CELEX: 62016CJ0418
Apeliacinis skundas
Europos Sąjungos prekių ženklas
Reglamentas (EB) Nr. 207/2009
15 straipsnio 1 dalis
57 straipsnio 2 ir 3 dalys
64 straipsnis
76 straipsnio 2 dalis
Reglamentas (EB) Nr. 2868/95
22 taisyklės 2 dalis
40 taisyklės 6 dalis
Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra
Ankstesniu nacionaliniu prekių ženklu grindžiami prašymai dėl registracijos pripažinimo negaliojančia
Ankstesnio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų
Įrodymai
Prašymų atmetimas
Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) apeliacinės tarybos galimybė atsižvelgti į naujus įrodymus
EUIPO anuliavimo skyriaus sprendimų panaikinimas
Bylos grąžinimas
Pasekmės

Apeliaciniu skundu
mobile.de GmbH
, anksčiau –
mobile.international GmbH
, prašo panaikinti 2016 m. gegužės 12 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą mobile.international / EUIPO – Rezon (mobile.de) (
T‑322/14 ir T‑325/14
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2016:297
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jos du ieškinius dėl Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) pirmosios apeliacinės tarybos 2014 m. sausio 9 d. sprendimo (byla R 922/2013-1) ir 2014 m. vasario 13 d. sprendimo (byla R 951/2013-1), susijusių su protesto procedūra tarp
mobile.international
ir
Rezon OOD
(toliau – ginčijami sprendimai), panaikinimo.
Teisinis pagrindas
Reglamentas (EB) Nr. 207/2009
2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 207/2009 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 78, 2009, p. 1
) su pakeitimais, padarytais 2015 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2015/2424 (
OL L 341, 2015, p. 21
; toliau – Reglamentas Nr. 207/2009), 8 straipsnyje nustatyta:
„1.   Ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas, kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas:
<…>
b)
jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas; suklaidinimo galimybė apima ir galimybę sieti su ankstesniu prekių ženklu.
2.   1 dalyje nurodyti „ankstesni prekių ženklai“ reiškia:
a)
tokius prekių ženklus, kurių įregistravimo paraiškos padavimo data yra ankstesnė už ES prekių ženklo įregistravimo paraiškos padavimo datą, prireikus atsižvelgiant į šiems prekių ženklams prašomus suteikti prioritetus:
<…>
ii)
prekių ženklus, įregistruotus valstybėje narėje <…>;
<…>“
Reglamento Nr. 207/2009 15 straipsnyje numatyta:
„1.   Jeigu per penkerius metus nuo įregistravimo savininkas nepradėjo iš tikrųjų naudoti ES prekių ženklo Sąjungoje juo žymėdamas prekes arba paslaugas, kurioms jis buvo įregistruotas, arba jeigu ženklas nebuvo naudojamas penkerius metus iš eilės, ES prekių ženklui taikomos šiame reglamente numatytos sankcijos, išskyrus atvejus, kai ženklas nebuvo naudojamas dėl tinkamų priežasčių.
Naudojimu, kaip nurodyta pirmoje pastraipoje, taip pat laikoma:
a)
ES prekių ženklo naudojimas tokia forma, kuri skiriasi savo elementais, jeigu dėl jų nepakinta ženklo ta forma, kuria jis buvo įregistruotas, skiriamasis požymis, nepriklausomai nuo to, ar tokios formos, kokia jis naudojamas, prekių ženklas taip pat yra įregistruotas savininko vardu;
<…>“
Šio reglamento 53 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„1.   Padavus prašymą [EUIPO] ES prekių ženklo įregistravimas paskelbiamas negaliojančiu:
a)
jeigu yra 8 straipsnio 2 dalyje minėtas ankstesnis prekių ženklas ir tenkinamos to straipsnio 1 arba 5 dalyje keliamos sąlygos;
<…>“
Šio reglamento 54 straipsnis susijęs su apribojimais dėl neprieštaravimo.
Remiantis to paties reglamento 57 straipsniu:
„1.   Nagrinėdama prašymą panaikinti teises arba paskelbti negaliojančiu, [EUIPO] tiek kartų, kiek reikia, pasiūlo šalims per savo nustatytą laiką pateikti atsiliepimus į kitų šalių arba jos pastabas.
2.   Jei ES prekių ženklo savininkas to paprašo, procedūros dėl paskelbimo negaliojančiu šalimi esantis ankstesnio ES prekių ženklo savininkas turi pateikti įrodymus, kad penkerius metus iki prašymo paskelbti negaliojančiu padavimo dienos ankstesnis ES prekių ženklas iš tikrųjų buvo naudojamas Sąjungoje prekių ar paslaugų, kurioms jis įregistruotas, atžvilgiu (kaip to ankstesnio prekių ženklo savininkas nurodė pagrįsdamas savo prašymą) arba kad yra svarbių nenaudojimo priežasčių, su sąlyga, kad tą dieną nuo ankstesnio ES prekių ženklo registracijos yra praėję ne mažiau kaip penkeri metai. <…> Nepateikus tai patvirtinančių įrodymų, prašymas paskelbti negaliojančiu atmetamas. Jeigu ankstesnis ES prekių ženklas buvo naudojamas tik dalies prekių ar paslaugų, kurioms jis įregistruotas, atžvilgiu, nagrinėjant prašymą paskelbti negaliojančiu jis laikomas įregistruotu tik tai daliai prekių ar paslaugų.
3.   2 dalies nuostatos taikomos 8 straipsnio 2 dalies a punkte nurodytiems ankstesniems nacionaliniams prekių ženklams naudojimą valstybėje narėje, kurioje ankstesnis nacionalinis prekių ženklas yra saugomas, pakeičiant naudojimu Sąjungoje.
<…>
5.   Kai nagrinėjant prašymą panaikinti teises arba paskelbti negaliojančiu nustatoma, kad prekių ženklas neturėjo būti įregistruotas kai kurioms arba visoms prekėms ar paslaugoms, kurioms jis yra įregistruotas, ES prekių ženklo savininko teisės panaikinamos arba ženklas paskelbiamas negaliojančiu toms prekėms ar paslaugoms. Priešingu atveju prašymas panaikinti savininko teises arba pripažinti prekių ženklą negaliojančiu atmetamas.
<…>“
Reglamento Nr. 207/2009 63 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Nagrinėdama apeliaciją, Apeliacinė taryba tiek kartų, kiek reikia, pasiūlo šalims per savo nustatytą laiką pateikti atsiliepimus į kitų šalių arba jos pačios pastabas [pateikti pastabas dėl kitų šalių ar jos pačios pranešimų].“
Šio reglamento 64 straipsnyje numatyta:
„1.   Išnagrinėjusi apeliacijos leistinumą, Apeliacinė taryba priima sprendimą dėl apeliacijos. Apeliacinė taryba gali arba pasinaudoti kokiais nors skyriaus, atsakingo už sprendimą, kuriam pateikta apeliacija, kompetencijai priklausančiais įgaliojimais, arba perduoti bylą tam skyriui nagrinėti toliau.
2.   Jeigu Apeliacinė taryba perduoda bylą nagrinėti toliau tam skyriui, kurio sprendimas buvo apskųstas, šis skyrius privalo vadovautis Apeliacinės tarybos
ratio decidendi
tol, kol nepasikeičia faktai.
