CELEX: 62015CJ0256
Преюдициално запитване
Директива 2000/35/ЕО
Борба със забавяне на плащанията
Компетентност на Съда
Сделка, сключена преди присъединяването на Република Словения към Европейския съюз
Приложно поле
Понятие за търговска сделка
Понятие за предприятие
Максимален размер на лихвите за забава

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 2000/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 юни 2000 година относно борбата със забавяне на плащане по търговските сделки (
OВ L 200, стр. 35
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 226).
Запитването е отправено в рамките на спор между г‑н Drago Nemec и Republika Slovenija (Република Словения) по повод искане за обезщетение за вреди, които той твърди, че е претърпял поради твърдяното несъвместимост на националната правна уредба с Директива 2000/35.
Правна уредба
Правото на Съюза
Актът за присъединяване от 2003 г.
Член 20 от Акта относно условията на присъединяване на Чешката Република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република и промените в учредителните договори на Европейския съюз (ОВ, L 236, 2003 г., стр. 33, наричан по-нататък „Актът за присъединяване от 2003 г.“) гласи:
„От датата на присъединяване разпоредбите на Учредителните договори и актовете, приети от институциите и от Европейската централна банка преди присъединяването, са задължителни за новите държави членки и се прилагат в тези държави при условията, предвидени в посочените договори и в настоящия акт.“
Член 54 от посочения акт предвижда:
„Новите държави членки привеждат в действие необходимите мерки, за да се съобразят, от датата на присъединяване, с разпоредбите на директивите и решенията по смисъла на член 249 от Договора за ЕО и член 161 от Договора за Евратом, освен ако не е предвиден друг срок за това в приложенията по смисъла на член 24, или която и да е друга разпоредба на настоящия акт или неговите приложения“.
Директива 2000/35
Съображения 7, 9, 10, 13 и16 от Директива 2000/35 гласят:
„(7)
Сериозно административно и финансово бреме тежи на предприятията, в частност на малките и средните, поради крайно дългите срокове на плащане и на забавата за плащане. Освен това, тези проблеми представляват една от основните причини за неплатежоспособност, заплашваща оцеляването на предприятията, и водят до загуба на много работни места.
[…]
(9)
Съществуващите различия между държавите членки по отношение на правилата и практиките за плащане представляват препятствие за нормалното функциониране на вътрешния пазар.
(10)
Ефектът от това е значително ограничаване на търговските сделки между държавите членки. Това е в противоречие с член 14 от Договора, защото е желателно предприемачите да могат да търгуват своите продукти в целия вътрешен пазар при условия, които гарантират, че трансграничните сделки не представляват по-голям риск от продажбите вътре в държава членка. […]
[…]
(13)
Следва да се ограничи обхватът на настоящата директива до плащанията, извършвани като възнаграждение по търговски сделки, и да не се уреждат сделките, извършвани с потребителите, нито лихвите във връзка с други видове плащания, например плащанията, извършвани по силата на законодателството за чековете и полиците, или плащанията, извършвани в рамките на обезщетения за щети, включително тези, извършвани от застрахователните компании.
[…]
(16)
Забавата за плащане представлява нарушение на договора, което е станало финансово привлекателно за длъжниците в повечето държави членки поради ниските лихви за забава и/или бавната процедура на обжалване. Необходими са решителни промени[…], за да се обърне тази тенденция и да се направи така че последствията от нарушенията на сроковете на плащане да бъдат такива, че да обезсърчат тази практика“.
Член 1 от посочената директива, който определя приложното ѝ поле, гласи:
„Настоящата директива се прилага за всички плащания, извършвани като възнаграждение по търговски сделки“.
Член 2, точка 1 от тази директива предвижда:
„По смисъла на настоящата директива:
1)
„търговски сделки“ е всяка сделка между предприятия или между предприятия и държавни органи, която води до доставката на стоки или предоставянето на услуги срещу възнаграждение;
[…]
„предприятие“ е всяка организация, участваща в упражняването на независима икономическа или професионална дейност, дори когато тази дейност се упражнява само от едно лице“.
