CELEX: 62020CJ0212
Eelotsusetaotlus
Tarbijakaitse
Direktiiv 93/13/EMÜ
Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes
Välisvaluutaga indekseeritud hüpoteeklaenuleping
Lepingutingimus, mis käsitleb välisvaluuta ostu- ja müügikurssi
Arusaadavuse ja läbipaistvuse nõue
Liikmesriigi kohtu pädevus

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (
EÜT 1993, L 95, lk 29
; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288) artikli 3 lõiget 1, artikli 4 lõiget 1 ja artiklit 5.
Taotlus on esitatud kohtuvaidluses ühelt poolt M. P. ja B. P. ning teiselt poolt „A.“ prowadzący działalność za pośrednictwem „A.“ S.A. (edaspidi „A“) vahel seoses tagasimaksmise põhimõtetega välisvaluutaga indekseeritud hüpoteeklaenulepingu puhul, mis sisaldab väidetavalt ebaõiglasi tingimusi.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 93/13 kaheksas ja kahekümnes põhjendus on sõnastatud järgmiselt:
„ühenduse kahes tarbijate kaitse ja teavitamise poliitika programmis on rõhutatud, et on tähtis kaitsta tarbijaid ebaõiglaste lepingutingimuste eest; see kaitse tuleks sätestada ühenduse tasandil ühtlustatud või vahetult seal vastuvõetud õigusnormidega;
[…]
lepingud peaksid olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles ning tarbijale tuleks anda tegelik võimalus kõigi tingimustega põhjalikult tutvuda, kusjuures kahtluse korral tuleks kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust.“
Direktiivi artikli 3 lõikes 1 on ette nähtud:
„Lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.“
Direktiivi artiklis 4 on sätestatud:
„1.   Ilma et see piiraks artikli 7 kohaldamist, võetakse lepingutingimuse hindamisel arvesse lepingu sõlmimise objektiks oleva kauba või teenuse laad ning viidatakse lepingu sõlmimisel kõigile sellega kaasnevatele asjaoludele ning kõigile teistele kõnealuse või muu lepingu tingimustele, millest see sõltub.
2.   Tingimuste õiglase või ebaõiglase iseloomu hindamine ei ole seotud lepingu põhiobjekti mõiste[ega hinna ja tasu sobivusega vastusooritusena pakutavate teenuste või kauba eest], kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.“ [täpsustatud sõnastus]
Direktiivi 93/13 artiklis 5 on ette nähtud:
„Lepingutes, mille kõik või teatavad tarbijale pakutavad tingimused esitatakse kirjalikult, peavad kõnealused tingimused olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust. Seda tõlgendamiseeskirja ei kohaldata artikli 7 lõikega 2 ettenähtud menetluste puhul.“
Direktiivi artikli 6 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on […] tarbijaga sõlminud, ei ole [siseriiklikes õigusaktides sätestatud tingimustel] tarbijale siduvad ning [et leping jääb muus osas pooltele siduvaks, kui see saab kehtida ka ilma ebaõiglaste tingimusteta].“ [täpsustatud sõnastus]
Direktiivi artikli 7 lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et tarbijate ja konkurentide huvides oleksid olemas piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mis müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad.“
Poola õigus
Tsiviilseadustiku (Kodeks cywilny) artiklis 65 on sätestatud:
„§ 1.   Tahteavaldust tuleb tõlgendada kooskõlas heade kommete ja väljakujunenud tavadega, võttes arvesse asjaolusid, mille juures neid väljendati.
§ 2.   Lepingu sõnasõnalise tähenduse asemel tuleb sellest otsida poolte ühist tahet ja taotletud eesmärki.“
Tsiviilseadustiku artiklis 385
on ette nähtud:
„§ 1.   Tarbijalepingu tingimused, mida ei ole eraldi kokku lepitud, ei ole tarbijale siduvad, kui need kujundavad tarbija õigusi ja kohustusi viisil, mis on vastuolus heade tavadega ja kahjustavad tõsiselt tarbija huve (keelatud lepingutingimused). See ei kehti tingimuste kohta, mis puudutavad poolte põhisooritusi, eelkõige hinda või tasu, kui need tingimused on sõnastatud ühetimõistetavalt.
§ 2.   Kui mõni lepingutingimus ei ole § 1 kohaselt tarbijale siduv, jääb leping muus osas pooltele siduvaks.
§ 3.   Lepingutingimused, mida ei ole eraldi kokku lepitud, on need, mille sisu ei ole tarbija saanud tegelikult mõjutada. Eelkõige on need lepingutingimused, mis sisalduvad teise lepingupoole koostatud lepingu tüüpvormis.
§ 4.   Kohustus tõendada, et tingimused on individuaalselt kokku lepitud, lasub sellel, kes nii väidab.
29. augusti 1997. aasta pangandusseaduse (ustawa – Prawo bankowe;
Dz. U
. 1997, nr 140, jrk nr 939) artikli 69 lõige 2 põhikohtuasja asjaolude ajal kehtinud redaktsioonis sisaldas loetelu sellistest andmetest, mis tuli laenulepingus esitada: laenu summa ja vääring (punkt 2), laenu tagasimaksmise põhimõtted ja tähtaeg (punkt 4), laenuintressi suurus ja selle muutumise tingimused (punkt 5) või ka lepingu muutmise ja lõpetamise tingimused (punkt 10).