<…>“
Šio reglamento 76 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„[EUIPO] gali neatsižvelgti į faktus ar įrodymus, kurie nebuvo pateikti laiku.“
Įgyvendinimo reglamentas
1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Reglamentą Nr. 40/94 (
OL L 303, 1995, p. 1
), iš dalies pakeisto 2005 m. birželio 29 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1041/2005 (
OL L 172, 2005, p. 4
, toliau – Įgyvendinimo reglamentas), 22 taisyklės 2 dalyje nustatyta:
„Jei protestą padavusi šalis turi pateikti ženklo naudojimo įrodymus arba pagrįstus nenaudojimo motyvus, reikalaujamus įrodymus [EUIPO] paragina pateikti per jos pačios nustatytą terminą. Jei protestą padavusi šalis tokių įrodymų iki termino pabaigos nepateikia, [EUIPO] atmeta protestą.“
Įgyvendinimo reglamento 22 taisyklės 3 ir 4 dalys yra susijusios su informacija ir įrodymais, kuriuos reikia pateikti dėl prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų.
Šio reglamento 40 taisyklės 6 dalyje nustatyta:
„Jei pareiškėjas pagal [Reglamento Nr. 207/2009 57] straipsnio 2 arba 3 dalį turi pateikti naudojimo įrodymus arba įrodymus, kad yra pagrįstų nenaudojimo priežasčių, [EUIPO] prašo, kad pareiškėjas per jos nustatytą laiką pateiktų faktinio ženklo naudojimo įrodymus. Jei įrodymai per nustatytą laiką nepateikiami, prašymas paskelbti registraciją negaliojančia atmetamas. 22 taisyklės 2 ir 4 dalys taikomos
mutatis mutandis
.“
Minėto reglamento 50 taisyklės 1 dalyje teigiama:
„Jei nenustatyta kitaip, apeliacijos nagrinėjimui
mutatis mutandis
taikomos nuostatos, reglamentuojančios to skyriaus, kuris priėmė ginčijamą sprendimą, procesinius veiksmus.
<…>
Kai apeliacija pateikiama dėl Protestų skyriaus sprendimo, Taryba nagrinėja tik tuos apeliacijos faktus ir įrodymus, kurie buvo pateikti per Protesto skyriaus pagal [Reglamento Nr. 207/2009] nuostatas ir šias taisykles nustatytą ar nurodytą laiką, nebent Taryba laikytųsi nuomonės, kad, remiantis [Reglamento Nr. 207/2009 76] straipsnio 2 dalimi, reikėtų atsižvelgti ir į papildomus arba pridėtinius faktus bei įrodymus.“
Faktinės bylos aplinkybės
2008 m. lapkričio 17 d. apeliantė pateikė EUIPO dvi Europos Sąjungos prekių ženklų paraiškas, susijusias su žodiniu žymeniu „mobile.de“ (toliau – žodinis prekių ženklas) ir toliau pavaizduotu vaizdiniu žymeniu (toliau – vaizdinis prekių ženklas):
Prekės ir paslaugos, kurioms buvo prašoma įregistruoti šiuos prekių ženklus, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti (toliau – Nicos sutartis) 9, 16, 35, 38 ir 42 klasėms.
Vaizdinis ir žodinis prekių ženklai buvo įregistruoti atitinkamai 2010 m. rugsėjo 29 d. ir sausio 26 d.
2011 m. sausio 18 d., remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalimi, siejama su to paties reglamento 8 straipsnio 1 dalimi,
Rezon
pateikė EUIPO du prašymus pripažinti žodinio prekių ženklo ir vaizdinio prekių ženklo registraciją negaliojančia. Grįsdama šiuos prašymus
Rezon
rėmėsi 2005 m. balandžio 20 d. įregistruotu ir toliau pavaizduoti Bulgarijos vaizdiniu prekių ženklu (toliau – nagrinėjamas ankstesnis prekių ženklas):
Nagrinėjamas ankstesnis prekių ženklas buvo įregistruotas Nicos sutarties 35, 39 ir 42 klasės paslaugoms ir atitinka šį aprašymą:
–
35 klasė: „Reklama; verslo vadyba; verslo tvarkyba; įstaigų veikla“,
–
39 klasė: „Vežimas; prekių pakavimas ir sandėliavimas; kelionių rengimas“ ir
–
42 klasė: „Mokslo ir technologijų paslaugos ir su moksliniais tyrimais bei projektavimu ir susijusios paslaugos; pramoninės analizės ir tyrimų paslaugos; kompiuterių programinės ir aparatinės įrangos projektavimas ir tobulinimas; juridinės paslaugos“.
Tačiau prašymai dėl registracijos pripažinimo negaliojančia buvo grindžiami tik Nicos sutarties 35 ir 42 klasių paslaugomis.
EUIPO anuliavimo skyriuje (toliau – Anuliavimo skyrius) apeliantė paprašė, kad
Rezon
pateiktų nagrinėjamo ankstesnio nacionalinio prekių ženklo naudojimo įrodymą, vadovaujantis Reglamento Nr. 207/2009 57 straipsnio 2 ir 3 dalimis, dėl šių dviejų klasių paslaugų.
2013 m. kovo 28 d. dviem sprendimais Anuliavimo skyrius atmetė prašymus dėl registracijos pripažinimo negaliojančia tuo pagrindu, kad
Rezon
nepateikė tokių įrodymų.
Nagrinėdama
Rezon
pateiktas apeliacijas dėl šių sprendimų, Apeliacinė taryba, atsižvelgusi pagal Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalį į kelis papildomus įrodymus, pirmą kartą pateiktus nagrinėjant apeliacinį skundą, abiejų ginčijamų sprendimų 61 punkte konstatavo, kad
Rezon
įrodė, jog nagrinėjamas ankstesnis nacionalinis prekių ženklas buvo iš tikrųjų naudojimas Nicos sutarties 35 klasės transporto priemonių reklamos paslaugoms žymėti. Šių sprendimų 62 punkte ji panaikino Anuliavimo skyriaus sprendimus. Kadangi šalys nepateikė jokių argumentų dėl Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo ir Anuliavimo skyrius nenagrinėjo, ar yra galimybė supainioti, Apeliacinė taryba minėtų sprendimų 62 punkte nusprendė grąžinti bylas šiam skyriui, kad šis iš esmės išnagrinėtų prašymus dėl registracijos pripažinimo negaliojančia pagal to reglamento 64 straipsnį.
Ieškiniai Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
2014 m. gegužės 6 d. (byla T‑325/14) ir 2014 m. gegužės 7 d. (byla T‑322/14) Bendrojo Teismo kanceliarija gavo apeliantės ieškinį, kuriuo ji prašė panaikinti ginčijamus sprendimus.
2016 m. kovo 4 d. sprendimu nusprendęs sujungti bylas T‑322/14 ir T‑325/14, kad būtų priimtas sprendimas, kuriuo užbaigiamas procesas, Bendrasis Teismas skundžiamu sprendimu atmetė šiuos ieškinius.
Šalių reikalavimai
Apeliaciniame skunde apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą ir
–
priteisti iš EUIPO bylinėjimosi išlaidas.
