CELEX: 62014TJ0713
ECB
ECB personāls
Pagaidu darbam norīkoti darbinieki
Tā paša pagaidu darbam norīkota darbinieka darba maksimālā ilguma ierobežojums
Prasība atcelt tiesību aktu
Apstrīdams tiesību akts
Tiešs un individuāls skārums
Interese celt prasību
Termiņš prasības celšanai
Pieņemamība
Prasītājas arodbiedrības neinformēšana un nekonsultēšanās ar to
Ārpuslīgumiskā atbildība

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja – Starptautisko un Eiropas iestāžu civildienesta darbinieku Vācijas Federatīvajā Republikā organizācija (
International and European Public Services Organisation
,
IPSO
) – ir arodbiedrība, kas saskaņā ar saviem statūtiem pārstāv Vācijā esošo starptautisko un Eiropas organizāciju nodarbināto vai tajās strādājošo personu intereses.
2008. gada 3. jūlijā prasītāja un Eiropas Centrālā banka (ECB) parakstīja pamatnolīgumu ar nosaukumu “Saprašanās memorands starp [ECB] un [
IPSO
] par atzīšanu, informācijas apmaiņu un konsultācijām”, kas tika papildināts ar 2011. gada 23. marta papildpielikumu (turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”).
Pamatnolīguma 2. punktā ir paredzēti noteikumi par
IPSO
informēšanu, agrīnu iesaistīšanos un konsultācijām ar to attiecībā uz pasākumiem, kas var ietekmēt ECB personāla stāvokli vai intereses.
Pēc prasītājas ierosmes ECB ir iesaistījusies ar to apspriedēs par pagaidu darbam norīkotu darbinieku stāvokli tajā.
2014. gada 29. janvāra sanāksmē lietas dalībnieces pēc tā ECB Valdes locekļa ierosmes, kas atbildīgs par personāla lietām, vienojās izveidot darba grupu pagaidu darbam norīkotu darbinieku stāvokļa jautājumos (turpmāk tekstā – “darba grupa”). Lietas dalībnieces uzņēmās iesniegt minētajam Valdes loceklim ziņojumu par secinājumiem, ko tās būs izdarījušas pēc šīm apspriedēm.
Vēl vairākas prasītājas un ECB – kuru pārstāvēja Ģenerāldirektorāta “Cilvēkresursi, budžets un organizācija” locekļi – sanāksmes attiecībā uz pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem darba grupā notika no 2014. gada 18. februāra līdz 2014. gada 5. decembrim, un tās turpinājās pēc minētās dienas.
Savā 2014. gada 20. maija sanāksmē Valde pieņēma nostāju par atsevišķiem jautājumiem attiecībā uz ECB pagaidu darbam norīkotu darbinieku un it īpaši par tā paša pagaidu darbam norīkotā darbinieka, kuram uzticēti administratīvi un sekretariāta uzdevumi, darba izmantošanas maksimālā ilguma ierobežojumu līdz diviem gadiem (turpmāk tekstā – “apstrīdētais akts”). Apstrīdētajā aktā, kam ir šīs sanāksmes protokola forma, ir paredzēts:
“Ņemot vērā informāciju, kas paziņota dokumentos, un it īpaši ņemot vērā to, ka ĢD [“Cilvēkresursi, budžets un organizācija”] esot turpinājis apspriedes ar attiecīgajiem dienestiem, lai pakāpeniski samazinātu pagaidu darbam norīkota personāla nodarbinātību ECB saistībā ar periodiskiem uzdevumiem, Valde a) ir nolēmusi: i) turpmāk pagaidu darbam norīkots personāls, kurš veic administratīvus un sekretariāta uzdevumus, ir jāizmanto vienīgi tādēļ, lai apmierinātu pagaidu vajadzības, un to secīgo līgumu kopējais ilgums nedrīkst pārsniegt divdesmit četrus mēnešus [..].”
Tika paredzēti atsevišķi pārejas pasākumi attiecībā uz šī pasākuma piemērošanu. Valde arī it īpaši pieņēma zināšanai to, ka ĢD “Cilvēkresursi, budžets un organizācija” sagatavoja atsevišķu piezīmi attiecībā uz pagaidu darbam norīkota personāla, kas strādā tehniskās palīdzības dienestā, nākotni.
Darba grupas 2014. gada 5. jūnija sanāksmē ĢD “Cilvēkresursi, budžets un organizācija” pārstāvji informēja prasītāju, ka Valde ir pieņēmusi apstrīdēto aktu.
2014. gada 16. jūlijā notika informācijas sēde, kas bija paredzēta pagaidu darbam norīkotajam personālam un kas attiecās uz pasākumiem, kuri noteikti ar apstrīdēto aktu, pēc kuras ECB intraneta vietnē tika izplatīta informācija par šiem pasākumiem, formulējot to šādi:
“ECB Valde ir nolēmusi noteikt divu gadu ierobežojumu pagaidu darbā norīkota personāla, kuram uzticēti administratīvi un sekretariāta uzdevumi [..], līgumiem. Turpmāk personāls, kas atbildīgs par administratīviem un sekretariāta uzdevumiem (kas tiek nodarbināts, lai apmierinātu pagaidu vajadzības, aizstātu darbiniekus vai lai strādātu konkrētos projektos), varēs strādāt ECB dienestā kopā divus gadus, pamatojoties uz atsevišķiem vai secīgiem līgumiem par pagaidu darbu. Tomēr ir piemērojams pārejas pasākums [..]. Valdes lēmums neattiecas nedz uz IS [Informācijas sistēmu] ĢD, nedz kolēģiem, kuriem uzticētas tehniskas funkcijas, piemēram, inženieriem vai citiem speciālistiem.”