Член 3 от Директива 2000/35 е озаглавен „Лихва за забава за плащане“ и параграф 1 от него гласи:
„Държавите членки следят за това:
a)
лихвите по смисъла на буква г) да стават дължими от деня, следващ датата на плащане или изтичането на срока на плащане, определен в договора;
[…]
в)
кредиторът е в правото си да изисква лихви за забава, доколкото:
i)
той е изпълнил своите задължения по договор или по закон;
ii)
той не е получил дължимата сума в срок, освен ако длъжникът е отговорен за забавата.
г)
лихвеният процент за забава на плащане („законен процент“), който длъжникът е длъжен да плати, представлява сбор от лихвения процент, използван от Европейската централна банка при последната ѝ основна операция по рефинансиране, извършена преди първия календарен ден на въпросното полугодие („основен процент“) и най-малко седем пункта […], освен ако друго не е предвидено в договора. За държава членка, която не участва в третия етап на икономическия и валутен съюз, основният процент по-горе е равностойният основен процент, определен от нейната национална централна банка. […]
[…]“.
Член 6 от посочената директива гласи следното:
„1.   Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива, най-късно до 8 август 2002 г. […]
[…]
3.   При транспонирането на настоящата директива държавите членки могат да изключат:
[…]
б)
договорите, които са сключени преди 8 август 2002 г. […]
[…]“.
Словенското право
Разпоредбите относно плащането на лихви за забава
Съгласно член 277, параграф 1 от Zakon o obligacijskih razmerjih (Закон за договорните задължения) длъжникът на вземане е длъжен да плати на кредитора наред с главницата лихви за забава, ако не е платил на падежа дължимата сума по вземането.
Считано от 1 януари 2002 г., посоченият закон е заменен с Obligacijski zakonik (Кодекс на задълженията и договорите, наричан по-нататък „OZ“). В посочения кодекс по същество е възпроизведена цитираната в предходната точка от настоящото решение разпоредба, а в член 376 от него е въведена нова разпоредба, съгласно която лихвите за забава спират да текат, когато размерът на натрупаните, но непогасени лихви достигне размера на главницата (наричана по-нататък „принципът ne ultra alterum tantum“).
Разпоредбите относно занаятите
От акта за преюдициално запитване следва, че към момента на настъпването на обстоятелствата от значение в главното производство през юни 1993 г. упражняването на независима икономическа дейност от физическо лице се урежда от Obrtni Zakon (Закон за занаятите), в действащата тогава редакция. По силата на посочения закон, който впоследствие е изменен, за да може дадено физическо лице да извършва самостоятелно икономическа дейност като занаятчия, то трябва да притежава издадено от компетентния орган разрешение, в което се посочва областта на съответната дейност.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
От 8 декември 1989 г. г‑н Nemec притежава разрешение да извършва самостоятелно като занаятчия шлосерска и заваръчна дейност. През м. юни 1993 г. той сключва договор с Gasilsko Društvo в Murska Sobota (Сдружение на пожарникари доброволци в Мурска Собота, наричано по-нататък „сдружението“) договор, по силата на който отдава под наем на сдружението цистерна, предназначена за превоз на вода в период на суша.
През 1996 г. г‑н Nemec предявява иск срещу сдружението, като иска то да бъде осъдено да му плати сумата 17669,51 EUR на основание на посочения договор.
С решение от 17 декември 2010 г. Višje sodišče v Mariboru (Апелативен съд Марибор, Словения) осъжда сдружението да плати сумата 15061,44 EUR, заедно със законните лихви за забава за периода от 25 март 1996 г. до 31 декември 2001 г. Посочената юрисдикция обаче отхвърля искането за плащане на лихви за забава, считано от 1 януари 2002 г., датата, на която е влязъл в сила принципът ne ultra alterum tantum. Наистина, размерът на дължимите към 31 декември 2001 г. лихви вече е надхвърлял главницата.