EUIPO ir
Rezon
Teisingumo Teismo prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl prašymo atnaujinti žodinę proceso dalį
Generalinei advokatei paskelbus savo išvadą, Teisingumo Teismo kanceliarija 2018 m. sausio 26 d. gavo dokumentą, kuriuo apeliantė prašė nurodyti atnaujinti žodinę proceso dalį. Grįsdama šį prašymą apeliantė pažymėjo, kad iš 2017 m. gegužės 18 d. Komisijos deleguotojo reglamento (ES) 2017/1430, kuriuo papildomas Tarybos reglamentas (EB) Nr. 207/2009 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo ir panaikinami Komisijos reglamentai (EB) Nr. 2868/95 ir (EB) Nr. 216/96 (
OL L 205, 2017, p. 1
), kuris, išskyrus kelias išimtis, taikomas nuo 2017 m. spalio 1 d., 10 straipsnio 7 dalies ir 19 straipsnio 2 dalies matyti, kad EUIPO gali pagal Reglamento (EB) Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalį atsižvelgti į papildomus ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymus, kuriuos praėjus terminui pateikia prašymą dėl registracijos pripažinimo negaliojančia pateikęs asmuo, tik „dėl svarbių priežasčių“. Todėl antrasis pagrindas yra pagrįstas. Be to, savo išvados 40 punkte išreiškusi nuomonę, kad šeštasis pagrindas yra nepagrįstas dėl EUIPO turimos diskrecijos atsižvelgti į papildomus įrodymus, generalinė advokatė neatsakė į klausimą, ar diskrecija naudotasi nepadarant teisės klaidos.
Primintina, kad Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statute ir Teisingumo Teismo procedūros reglamente suinteresuotiesiems asmenims nenumatyta galimybė pateikti atsiliepimus į generalinio advokato išvadą (2014 m. rugsėjo 4 d. Sprendimo Vnuk,
C‑162/13
,
EU:C:2014:2146
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Remiantis SESV 252 straipsnio antra pastraipa generalinio advokato pareiga – viešame posėdyje visiškai nešališkai ir nepriklausomai teikti motyvuotą išvadą dėl bylų, kuriose pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statutą jis turi dalyvauti. Teisingumo Teismo nesaisto nei generalinio advokato išvada, nei ją pagrindžiantys motyvai (2015 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Mory ir kt. / Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
punktas).
Todėl vienos šalies nesutikimas su generalinio advokato išvada, nepaisant to, kokie klausimai joje nagrinėjami, savaime negali būti motyvas, pateisinantis žodinės dalies atnaujinimą (2015 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Mory ir kt. / Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
punktas).
Tokiomis sąlygomis, išklausęs generalinį advokatą, Teisingumo Teismas, vadovaudamasis savo Procedūros reglamento 83 straipsniu, gali bet kada nutarti atnaujinti žodinę proceso dalį, be kita ko, jeigu mano, kad jam nepateikta pakankamai informacijos, arba jeigu nagrinėjant bylą reikia remtis argumentu, dėl kurio šalys ar Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nurodyti suinteresuotieji asmenys nepateikė nuomonės (2015 m. balandžio 29 d. Sprendimo Nordzucker,
C‑148/14
,
EU:C:2015:287
,
punktas).
Nagrinėjamu atveju taip nėra. Iš tiesų, apeliantė, kaip ir EUIPO ir
Rezon
, vykstant rašytinei proceso daliai galėjo išdėstyti visus faktinius ir teisinius argumentus savo reikalavimams pagrįsti, įskaitant dėl galimybės per registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrą pateikti papildomų ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymų, kaip numatyta Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalyje. Taigi, išklausęs generalinę advokatę, Teisingumo Teismas mano, kad turi visą būtiną informaciją sprendimui priimti ir kad ši informacija buvo jame vykusių diskusijų objektas.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, Teisingumo Teismas mano, kad nėra pagrindo atnaujinti žodinę proceso dalį.
Dėl apeliacinio skundo
Dėl apeliacinio skundo priimtinumo
Rezon
tvirtina, kad apeliaciniame skunde aiškiai nenurodyta, dėl kokių pagrindų reikėtų peržiūrėti skundžiamą sprendimą. Be to, apeliantė neįrodė nei teisinio intereso pateikti apeliacinį skundą, nei suinteresuotumo pareikšti ieškinį. Prie apeliacinio skundo pridėto įgaliojimo
ad litem
nėra jokio valios pareiškimo dėl įgaliojimo atstovauti Sąjungos teisme. Šis įgaliojimas susijęs su ankstesnėmis procedūromis ir jo formuluotė nėra pakankamai tiksli, kad būtų galima pagrįsti tokį įgaliojimą.
Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją iš SESV 256 straipsnio 1 dalies antros pastraipos, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punkto matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos sprendimo, kurį prašoma panaikinti, skundžiamos dalys ir teisiniai argumentai, konkrečiai pagrindžiantys šį prašymą. Šiuo klausimu pagal šio reglamento 169 straipsnio 2 dalį reikalaujama, kad pagrinduose ir teisiniuose argumentuose, kuriais remiamasi, būtų tiksliai nurodyti ginčijami Bendrojo Teismo sprendimo motyvuojamosios dalies punktai (2016 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo Mallis ir kt. / Komisija ir ECB,
C‑105/15 P–C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
,
ir
punktai).
Nagrinėjamu atveju šie reikalavimai yra įvykdyti. Iš tiesų šiame apeliaciniame skunde visiškai aiškiai nurodyti ginčijami skundžiamo sprendimo aspektai, taip pat pagrindai ir argumentai dėl skundžiamo sprendimo panaikinimo.
Be to, reikia priminti, kad pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnio antrą pastraipą apeliacinį skundą gali paduoti bet kuri pagal visus savo reikalavimus arba jų dalį bylą pralaimėjusi šalis, tačiau įstojusios į bylą šalys, išskyrus valstybes nares ir Sąjungos institucijas, apeliacinį skundą gali paduoti tik tais atvejais, kai Bendrojo Teismo sprendimas joms turi tiesioginę įtaką.
Nagrinėjamu atveju
mobile.de
pirmojoje instancijoje buvo ieškovė, o ne įstojusi į bylą šalis, ir ji bylą pralaimėjo pagal visus savo reikalavimus, todėl vien ši aplinkybė pagrindžia jos teisę ir suinteresuotumą pareikšti šį apeliacinį skundą, ir jai nereikia įrodyti, kad skundžiamas sprendimas turi jai tiesioginę įtaką (šiuo klausimu žr. 2017 m. balandžio 5 d. Sprendimo EUIPO / Szajner,
C‑598/14 P
,
EU:C:2017:265
,
punktą).
Galiausiai, apeliantei šiame apeliaciniame procese atstovaujantis advokatas pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies b punktą pagrindė savo statusą patekdamas šios bendrovės įgaliojimą atstovauti jai visuose ginčuose, susijusiuose su prekių ženklų teise.
Darytina išvada, kad šis apeliacinis skundas negali būti iš karto visas atmestas kaip nepriimtinas.
Dėl esmės
Dėl apeliacinio skundo pirmojo ir antrojo pagrindų
–
Šalių argumentai
Pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė tvirtina, kad Bendrasis Teismas pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 57 straipsnio 2 ir 3 dalis ir Įgyvendinimo reglamento 22 taisyklės 2 dalį ir 40 taisyklės 6 dalį, kai nusprendė, jog Apeliacinė taryba pagrįstai galėjo atsižvelgti į nagrinėjamo ankstesnio nacionalinio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymus, kurie jai pateikti pirmą kartą. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 27 ir 28 punktuose klaidingai nusprendė, kad jeigu per EUIPO nustatytą terminą pateikiami tam tikri įrodymai, kuriais siekiama įrodyti šį naudojimą, registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra iš principo toliau tęsiama.