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 10. oktobrī, prasītāja cēla šo prasību.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atzīt prasību par pieņemamu un pamatotu;
—
atcelt apstrīdēto aktu;
—
piespriest ECB atlīdzināt nodarīto morālo kaitējumu, kas
ex aequo et bono
tiek vērtēts EUR 15000 apmērā;
—
piespriest ECB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
ECB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību pamatā kā acīmredzami nepieņemamu un pakārtoti kā nepamatotu;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
1.
Par pieņemamību
Formāli neizvirzot iebildi par nepieņemamību atbilstoši Vispārējās tiesas 1991. gada 2. maija Reglamenta 114. pantam, ECB apstrīd prasības pieņemamību un, kā tā ir apstiprinājusi tiesas sēdē, izvirza četrus šķēršļus tiesas procesam, attiecīgi, pirmo par apstrīdama tiesību akta neesamību, otro par prasītājas
locus standi
neesamību, trešo par tās intereses celt prasību neesamību un ceturto par termiņa prasības celšanai neievērošanu.
Par apstrīdama tiesību akta neesamību
ECB pamatā apgalvo, ka apstrīdētais akts nav apstrīdams tiesību akts judikatūras izpratnē, jo tas nerada tiesiskās sekas trešajām personām. Šajā ziņā tā norāda, ka apstrīdētais akts ir iekšēji noteikumi vai iekšējas pamatnostādnes, kuri adresēti tikai ECB dienestu atbildīgajām personām, kuri paredzēti, lai saskaņotu lēmumus, kas tiem būs jāpieņem saistībā ar publiskā iepirkuma attiecībā uz pagaidu darba aģentūru iesniegto piedāvājumu atlasi “decentralizētās vadības” ietvaros, un kuru mērķis ir panākt iekšējo atlases kritēriju konverģenci, lai nākotnē tiktu grozīti piemērojamie Vācijas tiesību akti, proti, 1972. gada 7. augusta
Arbeitnehmerüberlassungsgesetz
(likums par pagaidu darbā norīkota darbaspēka nodošanu rīcībā,
BGBl
I, 1393. lpp., turpmāk tekstā – “
AÜG
”). Pēc ECB uzskatiem, tikai
AÜG
, nevis apstrīdētajam aktam esot nozīme, nosakot šajā lietā piemērojamās tiesību normas, jo ECB esot jāievēro jebkuri šī likuma grozījumi.
Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais akts ir apstrīdams tiesību akts, jo, pirmkārt, ar to ir noteiktas jaunas, saistošas atbilstošās tiesību normas attiecībā uz pagaidu darbā norīkotu darbinieku, kuriem uzticēti administratīvi un sekretariāta uzdevumi, izmantošanu no ECB puses un, otrkārt, tas rada sekas, kuras pārsniedz ECB dienestu iekšējo organizāciju, jo ar to ir būtiski grozīts, pirmkārt, pagaidu darba aģentūru stāvoklis un, otrkārt, pagaidu darbam norīkotu darbinieku stāvoklis, – kuru nodarbinātības ilgums ECB esot ierobežots.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tikai pasākumi ar juridiski saistošām sekām, kas var ietekmēt trešo personu intereses, būtiski grozot to tiesisko stāvokli, ir tiesību akti, par kuriem var iesniegt prasību atcelt tiesību aktu (spriedumi, 1971. gada 31. marts, Komisija/Padome,
22/70
,
EU:C:1971:32
,
42.
punkts; 2000. gada 6. aprīlis, Spānija/Komisija,
C‑443/97
,
EU:C:2000:190
,
27.
punkts, un rīkojums, 2010. gada 12. februāris, Komisija/TC,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
,
52.
punkts).
Lai noteiktu, vai tiesību akts, kuru prasīts atcelt, rada šādas sekas, ir jāaplūko tā saturs (spriedums, 1981. gada 11. novembris, IBM/Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
,
9.
punkts) saistībā ar apstākļiem, kādos tas ir izstrādāts (spriedums, 2000. gada 17. februāris, Stork Amsterdam/Komisija,
T‑241/97
,
EU:T:2000:41
,
62.
punkts), kā arī akta izdevēja nodomu šī akta kvalifikācijā (šajā ziņā skat. spriedumus, 2008. gada 17. jūlijs, Athinaïki Techniki/Komisija,
C‑521/06 P
,
EU:C:2008:422
,
42.
