou analýzu skutečné situace relevantních trhů, podílu na trhu podniků, které jsou příjemci podpory, postavení konkurenčních podniků a obchodních toků mezi členskými státy. Mimoto v případě protiprávně poskytnutých podpor, což ostatně žalobkyně uznala na jednání, není Komise povinna prokázat skutečný účinek, který tyto podpory měly na hospodářskou soutěž a na obchod mezi členskými státy. Pokud by tomu tak bylo, tento požadavek by totiž vedl ke zvýhodňování členských států, které vyplatily protiprávní podpory, na úkor členských států, které oznámily podpory ve stadiu záměru [viz rozsudek ze dne 28. října 2015, Hammar Nordic Plugg v. Komise,
T‑253/12
,
EU:T:2015:811
, bod
(nezveřejněný) a citovaná judikatura].
Z toho vyplývá, že v projednávaném případě žalobkyně nemůže tvrdit, že pro účely konstatování narušení hospodářské soutěže spornými podporami byla Komise povinna vymezit relevantní trh se službami a relevantní zeměpisný trh, jakož i prokázat existenci příčinné souvislosti mezi podporami obdrženými žalobkyní a skutečnými účinky těchto podpor na provoz na dotčených letištích. V tomto ohledu je třeba připomenout, že konstatování existence selektivní hospodářské výhody ve prospěch žalobkyně, což není v projednávané věci zpochybňováno, je dostačující pro prokázání nebezpečí narušení hospodářské soutěže ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. září 2013, British Telecommunications a BT Pension Scheme Trustees v. Komise,
T‑226/09 a T‑230/09
, nezveřejněný,
EU:T:2013:466
, bod
). Kromě toho způsobilost podpory posílit soutěžní postavení podniku příjemce se posuzuje na základě výhody, která mu byla poskytnuta, aniž je třeba přezkoumat provozní výsledky dosažené jeho konkurenty (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. ledna 1999, BAI v. Komise,
T‑14/96
,
EU:T:1999:12
, bod
).
Konečně, i za předpokladu, že Komise měla zanalyzovat účinky sporných podpor na všechna letiště ve spádové oblasti žalobkyně, nejeví se, že by taková analýza mohla vést k příznivějšímu výsledku, než ke kterému Komise dospěla v napadeném rozhodnutí.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že osmý žalobní důvod je nutno zamítnout.
K devátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady ochrany legitimního očekávání
Podle žalobkyně se Komise dopustila nesprávného právního posouzení, když nepřezkoumala veškerá kritéria pro posouzení zásady ochrany legitimního očekávání. Nejprve uvádí, že Komise prostřednictvím svých prohlášení učiněných v rozhodnutí 2004/393, své nečinnosti delší než deset let a své předchozí praxe založila u žalobkyně legitimní očekávání ohledně legality sporných podpor nebo přinejmenším ohledně nemožnosti uložit jejich vrácení. Dále žalobkyně tvrdí, že nemohla rozumně předvídat změnu směru chování Komise, jelikož předmět přezkumného řízení ohledně opatření ve prospěch společnosti Ryanair byl odlišný od projednávané věci, a jelikož Tribunál nijak neodkázal na případnou protiprávnost opatření poskytnutých v její prospěch, a dodala, že Komise zahájila přezkumné řízení vůči ní téměř o tři a půl roku dříve. Konečně žalobkyně podotýká, že v projednávaném případě obecný zájem Unie nebrání nenavrácení sporných podpor, protože Komise neprokázala, že by byl tento zájem dostatečně kategorický proto, aby dostal přednost před zájmem samotné žalobkyně.
Komise navrhuje, aby byl tento žalobní důvod zamítnut.
Z ustálené judikatury jednak vyplývá, že podniky, které jsou příjemci podpory, v zásadě mohou mít legitimní očekávání, že při poskytování podpory byla zachována pravidla, pouze v případě, že podpora byla poskytnuta v souladu s postupem upraveným článkem 108 SFEU, a jednak, že s řádnou péčí postupující hospodářský subjekt musí být běžně schopen ujistit se o tom, že uvedený postup byl dodržen. Konkrétně, pokud je podpora poskytnuta bez předchozího oznámení Komisi, takže je podle čl. 108 odst. 3 SFEU protiprávní, příjemce podpory nemůže mít v tomto okamžiku legitimní očekávání v zachování pravidel při poskytování podpory (viz rozsudek ze dne 19. března 2015, OTP Bank,
C‑672/13
,
EU:C:2015:185
, bod
a citovaná judikatura).
Kromě toho je třeba připomenout, že nelze vyloučit možnost, aby se příjemce protiprávní podpory dovolával mimořádných okolností, které mohly legitimně založit jeho očekávání, že podpora byla poskytnuta legálně, uznání legitimního očekávání vůči němu v takovém případě však předpokládá, že podpora byla poskytnuta v souladu s postupem stanoveným článkem 108 SFEU (rozsudek ze dne 27. ledna 1998, Ladbroke Racing v. Komise,
T‑67/94
,
EU:T:1998:7
, bod
).