Šie argumentai prieštarauja tiek šių nuostatų tekstui, tiek jų sistemai. Iš tiesų, „įrodymų“ sąvoka, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 57 straipsnio 2 dalį, reikalauja, kad prašymą dėl registracijos pripažinimo negaliojančia pateikęs asmuo realiai įrodytų atitinkamo ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų. Nepateikus tai patvirtinančių įrodymų, prašymas turėtų būti atmestas. Be to, Įgyvendinimo reglamento 22 taisyklės 2 dalyje ir 40 taisyklės 6 dalyje nurodyta, kad protestas ir prašymas dėl registracijos pripažinimo negaliojančia atmetami, jei „naudojimo įrodymai“ per nustatytą laiką nepateikiami. Šiuo atžvilgiu vietoj Reglamento Nr. 207/2009 57 straipsnio 1 dalies, kaip bendrosios procedūrinės nuostatos, reikia taikyti minėto reglamento 57 straipsnio 2 dalyje numatytas konkretesnio pobūdžio nuostatas ir minėtas taisykles.
Antruoju pagrindu, grindžiamu Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalies pažeidimu, apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad, pirma, jis taikė šią nuostatą. Iš tiesų, ji taikytina tik jeigu „nenumatyta kitaip“. Pažymėtina, kad Įgyvendinimo reglamento 22 taisyklės 2 dalis ir 40 taisyklės 6 dalis būtent ir yra tokios nuostatos, kuriose „numatyta kitaip“. Be to, nors 50 taisyklės 1 dalies trečioje pastraipoje įtvirtinta specialioji taisyklė, pagal kurią vykstant protesto procedūrai Apeliacinė taryba gali atsižvelgti į naujus faktus, registracijos pripažinimo negaliojančia procedūroje tokia speciali taisyklė nenumatyta. Be to, tai, kad tokią galimybę apeliacinės tarybos turi tik vykstant protesto procedūrai, atitinka šių taisyklių tikslą, nes, kitaip nei protestą reiškianti šalis, kuri privalo laikytis labai trumpo termino, ankstesnės teisės turėtojas gali pats nuspręsti, kada pradėti registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrą, o prekių ženklo savininkas, jeigu nepareiškiamas protestas, gali turėti teisėtų lūkesčių dėl jos egzistavimo.
Antra, skundžiamo sprendimo 44–40 punktuose Bendrasis Teismas rėmėsi tik tuo, kad per vėlai pateikti įrodymai turėjo realią reikšmę, neatsižvelgęs nei į procedūros stadiją, kai pateikti šie įrodymai, nei į tai, ar įrodymų pateikimo aplinkybės nekliudo į juos atsižvelgti. Narinėjamu atveju prašymą dėl registracijos pripažinimo negaliojančia pateikęs asmuo turėjo aptariamus įrodymus dar procedūros pradėjimo stadijoje ir ne kartą turėjo galimybę pareikšti savo poziciją dėl apeliantės kritikuojamos šių įrodymų įrodomosios vertės.
Trečia, apeliantė tvirtina, kad, priešingai, nei Bendrasis Teismas nusprendė skundžiamo sprendimo 42 punkte, Apeliacinėje taryboje pateiktos sąskaitos faktūros nebuvo Anuliavimo skyriuje pateiktų sąskaitų faktūrų sąrašų patvirtinimas arba patikslinimas. Šiuo atžvilgiu skundžiamo sprendimo 43 punkte Bendrasis Teismas iškraipė faktines aplinkybes ir įrodymus. Iš tiesų, Bendrasis Teismas, rėmėsi prieštaringais argumentais, kai nusprendė, kad, viena vertus, tie sąrašai jau Anuliavimo skyriuje turėjo didelę įrodomąją galią ir, kita vertus, tik šios sąskaitos faktūros leido suprasti, jog šie sąrašai buvo sąskaitų faktūrų sąrašai. Be to, Bendrasis Teismas iškraipė faktines aplinkybes, kai nusprendė, kad apeliantė pripažino, jog galėjo suprasti nuorodą „reklama
mobile.bg
“ bulgarų kalba, nors ji negalėjo iš sąrašų identifikuoti jokios nuorodos į reklamos paslaugų teikimą.
EUIPO, palaikoma
Rezon
, mano, kad šie du apeliacinio skundo pagrindai yra nepagrįsti.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Remiantis Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalimi, EUIPO gali neatsižvelgti į faktus ar įrodymus, kurie nebuvo pateikti laiku.
Remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, kurią skundžiamo sprendimo 25 punkte priminė Bendrasis Teismas, iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad paprastai, jeigu nenurodyta kitaip, šalys faktines aplinkybes ir įrodymus gali pateikti pasibaigus jiems pateikti nustatytam terminui pagal Reglamento Nr. 207/2009 nuostatas ir kad EUIPO visiškai nedraudžiama atsižvelgti į pavėluotai nurodytus faktus ir pateiktus įrodymus (2007 m. kovo 13 d. Sprendimo VRDT / Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
,
punktas ir 2017 m. gegužės 4 d. Sprendimo Comercializadora Eloro / EUIPO,
C‑71/16 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2017:345
,
punktas).
Kadangi minėtoje nuostatoje nurodyta, kad EUIPO „gali“ tokiu atveju nuspręsti neatsižvelgti į tokius įrodymus, ši nuostata iš tiesų suteikia EUIPO didelę diskreciją spręsti, ar reikia į juos atsižvelgti, kartu nurodant tokio sprendimo motyvus (2007 m. kovo 13 d. Sprendimo VRDT / Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
,
,
ir
punktai bei 2017 m. gegužės 4 d. Sprendimo Comercializadora Eloro / EUIPO,
C‑71/16 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2017:345
,
punktas).
Kadangi pirmasis ir antrasis apeliantės nurodyti pagrindai yra susiję su Apeliacinės tarybos turima diskrecija, siekiant nustatyti, ar egzistuoja nuostata, kurioje būtų „numatyta kitaip“ nei Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalyje ir dėl kurios EUIPO galėtų netekti tokios diskrecijos, reikia remtis apeliacinę procedūrą reglamentuojančiomis nuostatomis.
Šiuo klausimu Įgyvendinimo reglamento 50 taisyklės 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad, jei nenustatyta kitaip, apeliacijos nagrinėjimui
mutatis mutandis
taikomos nuostatos, reglamentuojančios to skyriaus, kuris priėmė ginčijamą sprendimą, procesinius veiksmus.
Pažymėtina, kad, kiek tai susiję su ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymų pateikimu pagal 57 straipsnio 2 ar 3 dalis, vykstant, kaip ir šioje byloje, pagal šio reglamento 53 straipsnio 1 dalies a punktą pradėtai registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrai, Įgyvendinimo reglamento 40 taisyklės 6 dalyje numatyta, kad EUIPO turi paprašyti, kad ankstesnio prekių ženklo savininkas pateiktų šio prekių ženklo naudojimo konkrečiu jos nurodytu laikotarpiu įrodymus.