На 18 май 2010 г. сдружението заплаща сумата, дължима по силата на посоченото решение.
Тъй като счита, че принципът ne ultra alterum tantum е несъвместим с Директива 2000/35 и че поради това Višje sodišče v Mariboru (Апелативен съд Марибор) неправилно е отхвърлил неговото искане за заплащане на лихви за забава за периода от 1 януари 2002 г. до 18 май 2010 г., г‑н M. Nemec предявява срещу Република Словения иск за обезщетение на вредите, претърпени поради така твърдяната несъвместимост. След като първоинстанционният съд отхвърля посочения иск с решение от 18 май 2011 г., което е потвърдено в производството по обжалване на 24 януари 2012 г., на основание че посочената директива не се прилагала спрямо фактите в главното производство, г‑н Nemec подава касационна жалба пред запитващата юрисдикция, Vrhovno sodišče (Върховен съд, Словения).
Посочената юрисдикция изразява съмнения относно въпроса дали разглежданият в главното производство договор попада в обхвата ratione materiae на Директива 2000/35. По-специално тя си поставя въпроса дали г‑н Nemec е сключил посочения договор в качеството на „предприятие“ по смисъла на член 2, точка 1 от Директивата, т.е. в качеството на организация, която упражнява независима икономическа или професионална дейност, поради което посоченият договор представлявал „търговска сделка“ по смисъла на същата разпоредба и следователно попадал в обхвата на посочената директива. Всъщност, макар разглежданият в главното производство договор да се отнася до икономическа дейност и да е довел до издаването на фактура, той все пак не се отнася до шлосерска и заваръчна дейност, за които г‑н Nemec разполага с разрешение да упражнява самостоятелно професията си като занаятчия.
Ако отговорът е положителен, запитващата юрисдикция си поставя и въпроса относно съвместимостта с Директива 2000/35 на принципа ne ultra alterum tantum prévue, предвиден в член 376 от OZ.
При тези обстоятелства Vrhovno sodišče (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли разпоредбата на член 2, точка 1, трето изречение от Директива 2000/35 да се тълкува в смисъл, че в рамките на система, в която на физическо лице се издава разрешение, за да извършва икономическа дейност, като в разрешението се посочва дейността, за която то се издава, не е налице предприятие, а следователно и търговска сделка по смисъла на посочената разпоредба от директивата, когато правната сделка, по която е възникнала забава при плащането, се отнася до дейност извън обхвата на разрешението?
При отрицателен отговор […]
2)
Трябва ли разпоредбата на член 2, точка 1, трето изречение от Директива 2000/35 да се тълкува в смисъл, че физическо лице се счита за предприятие, а правната сделка, по която е налице забава при плащането, представлява търговска сделка по смисъла на посочената разпоредба, когато става въпрос за правна сделка, която не попада в обхвата на регистрираната дейност на това физическо лице, а произтича от дейност, която по естеството си може да е икономическа дейност, и за сделката е издадена фактура? и
3)
Противоречи ли на разпоредбите на Директива 2000/35 принципът, че лихвите за забава спират да текат, когато размерът на начислените и неплатени лихви достигне размера на главницата (принцип ne ultra alterum tantum)?“.
Относно компетентността на Съда
Словенското правителство и Европейската комисия изтъкват в заседанието пред Съда, че той не разполага с компетентност да отговори на въпросите, поставени от запитващата юрисдикция. Всъщност спорът по главното производство имал за предмет положение, което датира от преди присъединяването на Република Словения към Европейския съюз на 1 май 2004 г. и което е породило всичките си последици преди посочената дата.
Следва да се отбележи в това отношение, че разглежданият в главното производство договор несъмнено е сключен през м. юни 1993 г. и че настоящото дело следователно е последица от положение, възникнало преди присъединяването на Република Словения към Съюза.