,
46.
un
52.
punkts, un 2010. gada 26. janvāris, Internationaler Hilfsfonds/Komisija,
C‑362/08 P
,
EU:C:2010:40
,
52.
punkts). Savukārt formai, kādā akts ir pieņemts, principā nav nozīmes, izvērtējot prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību (šajā ziņā skat. spriedumus, 1981. gada 11. novembris, IBM/Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
,
9.
punkts, un 2005. gada 7. jūlijs, Le Pen/Parlaments,
C‑208/03 P
,
EU:C:2005:429
,
46.
punkts). Tomēr to nevar izslēgt, jo Vispārējā tiesa ņem vērā formu, kādā ir pieņemti tiesību akti, kurus tai ir lūgts atcelt, ja forma var palīdzēt identificēt tiesību aktu raksturu (šajā ziņā skat. spriedumus, 1982. gada 26. maijs, Vācija un Bundesanstalt für Arbeit/Komisija,
44/81
,
EU:C:1982:197
,
12.
punkts, un rīkojumu, 2010. gada 12. februāris, Komisija/TC,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
,
58.
punkts).
Turklāt no judikatūras izriet, ka pasākums, ko iestāde veikusi, vienīgi paužot savu vai kāda sava dienesta nodomu kādā jomā īstenot konkrētu rīcības modeli, nav apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta izpratnē (šajā ziņā skat. spriedumus, 1988. gada 27. septembris, Apvienotā Karaliste/Komisija,
114/86
,
EU:C:1988:449
,
13.
punkts, un 1998. gada 5. maijs, Apvienotā Karaliste/Komisija,
C‑180/96
,
EU:C:1998:192
,
28.
punkts). Šādas iekšējās pamatnostādnes, kurās norādīti pamatprincipi, pamatojoties uz ko iestāde saskaņā ar attiecīgajām tiesību normām plāno vēlāk pieņemt individuālus lēmumus, kuru likumīgumu var apstrīdēt saskaņā ar LESD 263. pantā paredzēto procedūru, rada sekas tikai administrācijas iekšienē un nerada nekādas tiesības vai pienākumus attiecībā uz trešajām personām. Tātad šādi akti paši nav nelabvēlīgi akti, par kuriem varētu tikt celta prasība atcelt tiesību aktu atbilstoši LESD 263. pantam (šajā ziņā skat. spriedumus, 2000. gada 6. aprīlis, Spānija/Komisija,
C‑443/97
,
EU:C:2000:190
,
28.
punkts un tajā minētā judikatūra, 33. un 34. punkts, un 2008. gada 20. novembris, Itālija/Komisija,
T‑185/05
,
EU:T:2008:519
,
41.
punkts).
Vienīgi tiesību akts, kurā tā izdevējs nepārprotami un noteikti izsaka savu viedokli formā, kas ļauj noteikt tā raksturu, ir lēmums, kurš var būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets (šajā ziņā skat. spriedumus, 1982. gada 26. maijs, Vācija un Bundesanstalt für Arbeit/Komisija,
44/81
,
EU:C:1982:197
,
12.
punkts, un rīkojumu, 2010. gada 12. februāris, Komisija/TC,
T‑456/07
,
EU:T:2010:39
,
54.
punkts).
Šajā lietā apstrīdētais akts no vienkāršas ECB dienestiem paredzētas instrukcijas vai pamatnostādnēm atšķiras gan pēc satura, gan pēc apstākļiem, kādos tas ir pieņemts, kā arī pēc veida, kā tas ir uzrakstīts un darīts zināms ieinteresētajām personām.
Ņemot vērā tā saturu, kas uzrakstīts skaidrā un nepārprotamā tekstā, apstrīdētais akts ir ECB Valdes lēmums ierobežot līdz diviem gadiem ilgumu, uz kādu ar pārejas pasākumiem ECB varēs izmantot tā paša pagaidu darbā norīkota darbinieka darbu administratīviem un sekretariāta uzdevumiem, lai apmierinātu pagaidu vajadzības. Pretēji ECB apgalvojumam Valde, pauzdama šo nostāju, ir pārsniegusi to, kas bija vajadzīgs, lai sniegtu iekšējas pamatnostādnes ECB dienestiem attiecībā uz dokumentu rakstīšanu iepirkumiem, lai atlasītu pagaidu darba aģentūru iesniegtos piedāvājumus. Valde nav tikai sniegusi nesaistošus norādījumus vai rīcības modeļus, bet ir turpmāk pieņēmusi vispārpiemērojamus noteikumus, galīgi paredzot vismaz atsevišķus kritērijus, kuri jāievēro, nodarbinot šajā iestādē pagaidu darbam norīkotus darbiniekus, proti, tā paša pagaidu darbam norīkotā darbinieka administratīviem un sekretariāta uzdevumiem nodarbinātības maksimālo ilgumu.
Šāds akts rada saistošas tiesiskas sekas, jo, kamēr šis noteikums nav formāli grozīts vai atcelts, ECB nevar no tā atkāpties, izvērtēdama piedāvājumus, ko pagaidu darba aģentūras ir iesniegušas publiskajā iepirkumā attiecībā uz pagaidu darbam norīkotu darbinieku nodarbināšanu no šīs iestādes puses.