Nors iš minėtos taisyklės formuluotės matyti, kad jeigu atitinkamo prekių ženklo naudojimo įrodymai nebuvo pateikti per EUIPO nustatytą terminą, ji turi atmesti protestą
ex officio
, vis dėlto, kaip teisingai nusprendė Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 27 punkte, taip nėra tuo atveju, kai tokio naudojimo įrodymai buvo pateikti per minėtą terminą (pagal analogiją žr. 2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Centrotherm Systemtechnik / VRDT ir centrotherm Clean Solutions,
C‑610/11 P
,
EU:C:2013:593
,
punktą ir 2017 m. gegužės 4 d. Sprendimo Comercializadora Eloro / EUIPO,
C‑71/16 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2017:345
,
punktą).
Iš tikrųjų tokiu atveju ir jeigu nepaaiškėja, kad minėti įrodymai visiškai netinkami, kad būtų įrodytas prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų, procedūra tęsiama. Taigi, kaip numatyta, be kita ko, Reglamento Nr. 207/2009 57 straipsnio 1 dalyje, EUIPO turi tiek kartų, kiek reikia, paprašyti šalių pateikti pastabas dėl jos šioms šalims adresuotų pranešimų arba kitų šalių pateiktos informacijos. Atsižvelgiant į šį kontekstą, jeigu prašymas dėl registracijos pripažinimo negaliojančia atmetamas dėl to, kad atitinkamas ankstesnis prekių ženklas nebuvo naudojamas iš tikrųjų, jis atmetamas remiantis ne Įgyvendinimo reglamento 40 taisyklės 6 dalimi, – kuri iš esmės yra procedūrinė nuostata, – o materialinėmis nuostatomis, įtvirtintomis Reglamento Nr. 207/2009 57 straipsnio 2 arba 3 dalyse (pagal analogiją žr. 2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Centrotherm Systemtechnik / VRDT ir centrotherm Clean Solutions,
C‑610/11 P
,
EU:C:2013:593
,
punktą).
Vadinasi, kaip teisingai nusprendė Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 29 punkte, prekių ženklo naudojimo įrodymai, kuriais papildomi pagal Įgyvendinimo reglamento 40 taisyklės 6 dalį per EUIPO nustatytą terminą pateikti įrodymai, gali būti pateikiami pasibaigus minėtam terminui, ir EUIPO nedraudžiama, naudojantis Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalimi jai suteikta diskrecija, atsižvelgti į tokius pavėluotai pateiktus papildomus įrodymus (pagal analogiją žr. 2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Centrotherm Systemtechnik / VRDT ir centrotherm Clean Solutions,
C‑610/11 P
,
EU:C:2013:593
,
punktą ir 2016 m. birželio 16 d. Nutarties L’Oréal / EUIPO,
C‑611/15 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2016:463
,
punktą).
Vadinasi, Įgyvendinimo reglamento 40 taisyklės 6 dalis, priešingai, nei teigia apeliantė, nėra nuostata, kurioje „numatyta kitaip“ nei Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalyje, o tai reiškia, kad Apeliacinė taryba negali atsižvelgti į papildomus atitinkamo ankstesnio prekių ženklo naudojimo įrodymus, kuriuos prašymą dėl registracijos pripažinimo negaliojančia pateikęs asmuo pateikė Apeliacinei tarybai grįsdamas savo apeliaciją (pagal analogiją žr. 2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo Centrotherm Systemtechnik / VRDT ir centrotherm Clean Solutions,
C‑610/11 P
,
EU:C:2013:593
,
punktą).
Kiek tai susiję su apeliacijos procedūra, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog iš Reglamento Nr. 207/2009 63 straipsnio 2 dalies, siejamos su šio reglamento 76 straipsnio 2 dalimi, matyti, kad, siekdama išnagrinėti jai pateiktą apeliaciją iš esmės, Apeliacinė taryba ne tik šalims pasiūlo tiek kartų, kiek reikia, per jos nustatytą terminą pateikti pastabas dėl jos pateiktų pranešimų, bet ir gali nuspręsti dėl tyrimo priemonių, įskaitant faktinių aplinkybių arba įrodymų pateikimą. Tokios nuostatos savo ruožtu patvirtina galimybę papildyti faktines aplinkybes per įvairias procedūros EUIPO stadijas (šiuo klausimu žr. 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo VRDT / Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
,
punktą).
Apeliantė taip pat negali tvirtinti, kad Įgyvendinimo reglamento 50 taisyklės 1 dalies trečia pastraipa yra nuostata, kurioje „numatyta kitaip“ nei Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalyje.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal minėtos 50 taisyklės 1 dalies trečią pastraipą, kai apeliacija pateikiama dėl Protestų skyriaus sprendimo, Apeliacinė taryba nagrinėja tik tuos apeliacijos faktus ir įrodymus, kurie buvo pateikti per Protestų skyriaus nustatytą terminą, nebent Apeliacinė taryba laikytųsi nuomonės, kad, remiantis Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalimi, reikėtų atsižvelgti ir į naujus arba papildomus faktus bei įrodymus.
Įgyvendinimo reglamente aiškiai numatyta, kad nagrinėdama apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo Apeliacinė taryba turi diskreciją pagal šio įgyvendinimo reglamento 50 taisyklės 1 dalies trečią pastraipą ir Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalį nuspręsti, ar atsižvelgti į naujus arba papildomus faktus ir įrodymus, kurie nebuvo pateikti per Protestų skyriaus nustatytą ar nurodytą terminą (2013 m. spalio 3 d. Sprendimo Rintisch / VRDT,
C‑122/12 P
,
EU:C:2013:628
,
punktas).
Vis dėlto remiantis tuo negalima daryti išvados
a contrario
, kad, nagrinėdama apeliaciją dėl Anuliavimo skyriaus sprendimo, Apeliacinė taryba tokios diskrecijos neturi. Iš tiesų, kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, Įgyvendinimo reglamento 50 taisyklės 1 dalies trečioje įtraukoje, kiek tai susiję su apeliacijos dėl Protestų skyriaus sprendimo nagrinėjimu, tik išreiškiamas principas, išplaukiantis iš Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalies, – kuri yra minėtos 50 taisyklės teisinis pagrindas ir kurioje įtvirtinta nuostata, turinti horizontalią paskirtį šio reglamento sistemoje, – ir dėl to taikomas neatsižvelgiant į atitinkamos procedūros pobūdį (šiuo klausimu žr. 2016 m. liepos 21 d. Sprendimo EUIPO / Grau Ferrer,
C‑597/14 P
,
EU:C:2016:579
,
ir
punktus).
Todėl Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 24–29 punktuose nusprendė, kad Apeliacinė taryba, nagrinėdama apeliaciją dėl Anuliavimo skyriaus sprendimo, gali atsižvelgti į papildomus atitinkamo ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymus, kurie nebuvo pateikti per jos nustatytą terminą.
Be to, dėl apeliantės kaltinimo, jog Bendrasis Teismas neišsamiai įvertino atsižvelgimą į tokius įrodymus pateisinančius kriterijus, reikia priminti, kad kai EUIPO turi priimti sprendimą per protesto procedūrą, atsižvelgimas į pavėluotai pateiktus faktus ir įrodymus gali būti pateisinamas ypač tuomet, kai ji mano, kad pavėluotai pateikta informacija iš pirmo žvilgsnio atrodo galinti turėti realią įtaką jai pateikto protesto nagrinėjimo baigčiai, ir kai procedūros stadija, per kurią įvyksta šis pavėluotas pateikimas, ir pateikimo aplinkybės nekliudo į ją atsižvelgti (pagal analogiją žr. 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo VRDT / Kaul,
C‑29/05 P
,
EU:C:2007:162
,
punktą ir 2017 m. gegužės 4 d. Sprendimo Comercializadora Eloro / EUIPO,
C‑71/16 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2017:345
,
punktas).