29. juuli 2011. aasta pangandusseaduse muutmise seadusega (ustawa o zmianie ustawy – Prawo bankowe oraz niektórych innych ustaw;
Dz. U
. 2011, nr 165, jrk nr 984), mis jõustus pärast põhikohtuasjas kõne all oleva laenulepingu sõlmimist, lisati pangandusseaduse artikli 69 lõikele 2 punkt 4a ning samale artiklile lõige 3.
Nii muudetud pangandusseaduse artikli 69 lõike 2 punktis 4a on ette nähtud, et laenuleping peab muu hulgas sisaldama „laenu puhul, mis on denomineeritud või indekseeritud muu kui Poola vääringuga, […] valuutakursi arvutamise viisi ja tähtaegade täpsed põhimõtted, mille alusel arvutatakse eelkõige välja laenusumma, selle osamaksed ning põhiosa ja intressimaksed, ning põhimõtted, mille järgi arvestatakse laen ümber vääringusse, milles tehakse välja- või tagasimaksed“.
Muudetud redaktsioonis seaduse artikli 69 lõikes 3 on sätestatud:
„Laenu puhul, mis on denomineeritud või indekseeritud muu kui Poola vääringuga, võib laenusaaja teha laenu põhiosa ja intressi tagasimaksed ning tasuda enne tähtaja lõppu kogu laenusumma või osa sellest otse kõnealuses vääringus. Sellisel juhul määratletakse laenulepingus laenu tagasimaksmiseks mõeldud vahendite kogumise konto avamise ja haldamise põhimõtted ning selle konto kaudu tagasimaksete tegemise põhimõtted.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
16. mail 2008 sõlmisid M. P. ja B. P. Poolas asuva pangaga A hüpoteeklaenulepingu summas 460000 Poola zlotti (PLN) (ligikaudu 100000 eurot), mis tuli tagasi maksta 480 igakuise maksena. Laen indekseeriti välisvaluutaga, nimelt Šveitsi frangiga (CHF) ja intressimäär vastas viitemäärale LIBOR 3M (CHF), millele lisandus kindlaksmääratud marginaal 1,20 protsendipunkti.
Laenutaotluse raames allkirjastasid laenuvõtjad avalduse, mille kohaselt olles küll täielikult teadlikud vahetuskursi riskist, loobusid nad võimalusest sõlmida laen zlottides ja otsustasid sõlmida välisvaluutaga indekseeritud laenulepingu. Selles avalduses oli lisaks täpsustatud, et laenuvõtjaid teavitati sellest, et laenumaksed on väljendatud välisvaluutas ning need tuleb tasuda zlottides vastavalt lepingu üldtingimustes kirjeldatud reeglitele, millega nad olid tutvunud (edaspidi „üldtingimused“).
Üldtingimuste artikli 2 punktidest 2 ja 12 nähtub, et välisvaluutaga indekseeritud laen on laen, mille intress määratakse viitemäära alusel, mis on seotud muu valuutaga kui zlotid ning mille väljamaksmine ja tagasimaksmine toimub zlottides välisvaluuta kursi järgi pangas kehtiva välisvaluutade kursside tabeli alusel.
Üldtingimuste artikli 7 punkti 4 kohaselt makstakse laen välja zlottides kursi alusel, mis ei olnud madalam kui ostukurss vahendite väljamaksmise hetkel kehtiva tabeli järgi. Laenujäägi saldot näidatakse välisvaluutas ja seda arvestatakse laenu alguses kehtinud kursi alusel.
Üldtingimuste artikli 9 punkti 2 kohaselt esitatakse laenumaksed välisvaluutas ja laenumakse sissenõutavaks muutumise päeval võetakse makse summa maha laenuvõtja kontolt frangi müügikursi alusel kooskõlas tabeliga, mis kehtis pangas laenumakse päevale eelnenud tööpäeva lõpus.
M. P. ja B. P. sõlmisid 10. jaanuaril 2013 A‑ga kõnealuse lepingu lisa, milles oli ette nähtud, et laenuvõtjad maksavad laenu ise tagasi frankides, kasutamata panga tehtud valuutavahetustehingut.
Valuutakursi kõikumised zloti ja frangi vahel tõid kaasa selle, et vahe põhikohtuasja hagejate poolt ajavahemikul 16. maist 2008 kuni 10. oktoobrini 2014 tagasi makstud summa ja summa vahel, mis oleks tagasi makstud, kui laenu oleks antud zlottides koos kohaldatava intressimääraga, oli 30601,01 zlotti (ligikaudu 6732 eurot).
Kuna M. P. ja B. P. leidsid, et laenu välisvaluutaga indekseerimise tingimus on ebaõiglane, sest selles ei ole täpsustatud, kuidas pank määrab kindlaks valuutakursi, esitasid nad hagi, milles palusid kohustada A‑d tasuma neile 50000 zlotti (umbes 10850 eurot).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et põhikohtuasja pooled tõlgendavad hüpoteeklaenulepingu indekseerimistingimuse sõnastust erinevalt. Nimelt, kui panga jaoks on selles tingimuses ette nähtud laenu valuutakursi kindlaksmääramine lähtuvalt turukursist, nagu see on iga päev panga kursside tabelis ära toodud, siis laenuvõtjad tõlgendavad seda tingimust nii, et selles on ette nähtud, et valuutakurss määratakse kindlaks objektiivse kursi alusel, nagu on kindlaks määranud Narodowy Bank Polski (Poola riigipank).