Това положение обаче продължава да поражда последици след присъединяването. Всъщност непогасяването на главното вземане, което е породило исканите от г‑н Nemec лихви за забава, е продължило до 18 май 2010 г. — датата, на която сдружението е изпълнило задължението за плащане, а предявеният от г‑н Nemec иск има за цел именно получаването на обезщетение за вредите, които той твърди, че е претърпял поради обстоятелството, че Višje sodišče v Mariboru (Апелативен съд Марибор) е отхвърлил неговото искане за заплащане на посочените лихви за периода от 1 януари 2002 г. до 18 май 2010 г.
Съгласно членове 2 и 54 от Акта за присъединяване от 2003 г. обаче разпоредбите на Учредителните договори и актовете, приети от институциите преди присъединяването, са задължителни за новите държави членки и се прилагат в тези държави при условията, предвидени в посочените договори и в този акт.
Освен това в съответствие с трайната практика на Съда, ако не е предвидено друго, новата норма се прилага незабавно спрямо бъдещите последици на положение, създадено при действието на предходната норма. Съгласно този принцип Съдът е постановил, че ако в Акта относно условията на присъединяването на дадена държава членка липсва специална разпоредба по отношение на прилагането на разпоредба от правото на Съюза, трябва да се приеме, че същата се прилага незабавно и обвързва тази държава членка от датата на присъединяването ѝ към Съюза, така че се прилага по отношение на бъдещите правни последици на положения, възникнали преди присъединяването (вж. в този смисъл решения от 12 ноември 2009 г., Elektrownia Pątnów II,
C‑441/08
,
EU:C:2009:698
, т.
, от 22 декември 2010 г., Комисия/Полша,
C‑385/08
, непубликувано,
EU:C:2010:801
, т.
, както и от 21 декември 2011 г., Ziolkowski и Szeja,
C‑424/10 и C‑425/10
,
EU:C:2011:866
, т.
).
По отношение по-специално на Директива 2000/35 Актът за присъединяване от 2003 г. не съдържа никаква специална разпоредба във връзка с прилагането на посочената директива спрямо Република Словения. Следователно тя е станала незабавно приложима и обвързва посочената държава членка, считано от датата на нейното присъединяване към Съюза, и от тази дата може да се прилага към бъдещите последици, породени или възникнали преди присъединяването, както разглежданите в главното производство.
От изложеното по-горе следва, че тъй като правото на Съюза се прилага към спора по главното производство, Съдът е компетентен да отговори на поставените от запитващата юрисдикция въпроси.
По преюдициалните въпроси
По първите два въпроса
Със първите си два въпроса, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 2, точка 1 от Директива 2000/35 трябва да се тълкува в смисъл, че физическо лице, което притежава разрешение да упражнява самостоятелно дейност като занаятчия, трябва да се счита за „предприятие“ по смисъла на посочената разпоредба, поради което сключената от него сделка с трето лице представлява „търговска сделка“ по смисъла на същата разпоредба, при положение че макар да не попада в обхвата на дейностите, посочени в разрешението, тази сделка се отнася до икономическа дейност.
За да се отговори на поставените въпроси, следва в самото начало да се уточни, че макар съгласно член 6, параграф 3, буква б) от Директива 2000/35 при транспонирането на настоящата директива държавите членки да могат да изключат от нейния обхват договорите, които са сключени преди 8 август 2002 г., от акта за преюдициално запитване обаче следва, че Република Словения не е използвала тази възможност, като словенското правителство потвърди това обстоятелство в заседанието пред Съда.
Във връзка с поставените въпроси следва да се напомни, че съгласно член 1 от Директива 2000/35 тя се прилага за всички плащания, извършвани като възнаграждение по търговски сделки. Член 2, параграф 1, първа алинея от посочената директива определя понятието „търговска сделка“ като всяка сделка между предприятия или между предприятия и държавни органи, която води до доставката на стоки или предоставянето на услуги срещу възнаграждение, като съображение 13 от директивата уточнява в това отношение, че от посоченото понятие са изключени обаче сделките, извършвани с потребителите. По силата на член 2, точка 1, трето изречение от същата директива „предприятие“ по смисъла на директивата е всяка организация, участваща в упражняването на независима икономическа или професионална дейност, дори когато тази дейност се упражнява само от едно лице.