Šioje byloje pakanka pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 39–44 punktuose Bendrasis Teismas išnagrinėjo ne tik tai, ar pavėluotai pateikti įrodymai turėjo realią įtaką, bet ir tai, ar procedūros stadija, per kurią įvyko šis pavėluotas pateikimas, ir jų pateikimo aplinkybės nekliudė į juos atsižvelgti.
Galiausiai, dėl apeliantės kaltinimo, jog Bendrasis Teismas klaidingai įvertino kai kurių įrodymų įrodomąją galią ir iškraipė jų turinį, reikia priminti, kad iš SESV 256 straipsnio ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos matyti, kad apeliacinis skundas paduodamas tik teisės klausimais. Todėl tik Bendrasis Teismas yra kompetentingas nustatyti ir vertinti bylai turinčius reikšmės faktus ir įrodymus. Taigi tokių faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimas nėra teisės klausimas, dėl kurio galima pateikti apeliacinį skundą Teisingumo Teismui, išskyrus jų iškraipymo atvejį (2016 m. kovo 17 d. Sprendimo Naazneen Investments / VRDT,
C‑252/15 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2016:178
,
punktas).
Be kita ko, atsižvelgiant į kaltinimo faktų ir įrodymų iškraipymo išimtinį pobūdį, pagal minėtas nuostatas ir pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 168 straipsnio 1 dalies d punktą visų pirma apeliantas įpareigojamas tiksliai nurodyti, kokius įrodymus iškraipė Bendrasis Teismas, ir įrodyti analizės klaidas, dėl kurių, kaip jis mano, minėtas teismas iškraipė įrodymus. Šis iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš bylos dokumentų, neatliekant faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo iš naujo (2016 m. rugsėjo 22 d. Sprendimo Pensa Pharma / EUIPO,
C‑442/15 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2016:720
,
ir
punktai).
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad prisidengdama kaltinimu, jog Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus, apeliantė iš tiesų siekia, kad Teisingumo Teismas iš naujo juos įvertintų, kiek tai susiję su klausimu, ar sąskaitos faktūros, kurios pirmą kartą pateiktos Apeliacinėje taryboje, buvo skirtos, kaip skundžiamo sprendimo 42 punkte nusprendė Bendrasis Teismas, Anuliavimo skyriui pateiktų įrodymų turiniui sustiprinti ir paaiškinti. Tačiau ji visiškai nebando įrodyti, – tiksliai nurodydama tariamai iškreiptus įrodymus, – kad Bendrasis Teismas šiuo klausimu padarė išvadas, akivaizdžiai neatitinkančias bylos dokumentų turinio, arba suteikė jiems tokią reikšmę, kokios jie akivaizdžiai neturi.
Todėl apeliantės argumentai šiuo aspektu turi būti atmesti kaip nepriimtini.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, pirmąjį ir antrąjį pagrindus reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtinus ir iš dalies nepagrįstus.
Dėl trečiojo pagrindo
–
Šalių argumentai
Trečiuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 15 straipsnio 1 dalies a punktą, nes neatsižvelgė į iš dalies fonetinius ir iš dalies konceptualius žymenų, dėl kurių kilo ginčas, skirtumus.
Pirmiausia, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 51–61 punktuose neatliko nagrinėjamų prekių ženklų fonetinės analizės. Fonetiniu požiūriu, pridėjus žodinius elementus „.bg“, nagrinėjamo ankstesnio nacionalinio prekių ženklo skiriamasis požymis labai pasikeičia.
Be to, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nuspręsdamas, jog skiriamasis požymis nesikeičia pridėjus vaizdinių ir žodinių elementų. Šiuo klausimu Bendrasis Teismas minėto sprendimo 56 punkte rėmėsi tik įvairiais nagrinėjamų prekių ženklų elementais, o ne bendru jų sukuriamu įspūdžiu. Ji pažymi, pirma, kad, vertinant bendrą įspūdį, dėl nedidelio žodžio „mobile“ skiriamojo požymio vaizdinio elemento nebuvimas lemia tokį naudojimo formų „mobile.bg“ ir „mobile bg“ skirtumą, kad skiriamasis požymis apribojamas. Antra, vertindamas bendrą nagrinėjamo ankstesnio nacionalinio prekių ženklo įspūdį, Bendrasis Teismas taip pat neatsižvelgė į papildomą žodinį elementą „.bg“, nors jis apriboja šio žymens bendrą skiriamąjį požymį.
Galiausiai Bendrasis Teismas neišnagrinėjo žymens „mobilen.bg“ konceptualios reikšmės. Iš tiesų, priešingai nei „mobile“, „mobilen“ yra bendrinės bulgarų kalbos žodis, kuris reiškia „mobilus, judus“. Skirtinga konceptualioji reikšmė neišvengiamai lemia skiriamojo požymio apribojimą.
EUIPO teigia, kad šis ieškinio pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaltindama Bendrąjį Teismą tuo, kad jis neišnagrinėjo nagrinėjamo ankstesnio nacionalinio prekių ženklo ir įvairių žodinių ir vaizdinių žymenų, kuriais remiamasi siekiant įrodyti šio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų, fonetinio ir konceptualaus panašumo, apeliantė klaidingai suprato skundžiamą sprendimą.
Iš tikrųjų, iš skundžiamo sprendimo 56–58 punktų, į kuriuos iš dalies daromos nuorodos to sprendimo 59 ir 60 punktuose, matyti, kad Bendrasis Teismas, kai nagrinėjo, ar nagrinėjamo ankstesnio prekių ženklo ir šių žymenų skirtumai pakeitė minėto prekių ženklo skiriamąjį požymį, įvertino tiek jų fonetinį panašumą, pabrėždamas ypač tai, jog juos abu sudaro žodis „mobile“ ir pridėjus prie šių žymenų kai kuriuos žodinius elementus, pvz., „.bg“, bg“ arba „n“, skirtumai yra labai nedideli, tiek konceptualų jų panašumą, pabrėždamas kiekvieno jų perteikiamą žinią ir tai, kaip juos suvokia visuomenė.
Be to, apeliantė remiasi klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu, kai tvirtina, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į bendrą šių žymenų sukuriamą įspūdį. Iš tiesų Teisingumo Teismas aiškiai atliko tokį vertinimą skundžiamo sprendimo 58 ir 59 punktuose. Visų pirma, priešingai, nei teigia apeliantė, Bendrasis Teismas pastarajame punkte pažymėjo, kad žodiniai žymenys, kuriais remiamasi, atsižvelgiant į vaizdinio elemento nebuvimą ir kai kuriuos pridėtinius elementus, apskritai yra lygiaverčiai nagrinėjamam ankstesniam nacionaliniam prekių ženklui.
Dėl likusios dalies reikia pripažinti, kad argumentais, kuriuos apeliantė nurodė grįsdama šį pagrindą, ji siekia užginčyti skundžiamo sprendimo 56–60 punktuose Bendrojo Teismo atliktą faktinių aplinkybių vertinimą, siekdama, kad Teisingumo Teismas jas įvertintų iš naujo, tačiau, remiantis šio sprendimo 65 punkte minėta jurisprudencija, nagrinėdamas apeliacinį skundą šis teismas tokios kompetencijos neturi.
Todėl reikia atmesti trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.