Šādu apstrīdētā akta lēmuma raksturu apstiprina forma, kādā šis pasākums ir veikts. Pirmkārt, tajā ir lietota frāze “Valde ir nolēmusi” (skat. šī sprieduma 7. punktu), un, otrkārt, informācijā, kas paziņota ar ECB intraneta vietnes palīdzību, tajā uz apstrīdēto aktu ir norādīts ar vārdiem “Valde [..] ir nolēmusi noteikt” un “Valdes lēmums” (skat. šī sprieduma 10. punktu). Tāpat prasītājai adresētajā 2014. gada 30. septembra vēstulē ECB prezidents norāda uz apstrīdēto aktu, lietodams frāzi “Valde ir nolēmusi”.
Kā izriet no pastāvīgās judikatūras, kas atgādināta šī sprieduma 18. punktā, lai gan, nosakot, vai akts rada saistošas tiesiskas sekas, ir jāaplūko tā saturs, akta forma ir viena no norādēm, ko Eiropas Savienības Tiesa var ņemt vērā, nosakot attiecīgā akta saturu, pat ja tā neļauj šai tiesai minēto aktu kvalificēt kā nelabvēlīgu aktu LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē. Tādējādi, nepiešķirot šim konstatējumam izšķirošu nozīmi, ir jākonstatē, ka šo vārdu “Valde ir nolēmusi noteikt” un “Valdes lēmums” izmantošana saistībā ar apstrīdēto aktu var apstiprināt šī sprieduma 22. punktā sniegto apstrīdētā akta satura interpretāciju, kura ļauj secināt, ka tam ir lēmuma raksturs.
Ar apstrīdētā akta pieņemšanu un tā piemērojamības ECB personālam paziņošanu saistītie apstākļi apstiprina konstatējumu, ka tam ir lēmuma raksturs.
Pirmām kārtām, jāuzsver, ka ECB Valdes nostāja, kas pausta apstrīdētajā aktā, ir vērsta uz šīs iestādes nodomu “pakāpeniski samazināt pagaidu darbam norīkotu darbinieku izmantošanu periodiskiem uzdevumiem”, kā izriet no apstrīdētā akta un no dokumenta ar nosaukumu “Piezīme par i) atjauninātu informāciju par pagaidu darbam norīkota personāla izmantošanu ECB; ii) īstermiņa un vidēja termiņa izvēles iespēju nolūkā samazināt ECB atkarību no pagaidu darbam norīkota personāla”, ko Valdes ievērībai sagatavojis ĢD “Cilvēkresursi, budžets un organizācija” un ko Valde ņēmusi vērā, pieņemot apstrīdēto aktu (turpmāk tekstā – “ĢD “Cilvēkresursi, budžets un organizācija” piezīme”). No tā izriet, ka, pieņemot apstrīdēto aktu, Valde vēlējās ietvert to vispārējā politikā, lai mazinātu pagaidu darbam norīkotu darbinieku izmantošanu ECB.
Tomēr ECB apgalvo, ka apstrīdētā akta mērķis bija saskaņā ar labas pārvaldības principu priekšlaikus paredzēt grozījumus Vācijas tiesību aktā attiecībā uz pagaidu darbu, proti,
AÜG
, kas piemērojams līgumiem, kurus ECB noslēdz ar pagaidu darba aģentūrām.
Šajā ziņā jānorāda, ka Vācijas valdības priekšlikums grozīt
AÜG
, lai ierobežotu līgumus par pagaidu darbu līdz astoņpadsmit mēnešiem, protams, ir minēts ĢD “Cilvēkresursi, budžets un organizācija” piezīmē, kā arī informācijā par apstrīdēto aktu, kas izplatīta ECB intraneta vietnē 2014. gada 16. jūlijā. Tomēr tas vien, ka apstrīdētā akta pieņemšanas brīdī pastāvēja šāds priekšlikums, nevar apstiprināt ECB argumentu, ka tas ir pasākums, kas veikts, priekšlaicīgi grozot attiecīgos Vācijas tiesību aktus.
Pirmkārt, ir jāpiebilst, ka Vācijas tiesību aktu grozījumi, uz kuriem norāda ECB, apstrīdētā akta pieņemšanas brīdī vēl nebija pieņemti un ka to saturu tobrīd vēl nebija iespējams droši noteikt. Ja ECB nodoms patiešām būtu bijis priekšlaikus pieņemt grozījumus
AÜG
, tā būtu noteikusi, ka ar apstrīdēto aktu veiktie pasākumi stājas spēkā vienlaikus ar minēto grozījumu spēkā stāšanos. Ar apstrīdēto aktu paredzētie pasākumi, kā izriet no informācijas, kas tajā pašā dienā izplatīta šīs iestādes intraneta vietnē, bija piemērojami no 2014. gada 16. jūlija, bet grozījumi
AÜG
šajā dienā vēl nebija pieņemti, un dienā, kad notika tiesas sēde šajā lietā, tie joprojām nebija pieņemti, kā ir apstiprinājusi ECB.