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on põhikohtuasjas kõne all olev indekseerimistingimus selle sõnastuse üldise laadi tõttu teataval määral mitmeti mõistetav, mistõttu tuleb asuda seisukohale, et A ei ole täitnud oma teavitamis- ja läbipaistvuskohustust, mis on ette nähtud direktiivi 93/13 artiklis 5.
Tal tekib siiski küsimus, kas arvestades laenulepingu 40-aastast kestust ja pidevalt muutuva kursiga välisvaluutaga indekseerimise mehhanismi ennast, tuleb direktiivi 93/13 artiklit 5 siiski tõlgendada nii, et panga ülesanne on sõnastada indekseerimistingimus nii, et laenuvõtja saab selle kursi mis tahes ajahetkel iseseisvalt kindlaks teha. Sellist täpsuse taset on nimelt praktikas võimatu saavutada.
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tsiviilseadustiku artikkel 65 annab talle võimaluse otsida lepingupoolte ühist tahet. Käesoleval juhul väidab ta, et indekseerimise välisvaluuta turuväärtus võib olla kriteerium, mille alusel määratakse põhikohtuasjas kõne all oleva lepingu kohaselt kindlaks selle välisvaluuta kurss. Ta lisab, et selline lahendus tagaks lepingupoolte õiguste ja kohustuste tasakaalu.
Lisaks tuletab eelotsusetaotluse esitanud kohus meelde, et vastavalt 14. märtsi 2013. aasta kohtuotsusele Aziz (
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
) ja 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsusele Banco Primus (
C‑421/14
,
EU:C:2017:60
) tuleb kontrollida, kas asjaomase lepingutingimusega jagatakse õigused ja kohustused nii, et pooled ei oleks sellega heas usus peetud läbirääkimiste käigus nõustunud.
Arvestades aga põhikohtuasjas kõne all oleva laenulepingu sõlmimise ja täitmise asjaolusid, ei välista nimetatud kohus esiteks seda, et laenuvõtjad oleksid selle lepingu siiski sõlminud, kui nad oleksid mõistnud selle tingimusi samamoodi nagu pank.
Teiseks märkis eelotsusetaotluse esitanud kohus, et A kohaldas kogu lepingu täitmise aja jooksul lepingu omapoolse tõlgenduse kohaselt valuuta turukursse ja seega ei saa teda pidada pahauskseks. Äärmisel juhul võib talle ette heita teatavat ükskõiksust, kuid mitte kavatsust kujundada lepingusätet tarbijat kahjustavaks, kohaldades meelevaldset, turukursiga mitteseotud välisvaluuta kurssi.
Nendel asjaoludel otsustas Sąd Rejonowy dla Warszawy – Woli w Warszawie II Wydział Cywilny (Warszawa-Wola rajoonikohus Varssavis, II tsiviilkolleegium, Poola) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas, võttes arvesse [direktiivi 93/13] artikli 3 lõiget 1, artikli 4 lõiget 1 ja artiklit 5 ning selle direktiivi põhjendusi, milles on ette nähtud kohustus koostada leping lihtsas ja arusaadavas keeles ning vajadus tõlgendada kahtlusi tarbija kasuks, peab lepingutingimus, millega määratakse kindlaks välisvaluuta ostu- ja müügihind välisvaluuta kursiga indekseeritud laenulepingus, olema sõnastatud üheti mõistetavalt ehk nii, et laenuvõtja või tarbija saaks selle kursi mis tahes ajahetkel ise kindlaks teha, või kas, võttes arvesse lepingute liiki, millele viidatakse ülaltoodud direktiivi artikli 4 lõikes 1, lepingu pikaajalist (mitmekümneaastast) iseloomu ja asjaolu, et välisvaluuta kurss muutub pidevalt (igal hetkel), on võimalik sõnastada lepingusäte üldisemalt, nimelt nii, et see oleks seotud välisvaluuta turuhinnaga, mis takistaks poolte õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse tekkimist tarbija kahjuks ülaltoodud direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas [direktiivi 93/13] artikli 5 ja selle direktiivi põhjenduste kontekstis saab tõlgendada lepingutingimust, milles käsitletakse viisi, kuidas laenuandja (pank) määrab kindlaks välisvaluuta ostu- ja müügihinna, nii, et lahendada lepingust tulenevad kahtlused tarbija kasuks ja võtta seisukoht, et lepingus ei ole kindlaks määratud välisvaluuta ostu- ja müügihinda mitte meelevaldselt, vaid vaba turu põhimõttel, eriti olukorras, kus pooled on välisvaluuta ostu- ja müügihinna kindlaks määravatest lepingutingimustest ühtmoodi aru saanud või kus laenuvõtja või tarbija ei tundnud lepingu sõlmimise ja täitmise ajal huvi vaidlustatud lepingutingimuse vastu, sealhulgas ei tutvunud ei lepingu sõlmimise hetkel ega kogu lepingu kestuse jooksul lepingu sisuga?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Kõigepealt tuleb märkida, et oma esimese eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks teada, kas selleks, et täita direktiivi 93/13 artikli 4 lõikes 1 ja artiklis 5 ette nähtud läbipaistvuse nõuet, peab selline välisvaluutaga indekseerimise tingimus, mis sisaldub põhikohtuasjas kõne all olevas hüpoteeklaenulepingus, mida iseloomustab eriti pikk kestus, olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, nii et tarbija saaks selle valuuta vahetuskursi, nagu pank seda kohaldab, igal hetkel ise kindlaks teha. Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teiseks teada, kas viide valuuta turuväärtusele on piisav, et tagada nendes sätetes ette nähtud läbipaistvuse nõue.
Lisaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma teise küsimusega teada, kas tal on õigus tõlgendada põhikohtuasjas kõnesolevat indekseerimistingimust selliselt, et see viitab välisvaluuta turuväärtusele, eelkõige juhul, kui selline tõlgendus võimaldaks väljendada lepingupoolte ühist tahet, vältides nii selle tingimuse kehtetuks tunnistamist.
Järelikult peab eelotsusetaotluse esitanud kohus esimese eelotsuse küsimuse teises osas silmas üldist turuväärtuse mõistet kui vahendit, millega tagatakse see, et selline indekseerimistingimus, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Lisaks nähtub teisest eelotsuse küsimusest eelkõige, et see viide tuleneb sellest, kuidas eelotsusetaotluse esitanud kohus seda lepingutingimust tõlgendas, soovides teada, kas tal on – arvestades põhikohtuasja konkreetseid asjaolusid, eelkõige laenulepingu pikka kestust ja laenusaajate erilise huvi puudumist selle täitmise ajal – õigus sõnastada põhikohtuasjas kõne all olev lepingutingimus ümber üldisemalt, viidates välisvaluuta turuväärtusele.
Nendel asjaoludel tuleb kõigepealt vastata esimese küsimuse esimesele alaküsimusele ning siis analüüsida selle küsimuse teist alaküsimust koos teise küsimusega.
Esimese küsimuse esimene alaküsimus
Esimese küsimuse esimese alaküsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikli 4 lõiget 1 ja artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et selleks, et see oleks koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles nende sätete tähenduses, peab müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud laenulepingus sisalduv tingimus, milles määratakse kindlaks välisvaluuta ostu- ja müügihind välisvaluutaga indekseeritud laenu puhul, olema koostatud viisil, mis võimaldab tarbijal iseseisvalt teha lepingu täitmise igal hetkel kindlaks valuutakursi, mida kohaldatakse selle laenu tagasimaksete summa kindlaksmääramiseks.
Kõigepealt tuleb üle korrata, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel lahendada tema menetluses oleva vaidluse. Seda arvestades tuleb Euroopa Kohtul talle esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastada (16. juuli 2020. aasta kohtuotsus Caixabank ja Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 ja C‑259/19
,
EU:C:2020:578
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi käesoleval juhul vastab tõele, et esimese küsimuse esimeses alaküsimuses viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus nõudele, et lepingutingimused peavad olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, nagu see on ette nähtud nii direktiivi 93/13 artiklis 4 kui ka artiklis 5, ei puuduta põhikohtuasi ei lepingu põhiobjekti mõiste määratlust ega hinna ja tasu sobivust vastusooritusena pakutavate teenuste või kauba eest direktiivi artikli 4 lõike 2 tähenduses, mistõttu tuleb esimese küsimuse esimest alaküsimust mõista nii, et see käsitleb üksnes direktiivi artiklis 5 ette nähtud läbipaistvuse kohustuse tõlgendamist.
Sellega seoses tuleb märkida, et igal juhul tuleneb Euroopa Kohtu praktikast esiteks, et direktiivi 93/13 artiklis 5 sätestatud lihtsas ja arusaadavas keeles koostamise nõue on kohaldatav ka juhul, kui tingimus kuulub selle direktiivi artikli 4 lõike 2 kohaldamisalasse (vt selle kohta 3. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
, punkt
), ning teiseks on selles sättes kehtestatud nõude ulatus sama, mis sama direktiivi artiklis 5 sisalduval nõudel (30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
, punkt
).
Peale selle tuleb meenutada, et direktiivi 93/13 artikli 5 sõnastusest tuleneb, et kui müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingu tingimused on koostatud kirjalikult, peavad need „olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles“ ning seega vastama läbipaistvuse nõudele.
Direktiivi 93/13 kahekümnendas põhjenduses on täpsustatud, et tarbijale tuleks anda tegelik võimalus kõigi lepingutingimustega põhjalikult tutvuda.