V projednávaném případě je přitom nesporné, že sporné podpory nebyly oznámeny Komisi v souladu s čl. 108 odst. 3 SFEU a že podpory, jejichž vrácení je požadováno, byly poskytnuty po vydání rozsudku ze dne 12. prosince 2000, Aéroports de Paris v. Komise (
T‑128/98
,
EU:T:2000:290
), ve kterém bylo rozhodnuto, že správa letiště představuje zpravidla hospodářskou činnost.
Žalobkyně se tudíž nemůže dovolávat toho, že tím, že Komise nařídila navrácení sporných podpor, porušila zásadu ochrany legitimního očekávání.
Devátý žalobní důvod a žalobu v plném rozsahu je tudíž třeba zamítnout.
K návrhu na úpravu žaloby
Je třeba připomenout, že dne 5. dubna 2016 Komise oznámila Belgickému království opravu napadeného rozhodnutí s upřesněním, že chyby, které byly zjištěny v tomto rozhodnutí, nikterak neovlivňují závěry napadeného rozhodnutí, které v něm byly vyjádřeny.
Dne 23. června 2016 žalobkyně podala návrh na úpravu žaloby z důvodu oprav, které Komise provedla v napadeném rozhodnutí v opravě ze dne 5. dubna 2016.
Komise vznáší námitku nepřípustnosti návrhu na úpravu žaloby.
Je třeba konstatovat, že návrh na úpravu žaloby neobsahuje žádnou novou skutečnost a omezuje se na převzetí argumentů obsažených v žalobě a v replice přímějším způsobem, a sice výtkou, že se Komise dopustila četných závažných a podstatných pochybení, i když se ve skutečnosti oprava týká pouze změn stylu a gramatické povahy, jakož i některých výpočtů.
Kromě toho, i když chybné číselné údaje uvedené v napadeném rozhodnutí mohly ztížit správné pochopení tohoto rozhodnutí zejména žalobkyní, tyto chyby však nemohou umožnit zpochybnit legalitu napadeného rozhodnutí.
Z toho vyplývá, že jelikož přezkum napadeného rozhodnutí neumožnil zpochybnit legalitu tohoto rozhodnutí a vede k zamítnutí žaloby, otázka přípustnosti návrhu na úpravu žaloby se nutně stala bezpředmětnou.
K nákladům řízení
Podle čl. 135 odst. 1 jednacího řádu v souladu s požadavky ekvity může Tribunál rozhodnout, že účastník řízení, který neměl úspěch ve věci, ponese vlastní náklady řízení a nahradí pouze část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení, nebo se mu náhrada nákladů řízení neuloží. Mimoto podle čl. 135 odst. 2 téhož řádu Tribunál může uložit účastníku řízení, a to i když měl úspěch ve věci, částečnou nebo i úplnou náhradu nákladů řízení, odůvodňuje-li to jeho chování, a to i před zahájením řízení, zejména pokud způsobil druhému účastníku řízení náklady, které Tribunál posoudí jako náklady způsobené bezdůvodně nebo zlovolně.
Za okolností projednávané věci má Tribunál za to, že jak vyplývá z úvah uvedených výše, Komise se dopustila řady věcných chyb, které mohly vyvolat u žalobkyně dojem, že byla oprávněna zpochybnit platnost napadeného rozhodnutí, a které ztížily přezkum napadeného rozhodnutí Tribunálem.
Za těchto podmínek se lze domnívat, že probíhající řízení bylo částečně způsobeno jednáním Komise, jelikož Komise mohla spáchanými chybami vyvolat u žalobkyně pochopitelné pochybnosti o legalitě napadeného rozhodnutí.
Takové okolnosti představují důvod odůvodňující rozdělení nákladů vynaložených pro účely řízení mezi Komisi a žalobkyni.
Tribunál má za to, že okolnosti projednávaného případu budou posouzeny spravedlivě, když bude rozhodnuto, že Komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí polovinu nákladů řízení vynaložených žalobkyní.
V souladu s čl. 138 odst. 3 jednacího řádu ponesou vedlejší účastníci vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (osmý rozšířený senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Evropská komise ponese vlastní náklady řízení a nahradí polovinu nákladů řízení vynaložených společností Brussels South Charleroi Airport (BSCA).

3)
Společnosti Société wallonne des aéroports SA (Sowaer), Brussels Airport Company SA a Brussels Airlines SA/NV ponesou vlastní náklady řízení.

Labucka
Kančeva
Madise
Barents
Passer
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 25. ledna 2018.
Vedoucí soudní kanceláře
E. Coulon
Soudce
R. Barents
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.
(
) – Skryté důvěrné údaje.