Otrkārt, jānorāda, ka priekšlikumā grozīt
AÜG
, kas minēts ĢD “Cilvēkresursi, budžets un organizācija” piezīmē, bija paredzēts ierobežot līgumus par pagaidu darbu līdz astoņpadsmit mēnešiem, bet apstrīdētajā aktā tā paša pagaidu darbam norīkotā darbinieka izmantošanas ECB maksimālais ilgums ir noteikts divdesmit četru mēnešu apjomā. Tātad katrā ziņā nevar uzskatīt, ka apstrīdētais akts būtu pieņemts tīri priekšlaicīgi attiecībā pret valsts mērogā paredzētajiem pasākumiem.
Treškārt, ar apstrīdēto aktu veiktais pasākums, kā uzsver prasītāja, attiecas tikai uz vienu ECB pagaidu darbam norīkoto darbinieku kategoriju, proti, to darbinieku kategoriju, kuriem uzticēti administratīvi un sekretariāta uzdevumi, bet attiecībā uz pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem, kuriem uzticēti citi uzdevumi, it īpaši tiem, kuri strādā tehniskās palīdzības dienestā, ĢD “Cilvēkresursi, budžets un organizācija” ir jāpieņem atsevišķa piezīme, kā izriet no apstrīdētā akta b) punkta i) apakšpunkta un kā liecina ECB intraneta vietnē izplatītā informācija (skat. šī sprieduma 10. punktu). Tādējādi nevar uzskatīt, ka apstrīdētais akts būtu pieņemts pirms grozījumiem
AÜG
, jo nevar pieņemt, ka minētie grozījumi attiektos uz šo pagaidu darbam norīkoto darbinieku kategoriju, nevis uz visu pagaidu darbam norīkoto personālu.
Tātad prasītāja pamatoti būtībā norāda, ka, tā kā šādu grozījumu piemērojamos Vācijas tiesību aktos nav, tad atbilstošās tiesību normas ir noteiktas apstrīdētajā aktā, ierobežojot tā paša pagaidu darbam norīkotā darbinieka, kam uzticēti administratīvi un sekretariāta uzdevumi, kuri nav periodiski, darba ECB labā maksimālo ilgumu līdz diviem gadiem.
Otrām kārtām, ir jāpiebilst, ka ar apstrīdēto aktu veiktais pasākums tika darīts zināms ECB personālam un it īpaši pagaidu darbam norīkotajiem darbiniekiem, ne tikai izplatot to šīs iestādes intranetā, bet arī informācijas sēdē, kura tieši ar šādu mērķi tika organizēta ECB pagaidu darbam norīkotajam personālam. Kā ECB direktors ir uzsvēris 2014. gada 30. septembra vēstulē, kas adresēta prasītājai, šīs informācijas sēdes mērķis bija sniegt pagaidu darbam norīkotajiem darbiniekiem “skaidru informāciju par viņu līgumattiecību stāvokli”.
ECB nav izplatījusi informāciju vienīgi tādēļ, lai nodrošinātu pārskatāmību, vienlīdzīgu attieksmi vai administrācijas efektivitāti, kā tā apgalvo, bet turklāt ir pamatoti uzskatījusi par nepieciešamu organizēt informācijas sēdi par apstrīdētā akta piemērojamību un tā ietekmi uz pagaidu darbam norīkoto darbinieku stāvokli ECB.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka ECB ir vēlējusies piešķirt apstrīdētajam aktam juridiski saistošas sekas, ierobežojot pagaidu darbā norīkotu darbinieku, kam uzticēti administratīvi un sekretariāta uzdevumi, kuri nav periodiski, darba ilgumu ECB līdz diviem gadiem, kas var ietekmēt šo darbinieku intereses, liedzot tiem iespēju tikt nodarbinātiem ECB uz tādu laika posmu, kurš pārsniedz šo ierobežojumu laikā.
Pārējie ECB argumenti šo secinājumu neatspēko.
Pirmkārt, ECB atgādina, ka atbilstošās tiesību normas šajā lietā veido divas līgumiskās attiecības: pirmkārt, līgumiskās attiecības, kādas pastāv starp ECB un pagaidu darba aģentūrām, un, otrkārt, līgumiskās attiecības, kādas pastāv starp pagaidu darba aģentūrām un pagaidu darbam norīkotajiem darbiniekiem. Tā kā šīs abas līgumiskās attiecības ir nošķirtas un tā kā pagaidu darbam norīkotie darbinieki un ECB nav līgumiski saistīti, apstrīdētais akts katrā ziņā neradot tiesiskās sekas attiecībā uz pagaidu darbam norīkoto darbinieku, kuru intereses pārstāv prasītāja, stāvokli, bet gan radot tiesiskās sekas tikai attiecībā uz līgumattiecību, kādas pastāv starp ECB un pagaidu darba aģentūrām, stāvokli.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka apstrīdētais akts neiekļaujas tikai un vienīgi līgumiskajās attiecībās starp ECB un pagaidu darba aģentūrām, bet gan ir vispārpiemērojams akts, kas rada tiesiskas sekas arī ārpus šīm attiecībām. Kā norādīts šī sprieduma 22. un 36. punktā, tajā ir noteiktas atbilstošās tiesību normas attiecībā uz nosacījumiem, ar kādiem ECB izmanto pagaidu darbam norīkotus darbiniekus, kā rezultātā tiek ierobežota iespēja, ka tas pats pagaidu darbā norīkotais darbinieks varētu tikt nodarbināts šajā iestādē laika posmu, kas pārsniedz divus gadus, tādējādi ietekmējot viņa tiesisko stāvokli.