Sellega seoses olgu rõhutatud, et lepingutingimuste läbipaistvuse nõuet ei saa taandada nende tingimuste pelgale arusaadavusele vormilises ja grammatilises mõttes. Kuna selle direktiiviga rakendatud kaitsesüsteem lähtub eeldusest, et tarbija on suhetes müüja või teenuste osutajaga nõrgemal positsioonil ja seda eeskätt informeerituse osas, siis tuleb lepingutingimuste lihtsas ja arusaadavas keeles koostamise nõuet ning seega ka sama direktiiviga kehtestatud läbipaistvuse nõuet mõista laialt (10. juuni 2021. aasta kohtuotsus BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19–C‑782/19
,
EU:C:2021:470
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb lepingutingimuste läbipaistvuse nõuet mõista nii, et selle kohaselt ei pea lepingutingimus tarbija jaoks olema mitte ainult vormiliselt ja grammatiliselt arusaadav, vaid samuti peab keskmisel tarbijal, kes on piisavalt informeeritud ning mõistlikult tähelepanelik ja arukas, olema võimalik aru saada selle lepingutingimuse konkreetsest toimimisest ning täpsete ja arusaadavate kriteeriumide põhjal hinnata niisuguse lepingutingimuse majanduslikke tagajärgi – mis võivad olla märkimisväärsed – oma finantskohustustele (10. juuni 2021. aasta kohtuotsus BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19–C‑782/19
,
EU:C:2021:470
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Täpsemalt eeldab selges ja arusaadavas keeles koostamise nõue, et krediidilepingute puhul peavad finantseerimisasutused andma laenuvõtjatele piisava teabe, et võimaldada neil teha otsuseid hoolikalt ja kõigist asjaoludest teadlikult. Konkreetselt eeldab see nõue, et tarbija mõistaks tingimust, mille kohaselt tuleb laen tagastada samas välisvaluutas, milles see anti, korraga nii vormilisest kui ka grammatilisest küljest, ning et ta saaks lisaks aru ka selle konkreetsest ulatusest selles mõttes, et keskmisel tarbijal, kes on piisavalt informeeritud ning mõistlikult tähelepanelik ja arukas, peab olema võimalik teada nii seda, et välisvaluuta, milles laenuleping sõlmiti, võib kallineda või odavneda, kui ka hinnata niisuguse tingimuse majanduslikke tagajärgi – mis võivad olla märkimisväärsed – oma finantskohustustele (22. veebruari 2018. aasta kohtumäärus Lupean,
C‑119/17
, ei avaldata,
EU:C:2018:103
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Niisugust tõlgendust toetab ka direktiivi 93/13 eesmärk, milleks direktiivi kaheksanda põhjenduse kohaselt on eelkõige tarbijakaitse. Euroopa Kohus on sellega seoses juba otsustanud, et tarbija jaoks on ülimalt oluline enne lepingu sõlmimist saadud teave lepingutingimuste ja lepingu sõlmimise tagajärgede kohta. Eeskätt just selle teabe alusel otsustab tarbija, kas ta soovib end müüja või teenuste osutaja varem koostatud tingimustel lepinguliselt siduda (10. juuni 2021. aasta kohtuotsus BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19–C‑782/19
,
EU:C:2021:470
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et põhikohtuasjas kõne all oleva lepingu sõlmimise ajal mõistsid laenuvõtjad lepingu indekseerimistingimust nii, et selles oli ette nähtud indekseerimisvääringu ostu- ja müügihinna kindlaksmääramine, et arvutada igakuiseid tagasimakseid sellise objektiivselt kindlaks tehtud vahetuskursi alusel, nagu on kindlaks määranud Narodowy Bank Polski (Poola riigipank).
Seevastu märgib A, et üldtingimuste artikli 9 punkti 2 kohaselt oli valuuta ostu- ja müügihind see hind, mis oli näidatud pangas kehtivas tabelis, ning ta lisab, et põhikohtuasjas kõne all oleva lepingu sõlmimise kuupäeval ei olnud tal kehtivate õigus- ja haldusnormide kohaselt kohustust täpsustada kõiki kohaldatava vahetuskursi arvutamise üksikasju. A täpsustab, et praktikas oli vahetuskurss järgmiste tegurite kombineeritud tulemus: ühelt poolt Poola riigipanga avaldatud keskmised valuutakursid ja teiselt poolt hetkeolukord valuutaturul, panga hetke valuutaolukord ja prognoosid kursimuutuste kohta.
Selle kohta nähtub eelotsusetaotlusest, et ei põhikohtuasjas kõne all olev indekseerimistingimus ega üldtingimused ei täpsusta kõiki tegureid, mida pank võtab arvesse põhikohtuasjas kõne all oleva hüpoteeklaenu tagasimaksetele kohaldatava vahetuskursi kindlaksmääramisel.
Seega näib – kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidi –, et põhikohtuasjas kõne all olevat indekseerimistingimust ei iseloomusta mitte nii väga ebaselge sõnastus, vaid pigem see, et ei ole märgitud selle vahetuskursi kindlaksmääramise põhimõtteid, mida A kohaldas tagasimaksete arvutamiseks.
Euroopa Kohus on aga juba otsustanud, et mis puudutab lepingutingimust, mis lubab müüjal või teenuste osutajal arvestada tarbija poolt tasumisele kuuluvate osamaksete suuruse müüja või teenuste osutaja kohaldatava välisvaluuta müügikursi alusel, siis läbipaistvuse nõudest kinnipidamise puhul on määrava tähtsusega see, kas laenulepingus on välisvaluuta vahetamise mehhanismi põhjus ja selle üksikasjad ning asjaomase mehhanismi ja teistes lepingutingimustes kehtestatud mehhanismi vaheline seos esitatud nii läbipaistvalt, et tarbija võiks täpsete ja arusaadavate kriteeriumide põhjal ette näha sellest tingimusest tulenevaid majanduslikke tagajärgi (vt selle kohta 30. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Kásler ja Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
, punkt
).