Dėl ketvirtojo pagrindo
–
Šalių argumentai
Ketvirtuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė teigia, kad Bendrasis Teismas pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 57 straipsnio 2 dalį, aiškinamą kartu su Įgyvendinimo reglamento 22 taisyklės 3 ir 4 dalimis, kai skundžiamo sprendimo 66–69 punktuose nusprendė, jog Apeliacinės tarybos vertinimai dėl nagrinėjamo ankstesnio nacionalinio prekių ženklo naudojimo vietos, laiko, apimties ir pobūdžio nėra klaidingi. Konkrečiai tariant, Bendrasis Teismas padarė klaidą, kai atsižvelgė į įrodymus, kurių data nebuvo nurodyta ir kurie nesusiję su atitinkamu laikotarpiu.
EUIPO mano, kad šis pagrindas visiškai nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia konstatuoti, kad šiuo apeliacinio skundo pagrindu apeliantė, net nekaltindama Bendrojo Teismo iškraipius įrodymus, siekia užginčyti skundžiamo sprendimo 66–69 punktuose jo pateiktą vertinimą dėl įrodymų, kuriuos
Rezon
pateikė siekdama įrodyti nagrinėjamo ankstesnio nacionalinio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų, reikšmingumo. Tai darydama ji siekia, kad šie įrodymai būtų įvertinti iš naujo, tačiau, remiantis šio sprendimo 65 punkte minėta jurisprudencija, nagrinėdamas apeliacinį skundą šis teismas tokios kompetencijos neturi.
Taigi ketvirtąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Dėl penktojo pagrindo
–
Šalių argumentai
Savo penktuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė nurodo, kad Bendrasis Teismas pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 54 straipsnio 2 dalį, 56 straipsnio 1 dalies a punktą ir 64 straipsnio 1 dalį, kai skundžiamo sprendimo 75–77 punktuose nusprendė, kad Apeliacinė taryba neprivalėjo priimti sprendimo dėl klausimo, susijusio su galimu nagrinėjamo ankstesnio nacionalinio prekių ženklo savininko nesąžiningumu.
Iš tiesų šis klausimas susijęs su prašymo dėl registracijos pripažinimo negaliojančia priimtinumu, kuris visada turėtų būti tikrinamas, nes prašymą dėl registracijos pripažinimo negaliojančia teikiantis asmuo turi turėti suinteresuotumą pareikšti ieškinį. Tokio suinteresuotumo nėra tais atvejais, kai šis pareiškėjas įgijo savo teises į ankstesnį nacionalinį prekių ženklą nesąžiningai ir todėl remiasi juo taip pat nesąžiningai. Taigi Bendrasis Teismas turėjo įgyvendinti to skyriaus, kuris priėmė ginčijamus sprendimus, kompetenciją. Be to, Bendrasis Teismas taip pat neišnagrinėjo prieštaravimo, grindžiamo naikinamuoju terminu, ir taip pažeidė Reglamento Nr. 207/2009 54 straipsnio 1 dalį.
EUIPO mano, kad šis pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad remiantis Reglamento Nr. 207/2009 57 straipsnio 2 ir 3 dalimis, kai ankstesnio nacionalinio prekių ženklo savininkas, pateikęs prašymą dėl Sąjungos prekių ženklo registracijos pripažinimo negaliojančia, pastarojo prekių ženklo savininko prašymu nepateikė įrodymo, kad tas ankstesnis nacionalinis prekių ženklas penkerius metus iki prašymo dėl registracijos pripažinimo negaliojančia pateikimo buvo iš tikrųjų naudojamas valstybėje narėje, kurioje jis saugomas, prekėms ar paslaugoms, kurioms jis įregistruotas ir kuriomis šis prašymas grindžiamas, šis prašymas turi būti atmestas.
Kadangi ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų nebuvimas, kai juo remiasi Sąjungos prekių ženklo, kurio registracijos galiojimas ginčijamas, savininkas, yra, remiantis šios nuostatos formuluote, savaime pakankamas pagrindas atmesti šį prašymą, skundžiamo sprendimo 76 punkte Bendrasis Teismas nepadarydamas teisės klaidos nusprendė, kad klausimas dėl šio naudojimo įrodymo turi būti išspręstas prieš priimant sprendimą dėl paties prašymo pripažinti registraciją negaliojančia, todėl šiuo požiūriu tai yra „išankstinio pobūdžio klausimas“.
Šiomis aplinkybėmis, Apeliacinei tarybai šioje byloje nusprendus, kad nagrinėjamo ankstesnio nacionalinio prekių ženklo savininkas pateikė jo naudojimo iš tikrųjų įrodymą dėl kai kurių paslaugų, kuriomis grindžiami prašymai dėl registracijos pripažinimo negaliojančia, ir vien dėl šios priežasties panaikinus Anuliavimo skyriaus sprendimus, skundžiamo sprendimo 77 punkte Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad Apeliacinė taryba galėjo pagal Reglamento Nr. 207/2009 64 straipsnio 1 dalį grąžinti prašymus tam skyriui nagrinėti iš naujo, kad jis priimtų sprendimą dėl apeliantės argumentų, susijusių su šių prašymų nepriimtinumu pagal minėto reglamento 54 straipsnį atsižvelgiant į juos pateikusios šalies nesąžiningumą.
Iš tiesų, iš paties minėto 64 straipsnio 1 dalies teksto matyti, kad nagrinėdama apeliaciją Apeliacinė taryba neprivalo įgyvendinti to skyriaus, kuris priėmė ginčijamą sprendimą, kompetencijai priklausančių įgaliojimų ir šiuo klausimu ji turi didelę diskreciją.
Be to, apeliantė negali priekaištauti, kad Bendrasis Teismas nenagrinėjo jos argumentų, grindžiamų prašymų pripažinti registraciją negaliojančia nepriimtinumu dėl naikinamojo termino, nes iš ieškinio pirmojoje instancijoje matyti, kad šie argumentai buvo glaudžiai susiję su pareiškėjo nesąžiningumu.
Todėl reikia nuspręsti, kad skundžiamo sprendimo 76 ir 77 punktuose išdėstytais motyvais Bendrasis Teismas netiesiogiai, tačiau neabejotinai atmetė visus apeliantės argumentus, grindžiamus galiausiai pareiškėjo nesąžiningumu.
Todėl penktąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl šeštojo pagrindo
–
Šalių argumentai
Pateikdama šeštąjį pagrindą apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad, pažeisdamas Reglamento Nr. 207/2009 64 straipsnio 1 dalį, skundžiamo sprendimo 79–87 punktuose jis nepaisė aplinkybės, kad Apeliacinė taryba padarė klaidą, kai visiškai panaikino Anuliavimo skyriaus sprendimus.
Kadangi Apeliacinė taryba konstatavo, kad nagrinėjamo ankstesnio nacionalinio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų buvo įrodytas tik dėl transporto priemonių reklamos paslaugų, ji turėjo panaikinti šiuos sprendimus tik tiek, kiek jie susiję su tomis paslaugomis. Kalbant apie kitas paslaugas, kurių naudojimo įrodymas nebuvo pateiktas, reikia pažymėti, kad Apeliacinė taryba turėjo, remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 57 straipsnio 2 dalimi ir Įgyvendinimo reglamento 22 taisyklės 2 dalimi bei 40 taisyklės 6 dalimi, priimti galutinį sprendimą ir rezoliucinėje dalyje, kuri gali įgyti
res judicata
galią, nurodyti, kad prašymai dėl registracijos pripažinimo negaliojančia atmetami iš dalies.