Otrkārt, ir jānoraida arī ECB arguments, ka pagaidu darbam norīkota darbinieka darba ECB ilguma ierobežojums neliedz tam pēc tam tikt nodarbinātam citā amatā, ja tā ir paredzēts līgumā, kas to saista ar pagaidu darba aģentūru. Šāds arguments, pat ja tas ir pamatots, atšķiras no jautājuma par to, vai apstrīdētais akts rada tiesiskās sekas ar to, ka tas līdz diviem gadiem ierobežo pagaidu darbam norīkota darbinieka darba ECB maksimālo ilgumu, turklāt neatkarīgi no citiem uzdevumiem, kādus šim darbiniekam varētu uzticēt pagaidu darba aģentūra.
Tādēļ saistībā ar judikatūru, kas atgādināta šī sprieduma 17.–20. punktā, apstrīdētais akts ir nelabvēlīgs akts un tātad apstrīdams tiesību akts LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē. Tādējādi ECB izvirzītais pirmais šķērslis tiesas procesam ir jānoraida.
Par prasītājas interešu tieša un individuāla skāruma neesamību
ECB pakārtoti apgalvo, ka apstrīdētais akts tieši un individuāli neskar prasītājas intereses, jo, pirmkārt, tā nav apstrīdētā akta adresāte un, otrkārt, tai nav piešķirtas nekādas tiesības uz konsultācijām vai informāciju, kad tiek pieņemts tāds tiesību akts, kāds ir apstrīdētais akts, attiecībā uz pagaidu darbam norīkotu darbinieku stāvokli ECB.
Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētais akts to skar tieši un individuāli judikatūras izpratnē, jo tās pašas kā sociālā dialoga kontaktpersonas intereses, kā arī tās procesuālās tiesības, kas izriet gan no pamatnolīguma, gan no apspriedēm, kurās tā bija iesaistījusies ar ECB darba grupā, ko tā kvalificē kā “
ad hoc
nolīgumu”, pieņemot apstrīdēto aktu, nav ievērotas.
Atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai jebkura fiziska vai juridiska persona ar šī panta pirmajā un otrajā daļā minētajiem nosacījumiem var celt prasību par tiesību aktu, kas adresēts šai personai vai kas viņu skar tieši un individuāli, un par reglamentējošu aktu, kas viņu skar tieši, bet nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem.
Nav strīda par to, ka prasītāja nav apstrīdētā akta adresāte. Turklāt, tā kā prasītāja neapgalvo, ka apstrīdētais akts būtu reglamentējošs akts, kas to skartu tieši un kas nebūtu saistīts ar īstenošanas pasākumiem, bet apgalvo, ka šis akts to skarot tieši un individuāli, tad vispirms ir jāpārbauda, vai šajā lietā ir izpildīti šie abi LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētie nosacījumi prasības atcelt tiesību aktu celšanai.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāatgādina, ka attiecībā uz nosacījumu par tiešu skārumu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka nosacījums, saskaņā ar kuru tiesību aktam, kas ir prasības priekšmets, fiziskā vai juridiskā persona ir jāskar tieši, prasa, lai šis akts tieši ietekmētu tās tiesisko stāvokli un nepieļautu nekādu rīcības brīvību šī akta adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, jo šī ieviešana ir pilnīgi automātiska un izriet tikai no Savienības tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citas starpnormas (skat. spriedumu, 2008. gada 13. marts, Komisija/Infront WM,
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
,
47.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, attiecībā uz individuālu skārumu saskaņā ar pastāvīgo judikatūru fiziska vai juridiska persona, kurai akts nav adresēts, var apgalvot, ka tā ir skarta individuāli LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē tikai tad, ja minētais akts to skar atsevišķu īpašību dēļ, kas piemīt tikai šai personai, vai faktisko apstākļu dēļ, kas to raksturo salīdzinājumā ar jebkuru citu personu un tādēļ to izceļ individuāli, analogā veidā kā šī akta adresātu (spriedums, 1963. gada 15. jūlijs, Plaumann/Komisija,
25/62
,
EU:C:1963:17
,
223.
punkts; skat. arī spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Stichting Woonlinie u.c./Komisija,
C‑133/12 P
,
EU:C:2014:105
,
44.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Nevar uzskatīt, ka tādu organizāciju, kāda ir prasītāja, kas ir izveidota vienas attiecīgo personu kategorijas kolektīvo interešu aizstāvībai, tieši un individuāli skartu akts, kurš skar šīs kategorijas vispārējās intereses (spriedumi, 1962. gada 14. decembris, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes u.c./Padome,
16/62 un 17/62
, nav publicēts,
EU:C:1962:47
, 919. lpp., un 1975. gada 18. marts, Union syndicale‑Service public européen u.c./Padome,
72/74
,
EU:C:1975:43
,
17.
punkts).