Järelikult peab eelotsusetaotluse esitanud kohus analüüsima, võttes arvesse kõiki asjakohaseid faktilisi asjaolusid, sealhulgas reklaami ja teavet, mida põhikohtuasjades kõne all oleva laenulepingu läbirääkimistel esitas laenuandja, kas keskmisel tarbijal, kes on piisavalt informeeritud ning mõistlikult tähelepanelik ja arukas, peab olema võimalik aru saada mitte üksnes üldiselt valuutaturul täheldatavast vahetuskursi muutumisest, vaid ka hinnata majanduslikke tagajärgi – mis võivad olla talle märkimisväärsed –, kui nende tagasimaksete arvutamiseks, mida ta lõpuks peab tasuma, kohaldatakse valuuta müügikurssi, ning järelikult olema võimalik aru saada oma laenu kogumaksumusest (vt selle kohta 10. juuni 2021. aasta kohtuotsus BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19–C‑782/19
,
EU:C:2021:470
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
On tõsi, nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et 40 aastaks sõlmitud välisvaluutaga indekseeritud laenulepingu puhul ei saa laenuandja ette näha sellise majandusliku koormuse muutumist, mille võib kaasa tuua lepingus ette nähtud indekseerimismehhanism.
Sellega seoses tuleb märkida, et seda, kas müüja või teenuste osutaja täidab direktiivi 93/13 artiklis 5 sätestatud läbipaistvuse nõuet, tuleb hinnata teabe alusel, mis sellel müüjal või teenuse osutajal oli tarbijaga lepingu sõlmimise ajal (3. märtsi 2021. aasta kohtumäärus Ibercaja Banco,
C‑13/19
, ei avaldata,
EU:C:2021:158
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Asjaolu, et vahetuskursid muutuvad pikas perspektiivis, ei saa siiski õigustada seda, et ei lepingutingimustes ega ka müüja või teenuse osutaja poolt lepingu läbirääkimistel esitatud teabes ei ole märgitud kriteeriume, mida pank kasutab tagasimaksete arvutamiseks kohaldatava vahetuskursi kindlaksmääramisel, mis võimaldab tarbijal mis tahes ajahetkel selle vahetuskursi kindlaks teha.
Seda kaalutlust kinnitab asjaolu, et kuna direktiiviga 93/13 rakendatud kaitsesüsteem lähtub eeldusest, et tarbija on suhetes müüja või teenuste osutajaga nõrgemal positsioonil ja seda eeskätt informeerituse osas, siis tuleb lepingutingimuste lihtsas ja arusaadavas keeles koostamise nõuet ning seega ka sama direktiiviga kehtestatud läbipaistvuse nõuet mõista nii, et see peab võimaldama laenuvõtjal aru saada, millega ta ennast seob, eeskätt saada aru tema sõlmitud laenulepingu igakuiste tagasimaksete arvutamise põhimõtetest.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et direktiivi 93/13 artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud laenulepingu tingimuse sisu, millega määratakse kindlaks sellise välisvaluuta ostu- ja müügihind, millega laen indekseeritakse, peab võimaldama tarbijal, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas, mõista selgete ja arusaadavate kriteeriumide alusel, kuidas määratakse kindlaks välisvaluuta vahetuskurss, mida kohaldatakse tagasimaksete summa arvutamiseks, nii et tarbijal oleks ise võimalus mis tahes ajahetkel kindlaks teha müüja või teenuste osutaja kohaldatud vahetuskurss.
Esimese küsimuse teine alaküsimus ja teine küsimus
Nende küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 93/13 artikleid 5 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriigi kohus, kes on tuvastanud, et müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud laenulepingu välisvaluutaga indekseerimise tingimus on ebaõiglane selle direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses, tõlgendab seda tingimust selle ebaõiglase laadi leevendamiseks, tuues sisse üldmõiste indekseerimise välisvaluuta „turuväärtus“, isegi kui selline tõlgendus vastaks lepingupoolte ühisele tahtele.
Esiteks olgu märgitud, et kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks kõiki põhikohtuasja asjaolusid arvestades tuvastama, et põhikohtuasjas kõne all olev indekseerimistingimus on ebaõiglane, peab ta vastavalt direktiivi 93/13 artikli 6 lõikele 1 jätma selle kohaldamata.
Sellega seoses nähtub kohtupraktikast ühelt poolt, et lepingutingimuse lihtsuse ja arusaadavuse nõude järgimine, nagu on nõutud direktiivi 93/13 artiklis 5, on üks asjaoludest, mida liikmesriigi kohus peab võtma arvesse selle tingimuse ebaõiglase laadi hindamisel nimetatud direktiivi artikli 3 lõike 1 alusel. Selle hindamise raames peab viidatud kohus analüüsima kõiki juhtumi asjaolusid, arvestades kõigepealt heausksuse nõude võimalikku täitmata jätmist ja järgmiseks võimaliku olulise tasakaalustamatuse esinemist viimati nimetatud sätte tähenduses (vt selle kohta 3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, punkt
).