Освен това от съображения 7, 10 и 16 от Директива 2000/35 следва, че тя има за цел да подобри нормалното функциониране на вътрешния пазар, закриляйки търговците, и по-специално малките и средните предприятия, от забава в плащанията.
Така, посочената директива не е предназначена да се прилага спрямо всяка сделка, която води до доставки на стоки или предоставянето на услуги срещу възнаграждение, по-специално спрямо всички такива сделки, сключени конкретно от частните лица в ежедневието.
Следователно не е достатъчно едно лице да сключи сделка, която се отнася до икономическа дейност, като отдаването под наем на дадена вещ на трето лице, за да попадне в обхвата на понятието „предприятие“ и за да бъде квалифицирана тази сделка като „търговска“ по смисъла на член 2, точка 1 от посочената директива. Необходимо е още това лице да действа като организация в рамките на тази дейност или в рамките на независима професионална дейност.
Както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 82 от своето заключение, това изискване предполага, че независимо от правноорганизационната му форма и правния му статут съгласно националното право, посоченото лице извършва тази дейност организирано и постоянно, като тази дейност следователно не може да се ограничава до конкретна отделна престация, както и че съответната сделка се вписва в контекста на посочената дейност.
От една страна обаче, противно на твърденията на Комисията, от член 2, точка 1 от Директива 2000/35 не следва, че разглежданата дейност задължително трябва да бъде главната икономическа или професионална дейност на съответното лице или да бъде свързана с нея.
От друга страна, противно на твърденията на словенското правителство и Комисията, квалификацията на дадено лице като „предприятие“ по смисъла на посочената разпоредба не може да зависи от издаването от страна на компетентните национални органи на разрешение за извършването на съответната дейност.
Така, в рамките на национална система, в която извършването от страна на физическо лице на икономическа или професионална дейност самостоятелно като занаятчия или търговец е обусловено от издаването на разрешение, физическо лице, което притежава такова разрешение, не може да бъде изключено от понятието „предприятие“, а сделките, които то сключва — от понятието за „търговска сделка“ само на основание че посочените сделки се отнасят до независима икономическа или професионална дейност, която е различна от посочената в разрешението, или се вписват в рамките на независима икономическа или професионална дейност, която е по-широка от последната.
Всъщност, всяко тълкуване в противоположния смисъл би имало за последица обхватът на тези понятия да се постави в зависимост от всеки национален правен ред, и по-специално от установената от всяка държава членка система за упражняването на независима икономическа или професионална дейност. От изискванията за еднаквото прилагане на правото на Съюза и от принципа на равенство следва обаче, че при липсата на препращане в член 2, точка 1 от Директива 2000/35 към националното право понятията „предприятие“ и „търговска сделка“ трябва да получат самостоятелно и еднакво тълкуване (вж. по аналогия решение от 29 септември 2015 г., Gmina Wrocław,
C‑276/14
,
EU:C:2015:635
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това, както посочва генералният адвокат в точка 90 от своето заключение, всяко тълкуване, което има за последица обхватът на понятието „предприятие“, а следователно и обхватът ratione personae и ratione materiae на Директива 2000/35 да се поставят в зависимост от предоставянето от страна на компетентните органи на държава членка на разрешение за извършването на съответната дейност, би противоречало на преследваната с тази директива цел, произтичаща от съображение 10 от нея, да се улесняват търговските сделки между държавите членки. Всъщност, за да определят дали сключената сделка попада в обхвата на Директива 2000/35, предприятията или държавните органи на другите държави членки трябва редовно да проверяват дали тази сделка се отнася до дейностите, за които е предоставено посоченото разрешение, като това би могло да ограничи трансграничните сделки или да им попречи.