Tomēr tādu apvienību, kāda ir prasītāja, kurām ir uzticēta kolektīvo interešu aizstāvība, celtas prasības saskaņā ar judikatūru ir pieņemamas trijos gadījumos, proti, ja tās pārstāv personu intereses, kurām būtu tiesības celt prasību, vai ja tās ir individuāli izceltas, jo ir skartas to kā apvienību pašu intereses, it īpaši tādēļ, ka tiesību akts, kuru lūgts atcelt, ir ietekmējis to kā sarunu dalībnieču stāvokli, vai arī ja tiesību normā tām ir skaidri atzīta virkne procesuāla rakstura iespēju (skat. spriedumu, 2010. gada 18. marts, Forum 187/Komisija,
T‑189/08
,
EU:T:2010:99
,
58.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā, lai gan prasītāja apgalvo, ka trešo personu, proti, ECB darbinieku un pagaidu darbam norīkotu darbinieku stāvokļa grozīšanai ar apstrīdēto aktu ir nozīme, pierādot, ka prasītājas tiesiskais stāvoklis ir grozīts, ņemot vērā tās arodbiedrības lomu, kuras sociālais mērķis ir Vācijā esošajās starptautiskajās un Eiropas organizācijās nodarbināto personu vai tajās strādājošo personu kolektīvo interešu aizstāvība, tā neapgalvo, ka šīm personām pašām būtu tiesības celt prasību. Savukārt prasītāja apgalvo, ka tai ir tiesības celt prasību, pirmkārt, tās pašas kā sociālās partneres un sarunu dalībnieces, kura piedalījusies apspriedēs par pagaidu darbam norīkotu darbinieku stāvokli ECB, interešu dēļ un, otrkārt, tādēļ, ka ECB neesot ievērojusi prasītājas procesuālās tiesības.
Attiecībā uz jautājumu par to, vai šajā lietā prasītājas sarunu dalībnieces stāvokli šī sprieduma 49. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē, kas izriet no tās dalības apspriedēs, kurās tā iesaistījusies darba grupā, ir skāris apstrīdētais akts, ECB norāda, ka tā nav, jo, pirmkārt, apstrīdētais akts ir iekšējs dokuments, kas adresēts ECB dienestiem, un, otrkārt, nav pareizā un pienācīgā formā parakstīta dokumenta; prasītāja nevarot apgalvot, ka darba grupas izveide var tikt pielīdzināta nolīgumam, no kura tā varētu secināt tiesības, uz ko tā norāda.
Šajā ziņā jāatgādina, ka tikai apstāklis, ka arodbiedrība, kas pārstāv personālu, esot piedalījusies sarunās, kuru rezultātā ir pieņemts akts, nav pietiekams, lai grozītu raksturu tiesībām celt prasību, kādas saistībā ar LESD 263. pantu tai var būt attiecībā uz šo aktu (šajā ziņā skat. spriedumu, 1975. gada 18. marts, Union syndicale‑Service public européen u.c./Padome,
72/74
,
EU:C:1975:43
,
19.
punkts).
Tomēr apvienības prasība var tikt atzīta par pieņemamu, ja apvienība aizstāv pati savas intereses, kas ir nošķirtas no tās locekļu interesēm, it īpaši ja apstrīdētais akts ir skāris tās kā sarunu dalībnieces stāvokli (šajā ziņā skat. spriedumus, 1988. gada 2. februāris, Kwekerij van der Kooy u.c./Komisija,
67/85, 68/85 un 70/85
,
EU:C:1988:38
,
21.
–
24.
punkts; 1993. gada 24. marts, CIRFS u.c./Komisija,
C‑313/90
,
EU:C:1993:111
,
29.
un
30.
punkts, un rīkojumu, 1999. gada 23. novembris, Unión de Pequeños Agricultores/Padome,
T‑173/98
,
EU:T:1999:296
,
54.
punkts), turklāt īpašās situācijās, kurās tai ir bijis sarunu dalībnieces stāvoklis, kas ir bijis skaidri ierobežots un cieši saistīts ar attiecīgā lēmuma priekšmetu, radot šai prasītājai faktisko situāciju, kura to nošķīra no visām citām personām (šajā ziņā skat. spriedumu, 2000. gada 23. maijs, Comité d’entreprise de la Société française de production u.c./Komisija,
C‑106/98 P
,
EU:C:2000:277
,
45.
punkts, un rīkojumu, 2014. gada 3. aprīlis, CFE‑CGC France Télécom‑Orange/Komisija,
T‑2/13
, nav publicēts,
EU:T:2014:226
,
35.
punkts).
Šajā lietā prasītāja apgalvo, ka tās pašas – kā ECB sociālās kontaktpersonas un sarunu dalībnieces apspriedēs par pagaidu darbam norīkotu darbinieku stāvokli šajā iestādē – intereses ir skāris apstrīdētais akts, konkrēti ņemot vērā faktu, ka tas ietilpa darba grupas, kuras ziņojums apstrīdētā akta pieņemšanas brīdī vēl nebija pieņemts, pilnvarās un ka tā bija vienīgā sociālā partnere, kas piedalījās šajā darba grupā, un pamatnolīguma parakstītāja.