Teiselt poolt on otsustatud, et välisvaluutaga indekseeritud laenulepingu tingimus, milles on sätestatud, et tagasimaksed tuleb teha selles valuutas, paneb juhul, kui riigi vääring selle valuutaga võrreldes devalveerub, vahetuskursiriski tarbijale (vt 22. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Lupean,
C‑119/17
, ei avaldata,
EU:C:2018:103
, punkt
).
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et pangandusseaduse artikli 69 lõiget 2 muudeti pärast põhikohtuasjas kõne all oleva hüpoteeklaenulepingu sõlmimist nii, et nüüd peab välisvaluutaga indekseeritud laenuleping tingimata sisaldama teavet vahetuskursi kindlaksmääramise meetodite ja kuupäevade kohta, mille alusel arvutatakse laenusumma ja igakuised tagasimaksed, ning konverteerimiseeskirju.
Euroopa Kohus on sellega seoses juba otsustanud, et kuigi direktiivi 93/13 artikli 7 lõikega 1 ei ole vastuolus see, kui liikmesriikide õigusaktidega lõpetatakse ebaõiglaste tingimuste kasutamine lepingutes, mille müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad, on samuti tõsi, et seadusandjal tuleb selles kontekstis täita nõudeid, mis tulenevad kõnealuse direktiivi artikli 6 lõikest 1 (29. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nimelt ei tohi asjaolu, et üks lepingutingimus on riigisiseste õigusaktidega tunnistatud ebaõiglaseks ja kehtetuks ning asendatakse uue tingimusega, nõrgendada tarbijatele tagatud kaitset (29. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et kui seadusandja võtab vastu sätted, mis reguleerivad lepingutingimuse kasutamist ja aitavad tagada direktiiviga 93/13 taotletud hoiatavat mõju müüjate või teenuste osutajate tegevusele, ei mõjuta see tarbijale selle direktiiviga antud õigusi (29. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, punkt
).
Järelikult ilmneb käesoleva kohtuotsuse punktides 50 ja 52 meenutatud asjaoludest, et põhikohtuasjas kõne all olev indekseerimistingimus, mis ei võimalda tarbijal ise mis tahes ajahetkel kindlaks teha müüja või teenuste osutaja kohaldatavat vahetuskurssi, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus, on ebaõiglane.
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, et ei saa asuda seisukohale, et A tegutses pahauskselt, peab see kohus eelkõige uurima, kas lepingupoolte lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste oluline tasakaalustamatus kahjustab tarbijat.
Selline uurimine ei saa piirduda laadilt kvantitatiivse majandusliku analüüsiga, mis tugineb ühelt poolt lepingu esemeks olnud tehingu kogusumma ja teiselt poolt kõnealuse tingimusega tarbijale pandud kulude võrdlusele. Nimelt võib oluline tasakaalustamatus tuleneda ka asjaolust, et õiguslikku olukorda, millesse kohaldatavad riigisisese õiguse sätted tarbija kui lepingu poole asetavad, on piisavalt rängalt riivatud kas sellega, et on piiratud tarbijale nende sätete alusel nimetatud lepingust tulenevate õiguste sisu, või siis nende õiguste kasutamise takistamisega või siis sellega, et tarbija kanda on pandud täiendav kohustus, mis ei ole riigisisestes sätetes ette nähtud (3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Kiss ja CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teiseks täpsustab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tal on tsiviilseadustiku § 65 alusel võimalik leevendada põhikohtuasjas kõne all oleva indekseerimistingimuse läbipaistvuse puudumist, mis võib viia selle ebaõiglase laadi tuvastamiseni, andes sellele tõlgenduse, mis vastab lepingupoolte ühisele tahtele.
Olgu siiski rõhutatud, et kui liikmesriigi kohus tuvastab müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingu ebaõiglase tingimuse tühisuse, tuleb direktiivi 93/13 artikli 6 lõiget 1 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisese õiguse norm, mis võimaldab liikmesriigi kohtul täiendada seda lepingut nimetatud tingimuse sisu muutes (29. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kui liikmesriigi kohus võiks muuta sellises lepingus sisalduvate ebaõiglaste tingimuste sisu, võiks selline õigus kahjustada direktiivi 93/13 artiklis 7 ette nähtud pikaajalist eesmärki. Nimelt aitaks niisugune õigus kaasa hoiatava mõju kõrvaldamisele, mida avaldatakse müüjale või teenuste osutajale pelgalt sellega, et tarbija suhtes selliseid ebaõiglaseid tingimusi ei kohaldata, kuna müüjad või teenuste osutajad üritaksid endiselt kasutada viidatud tingimusi, teades, et isegi kui need tunnistatakse kehtetuks, võib liikmesriigi kohus lepingut siiski vajaduse piires täiendada, tagades seega nende müüjate või teenuste osutajate huvid (29. aprilli 2021. aasta kohtuotsus Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Eelotsusetaotlusest nähtub aga, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu kavandatav tõlgendus tsiviilseadustiku § 65 alusel tähendaks lõppkokkuvõttes põhikohtuasjas kõne all oleva indekseerimistingimuse sisu muutmist, kuna see muudaks sellest arusaamist, lisades sinna viite välisvaluuta „turuväärtusele“.