Следователно, макар че обстоятелството, че съответното лице е сключило сделка в рамките на дейността, за извършването на която е получило разрешение, може да се взема предвид наред с други обстоятелства, за да се провери дали посоченото лице е действало в качеството на „предприятие“ по смисъла на член 2, точка 1 от Директива 2000/35, посоченото обстоятелство не може да е определящо.
Така, трябва да се вземат предвид всички обстоятелства по конкретния случай, за да се установи дали дадено лице действа в това качество — т.е., както беше посочено в точка 34 от настоящото решение, в рамките на независима икономическа или професионална дейност, която е организирана и постоянна — и дали следователно сделките, които то сключва, имат търговски характер по смисъла на посочената разпоредба.
Към тези обстоятелства се отнася по-специално фактът, че при дейността си съответното лице използва своята търговска фирма или професионалното си наименование и че сключената сделка води до издаването на фактура.
С оглед на изложените съображения запитващата юрисдикция следва да установи дали в конкретния случай г‑н Nemec е сключил разглеждания в главното производство договор в качеството на „предприятие“ по смисъла на член 2, точка 1 от Директива 2000/35.
По всички изложени съображения на първите два въпроса следва да се отговори, че член 2, точка 1 от Директива 2000/35 трябва да се тълкува в смисъл, че физическо лице, което притежава разрешение да упражнява самостоятелно дейност като занаятчия, трябва да се счита за „предприятие“ по смисъла на тази разпоредба, а сключената от него сделка — за „търговска сделка“ по смисъла на същата разпоредба, ако тази сделка, макар да не се отнася до посочената в разрешението дейност, се вписва в извършването на независима икономическа или професионална дейност, която е организирана и постоянна, като запитващата юрисдикция следва да провери това обстоятелство с оглед на всички обстоятелства в конкретния случай.
По третия въпрос
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали Директива 2000/35 трябва да се тълкува в смисъл, че тя не допуска национална правна уредба като член 376 от OZ, която предвижда, че начислените, но неплатени лихви за забава спират да текат, когато техният размер достигне размера на главницата.
За да се отговори на този въпрос, следва да се напомни, че съгласно постоянната практика на Съда Директива 2000/35 не извършва пълна хармонизация на всички правила относно забавата при плащанията по търговски сделки (решения от 26 октомври 2006 г., Комисия/Италия,
C‑302/05
,
EU:C:2006:683
, т.
, от 3 април 2008 г., 01051 Telecom,
C‑306/06
,
EU:C:2008:187
, т.
и от 11 септември 2008, Caffaro,
C‑265/07
,
EU:C:2008:496
, т.
).
По-специално посочената директива не хармонизира всички аспекти във връзка с лихвите за забава. Всъщност в член 3 от нея се уреждат само някои от тези аспекти, по-точно правото да се искат лихви в случай на забавено плащане, датата, на която лихвите са изискуеми, лихвеният процент, правото на кредитора да иска обезщетение за направените разходи по събирането на вземането вследствие на забавеното плащане, както и последиците от уговарянето на явно несправедливи договорни условия спрямо кредитора.
Директива 2000/35 обаче не урежда правилата относно срока, през който текат лихвите за забава, или максималния размер на тези лихви.
Следователно държавите членки могат свободно да уреждат този въпрос, при условие обаче че не е налице незачитане на целите, преследвани с Директива 2000/35 и че тя не се лишава от полезно действие (вж. по аналогия решение от 14 септември 2016 г., Pérez López,
C‑16/15
,
EU:C:2016:679
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение следва да се подчертае, че както следва от съображения 7 и 16 от посочената директива, тя има за цел главно да окаже възпиращо действие върху забавата при плащанията, по-специално като изключи възможността тя да бъде икономически привлекателна за длъжника, както и да защити кредиторите срещу тази забава.