Iš tiesų, naudojimo iš tikrųjų nebuvimu grindžiamas prieštaravimas, priešingai, nei Bendrasis Teismas nusprendė skundžiamo sprendimo 82 punkte, nėra išankstinio pobūdžio klausimas, tačiau turėtų būti išnagrinėtas, kaip ir priimtinumo sąlygos arba galimybės supainioti egzistavimas. Taigi Apeliacinė taryba turėjo panaikinti Anuliavimo skyriaus sprendimus ir grąžinti jam bylą, nurodydama, kad galimybė supainioti galėjo būti nagrinėjama tik dėl motorinių transporto priemonių reklamos paslaugų.
Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 85 punkte nuspręsdamas, kad, grąžinus bylą, Anuliavimo skyrius privalo vadovautis Apeliacinės tarybos vertinimu, Bendrasis Teismas nepaisė aplinkybės, jog remiantis Reglamento Nr. 207/2009 64 straipsnio 2 dalimi šis skyrius privalo vadovautis Apeliacinės tarybos sprendimo
ratio decidendi
„tol, kol nepasikeičia faktai“. O jeigu, grąžinus bylą, prašymą dėl registracijos pripažinimo negaliojančia pateikęs asmuo pateikia naujų nagrinėjamo ankstesnio nacionalinio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymų ir Anuliavimo skyrius nusprendžia, kad į tokius įrodymus galima atsižvelgti pagal Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalį, bylos faktai nebėra identiški. Šiomis aplinkybėmis būtų galima atsižvelgti į vėliau pateiktus naudojimo įrodymus ir dėl kitų paslaugų nei motorinių transporto priemonių reklamos paslaugos.
EUIPO mano, kad šis pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirma, dėl tų pačių priežasčių, kurios nurodytos šio sprendimo 87 ir 88 punktuose, reikia atmesti šeštąjį ieškinio pagrindą, nes juo apeliantė kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis skundžiamo sprendimo 82 punkte konstatavo, jog ankstesnio nacionalinio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymas, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 57 straipsnio 2 dalį, yra išankstinio pobūdžio klausimas, kurį reikėtų išspręsti prieš priimant sprendimą dėl prašymų pripažinti registraciją negaliojančia.
Be to, dėl apeliantės kaltinimo, kad Bendrasis Teismas neatsižvelgė į aplinkybę, jog Apeliacinė taryba klaidingai panaikino Anuliavimo skyriaus sprendimus, reikia priminti, kad, kaip Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 83 punkte, akto rezoliucinė dalis turi būti aiškinama atsižvelgiant į jo motyvus (šiuo klausimu žr. 2001 m. liepos 10 d. Nutarties Irish Sugar / Komisija,
C‑497/99 P
,
EU:C:2001:393
,
punktą ir 2013 m. spalio 22 d. Sprendimo Komisija / Vokietija,
C‑95/12
,
EU:C:2013:676
,
punktą).
Reglamento Nr. 207/2009 64 straipsnio 2 dalyje aiškiai nurodyta, kad kai Apeliacinė taryba nusprendžia perduoti bylą nagrinėti toliau tam skyriui, kurio sprendimas buvo apskųstas, šis skyrius privalo vadovautis Apeliacinės tarybos
ratio decidendi
tol, kol nepasikeičia faktai.
Šioje byloje neginčijama, kad, kaip matyti iš ginčijamų sprendimų 61 punkto, Apeliacinė taryba panaikino Anuliavimo skyriaus sprendimus dėl to, kad, priešingai, nei juose nuspręsta, nagrinėjamo ankstesnio nacionalinio prekių ženklo savininkas pateikė naudojimo iš tikrųjų įrodymą dėl Nicos sutarties 35 klasės transporto priemonių reklamos paslaugų.
Tokiomis aplinkybėmis, kadangi Anuliavimo skyrius privalėjo, kaip skundžiamo sprendimo 86 punkte teisingai nurodė Bendrasis Teismas, vadovautis šiuo motyvu, kai Apeliacinė taryba grąžino jam bylą pagal Reglamento Nr. 207/2009 64 straipsnio 2 dalį, ginčijamų sprendimų 62 punkte Apeliacinės tarybos atliktas Anuliavimo skyriaus sprendimų panaikinimas neabejotinai turi būti suprantamas kaip susijęs su šiais sprendimais tik tiek, kiek jais atmesti prašymai pripažinti registraciją negaliojančia dėl to, kad nebuvo įrodyta, jog ankstesnis nacionalinis prekių ženklas buvo naudojamas iš tikrųjų motorinių transporto priemonių reklamos paslaugoms žymėti.
Vis dėlto, kadangi Apeliacinė taryba nusprendė, kad ankstesnio nacionalinio prekių ženklo savininkas nepateikė jo naudojimo įrodymų dėl kitų paslaugų, dėl kurių pateiktas prašymas pripažinti registraciją negaliojančia, t. y. dėl Nicos sutarties 35 klasės paslaugų, išskyrus motorinių transporto priemonių reklamos paslaugas, ir dėl 42 klasės paslaugų, laikytina, kad Anuliavimo skyriaus sprendimais, atsižvelgiant į tai, kad Bendrajame Teisme nebuvo pareikštas ieškinys dėl šio klausimo, buvo galutinai atmesti prašymai pripažinti registraciją negaliojančia, kiek tai susiję su šiomis paslaugomis (pagal analogiją žr. 2017 m. lapkričio 14 d. Sprendimo British Airways / Komisija,
C‑122/16 P
,
EU:C:2017:861
,
–
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Darytina išvada, kad skundžiamo sprendimo 86 punkte Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai padarė išvadą, jog Anuliavimo skyrius, grąžinus bylą pagal Reglamento Nr. 207/2009 64 straipsnio 2 dalį, vertindamas prašymus pripažinti registraciją negaliojančia iš esmės dėl šio reglamento 8 straipsnio 1 dalies b punkte numatyto santykinio atsisakymo registruoti pagrindo, gali atsižvelgti tik į Nicos sutarties 35 klasės motorinių transporto priemonių reklamos paslaugas.
Tiesa, kaip teisingai pažymi apeliantė, Anuliavimo skyrius pagal Reglamento Nr. 207/2009 64 straipsnio 2 dalį privalo vadovautis Apeliacinės tarybos sprendimų
ratio decidendi
tik „tol, kol nepasikeičia faktai“.
Vis dėlto, kaip generalinė advokatė iš esmės nurodė savo išvados 44 ir 46 punktuose, Anuliavimo skyrius negali, nepaneigdamas savo paties sprendimų galutinio pobūdžio ir nepažeisdamas teisinio saugumo, nagrinėti, remdamasis Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalimi, naujų nagrinėjamo ankstesnio nacionalinio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymų, kiek tai susiję su paslaugomis, dėl kurių Apeliacinė taryba nusprendė, – o prašymą dėl registracijos pripažinimo negaliojančia pateikęs asmuo tam neprieštaravo ieškiniu Bendrajame Teisme, – kad tokių įrodymų nebuvo pateikta.
Todėl reikia atmesti šeštąjį apeliacinio skundo pagrindą kaip nepagristą ir atmesti visą apeliacinį skundą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi EUIPO ir
Rezon
prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliantės, o pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
mobile.de GmbH
padengia Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) ir
Rezon ODD
bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.