Isegi kui asuda seisukohale, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu pakutud tõlgendus vastab lepingu sõlmimisel lepingupoolte ühisele arusaamale põhikohtuasjas kõne all olevast indekseerimistingimusest, mida ei näi siiski kinnitavat Euroopa Kohtule nende poolte esitatud kirjalikud seisukohad, tuleb liikmesriigi kohtu poolt ebaõiglaseks tunnistatud lepingutingimus jätta direktiivi 93/13 artikli 6 lõike 1 alusel kohaldamata, ilma et selle sisu saaks muuta.
Kui ebaõiglase tingimuse tühiseks tunnistamine kohustaks kohut terve lepingu tühistama, mis tooks tarbija jaoks kaasa eriti kahjulikke tagajärgi ja seeläbi karistaks teda, võib liikmesriigi kohus asendada selle tingimuse riigisisese õiguse dispositiivse normiga (vt selle kohta 4. veebruari 2021. aasta kohtumäärus CDT,
C‑321/20
, ei avaldata,
EU:C:2021:98
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Siiski on juba otsustatud, et direktiivi 93/13 artikli 6 lõikega 1 on vastuolus, kui lepingus sisalduvate ebaõiglaste tingimuste tühistamise tagajärjel tekkinud lüngad täidetakse üksnes riigisiseste üldnormide alusel, millega nähakse ette õigustoimingu tagajärgede täiendamine eelkõige võrdsuse põhimõttest või väljakujunenud tavadest tulenevate tagajärgedega, ning mis ei ole ei dispositiivsed sätted ega sätted, mida kohaldatakse lepingupoolte kokkuleppel (3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Dziubak,
C‑260/18
,
EU:C:2019:819
, punkt
).
Käesoleval juhul ei ilmne aga eelotsusetaotlusest ühelt poolt, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu kavandatava tõlgenduse eesmärk oleks heastada lepingu kehtetus põhjusel, et see ei saa ilma põhikohtuasjas vaidluse all oleva indekseerimistingimuseta kehtida.
Teiselt poolt, kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei selgu vastupidist, ei tundu, et tsiviilseadustiku § 65, mis sisaldab üldist tõlgendamisnormi, kujutaks endast dispositiivset riigisisest õigusnormi.
Kolmandaks ei saa direktiivi 93/13 artikli 6 lõikes 1 ette nähtud ebaõiglase tingimuse mõju puudumise põhimõtet kahtluse alla seada kaalutlustega, mis on seotud kõnealuse lepingu sõlmimise ja täitmise asjaoludega.
Nimelt on Euroopa Kohus otsustanud, et direktiivi 93/13 artikli 7 hoiatava mõju tagamiseks ei saa liikmesriigi kohtu eesõigused tingimuse ebaõigluse tuvastamisel direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses sõltuda sellest, kas tingimust tegelikult ka kohaldatakse või mitte (11. juuni 2015. aasta kohtumäärus Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑602/13
, ei avaldata,
EU:C:2015:397
, punkt
).
Neil asjaoludel ei sea see, et põhikohtuasja kaebajad näitasid lepingu indekseerimistingimuse suhtes üles vaid vähest huvi, kahtluse alla käesoleva kohtuotsuse punktis 57 meenutatud põhimõtet, mille kohaselt juhul, kui liikmesriigi kohus tuvastab müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingus sisalduva tingimuse ebaõigluse, tuleb tal direktiivi 93/13 artikli 6 lõike 1 alusel see tingimus kohaldamata jätta.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimese küsimuse teisele alaküsimusele ja teisele küsimusele vastata, et direktiivi 93/13 artikleid 5 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui liikmesriigi kohus, kes on tuvastanud, et müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingu tingimus on ebaõiglane direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses, tõlgendab seda tingimust selle ebaõiglase laadi leevendamiseks, isegi kui selline tõlgendus vastaks lepingupoolte ühisele tahtele.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukuud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (seitsmes koda) otsustab:

1.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artiklit 5 tuleb tõlgendada nii, et müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud laenulepingu tingimuse sisu, millega määratakse kindlaks sellise välisvaluuta ostu- ja müügihind, millega laen indekseeritakse, peab võimaldama tarbijal, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas, mõista selgete ja arusaadavate kriteeriumide alusel, kuidas määratakse kindlaks välisvaluuta vahetuskurss, mida kohaldatakse tagasimaksete summa arvutamiseks, nii et tarbijal oleks ise võimalus mis tahes ajahetkel kindlaks teha müüja või teenuste osutaja kohaldatud vahetuskurss.

2.
Direktiivi 93/13 artikleid 5 ja 6 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus, kui liikmesriigi kohus, kes on tuvastanud, et müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingu tingimus on ebaõiglane direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses, tõlgendab seda tingimust selle ebaõiglase laadi leevendamiseks, isegi kui selline tõlgendus vastaks lepingupoolte ühisele tahtele.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: poola.