Подкрепяно от латвийското правителство, словенското правителство обаче поддържа, че предвиденият в член 376 от OZ принцип ne ultra alterum tantum не противоречи на тези цели. Напротив, посоченият принцип съхранявал функцията на лихвите за забава, която била именно да се насърчи длъжникът да изпълни своето задължение за плащане, а не да се даде възможност на кредитора да се обогати. Всъщност посоченият принцип позволявал да се защити кредиторът като същевременно не се допусне начислените лихви за забава да са в размер, водещ до неразумно висок дълг в тежест на длъжника и по този начин създава несправедливо и непропорционално положение между кредитора и длъжника, което може да доведе до неплатежоспособността на последния.
В това отношение несъмнено следва да се подчертае, че като ограничава размера на лихвите за забава до размера на главницата, този принцип може да ограничи възпиращото действие, свързано с плащането на лихвите.
При все това, от една страна, това ограничаване на размера обаче няма за последица да се постави под въпрос преследваната с Директива 2000/35 цел за защита на кредиторите, нито да тя да се лиши от полезно действие.
Всъщност принципът ne ultra alterum tantum не води до ограничаване на размера на лихвите за забава, което би лишило от съдържание предвиденото в член 3, параграф 1, букви а)—в) от директивата право на кредитора да иска посочените лихви в случай на забава при плащането, или би лишило напълно лихвите от възпиращо действие спрямо длъжника. Посоченият принцип освен това не оказва последици върху приложимия лихвен процент при забава, който трябва да съответства на предвидения в член 3, параграф 1, буква г) от посочената директива.
От друга страна, както излага по същество генералният адвокат в точки 66 и 67 от своето заключение, следва да се отбележи, че въз основа на свободата на преценка, с която разполага, националният законодател може да прецени дали следва да установи равновесие между целта за защита на кредиторите и необходимостта да се избегне неразумно висок дълг в тежест на длъжника. В рамките на посочената свобода на преценка този законодател може да приеме, че принцип като ne ultra alterum tantum представлява подходящо средство за тази цел.
От друга страна, този принцип трябва да се разглежда не изолирано, а в контекста, в който се вписва. За тази цел следва да се вземат предвид и други разпоредби на националното право, които са приложими в областта на забавата при плащане.
В това отношение словенското правителство посочва по-специално член 380 от OZ, който гарантира на кредитора, претърпял поради забавата в плащанията вреда в по-голям размер от получените лихви, предоставянето на обезщетение за разликата.
В рамките на свободата на преценка, с която разполага, националният законодател обаче е могъл да приеме, че тази разпоредба във връзка с всички правила, предвидени в Директива 2000/35, е била от естество да гарантира защитата на кредиторите срещу забавата при плащане.
По всички изложени съображения на третия въпрос следва да се отговори, че Директива 2000/35 следва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба като член 376 от OZ, която предвижда, че начислените, но неплатени лихви за забава спират да текат, когато техният размер достигне размера на главницата.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Член 2, точка 1 от Директива 2000/35/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 юни 2000 година относно борбата със забавяне на плащане по търговските сделки трябва да се тълкува в смисъл, че физическо лице, което притежава разрешение да упражнява самостоятелно дейност като занаятчия, трябва да се счита за „предприятие“ по смисъла на тази разпоредба, а сключената от него сделка — за „търговска сделка“ по смисъла на същата разпоредба, ако тази сделка, макар да не се отнася до посочената в разрешението дейност, се вписва в извършването на независима икономическа или професионална дейност, която е организирана и постоянна, като запитващата юрисдикция следва да провери това обстоятелство с оглед на всички обстоятелства в конкретния случай.

2)
Директива 2000/35 следва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба като член 376 от Obligacijski zakonik (Кодекс на задълженията и договорите), която предвижда, че начислените, но неплатени лихви за забава спират да текат, когато техният размер достигне размера на главницата.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: словенски.