Prasītājas norādītie apstākļi, kas īsumā izklāstīti šī sprieduma 54. punktā, ir tādi, kas šajā lietā to individuāli izceļ šī sprieduma 53. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē salīdzinājumā ar jebkuru citu arodbiedrību, kura pārstāv ECB nodarbinātās vai tajā strādājošās personas, ņemot vērā sociālās kontaktpersonas lomu, kāda tai bija apspriedēs ar ECB administrāciju attiecībā uz pagaidu darbam norīkotu darbinieku stāvokli šajā iestādē, ko ierobežoja un kas bija cieši saistīts ar pašu apstrīdētā akta priekšmetu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka lietas dalībniecēm nav strīda par to, ka prasītāja ir vienīgā organizācija, kura pārstāv ECB nodarbinātās un tajā strādājošās personas un kura ir iesaistījusies apspriedēs ar ECB administrāciju par pagaidu darbam norīkotu darbinieku stāvokli šajā iestādē, konkrēti, piedaloties šim mērķim izveidotajā darba grupā. Tā ir aktīvi turpinājusi šīs apspriedes, uzturot ciešu saziņu ar kompetentajiem dienestiem, tostarp piedaloties dažādās sanāksmēs un apmainoties ar tiem vēstulēm, piemēram, sanāksmju sagatavošanas dokumentiem un protokoliem (skat. šī sprieduma 5., 6. un 9. punktu). Kā konkrēti izriet no darba grupā apspriežamo tēmu saraksta un sanāksmes, ko tā rīkoja 2014. gada 18. februārī, protokoliem, tajā notikušās apspriedes it īpaši attiecās uz jautājumu par pagaidu darbam norīkotu darbinieku darba ECB maksimālo ilgumu, kas ir saistīts tieši ar pašu apstrīdētā akta priekšmetu.
Tā kā šajā stadijā nav jālemj par jautājumu, vai apspriedes un saziņa darba grupā, kas minētas šī sprieduma 56. punktā, ir jākvalificē kā “
ad hoc
nolīgums”, kā apgalvo prasītāja, no tā ir jāsecina, ka ECB ir atzinusi prasītāju par kontaktpersonu, izskatot jautājumus par pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem, un, konkrēti, jautājumu par viņu nodarbinātības ECB maksimālo ilgumu (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu, 1993. gada 24. marts, CIRFS u.c./Komisija,
C‑313/90
,
EU:C:1993:111
,
29.
punkts).
Tādējādi, tā kā ECB sociālās kontaktpersonas viedoklis apspriedēs par pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem konkrēti attiecās uz jautājumu par viņu nodarbinātības ECB ilgumu, šajā lietā pietiek pierādīt, ka apstrīdētais akts prasītāju skar individuāli LESD 263. panta sestās daļas izpratnē. Šis statuss tai ir raksturīgs judikatūras izpratnē, jo dažādu arodbiedrību vidū, kuras darbojas ECB nodarbināto vai tajā strādājošo personu interešu aizstāvībai, tieši tā bija iesaistījusies apspriedēs ar ECB konkrēti jautājumos, uz kuriem attiecas apstrīdētais akts; tas individuāli izceļ prasītāju salīdzinājumā ar jebkuru citu arodbiedrību (šajā ziņā skat. spriedumus, 2009. gada 9. jūlijs, 3F/Komisija,
C‑319/07 P
,
EU:C:2009:435
,
92.
un
93.
punkts, un rīkojumu, 2002. gada 18. aprīlis, IPSO un USE/ECB,
T‑238/00
,
EU:T:2002:102
,
55.
punkts).
Tāpat apstrīdētais akts skar prasītāju tieši judikatūras izpratnē, jo tā tiešās sekas ir tādas, ka tas skar sociālās kontaktpersonas stāvokli, kāds prasītājai bija apspriedēs par jautājumiem attiecībā uz pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem, jo apstrīdētais akts liedza tai iespēju piedalīties lēmuma pieņemšanā un to ietekmēt.
Tādējādi ir jānoraida šķērslis tiesas procesam par prasītājas
locus standi
neesamību, šajā stadijā nelemjot par to, vai pastāv procesuālas garantijas, uz kādām prasītāja, iespējams, varētu atsaukties saistībā ar apstrīdētā akta pieņemšanu.
Par intereses celt prasību neesamību
ECB pakārtoti apgalvo, ka prasītājas interese panākt apstrīdētā akta atcelšanu “ir vairāk politiska nekā juridiska”. Tātad tai neesot intereses celt prasību judikatūras izpratnē, jo to iemeslu dēļ, kuri izklāstīti, apstrīdot to, ka apstrīdētajam aktam ir apstrīdama tiesību akta raksturs (skat. šī sprieduma 15. punktu), ECB nebija jākonsultējas ar prasītāju, pirms Valde pieņēma apstrīdēto aktu.
Prasītāja apgalvo, ka tai ir interese celt prasību, jo šīs prasības mērķis ir aizsargāt tās tiesības uz informāciju un konsultācijām.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasība atcelt tiesību aktu, ko ir cēlusi fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tad, ja šai personai ir interese, lai apstrīdētais akts tiktu atcelts. Šāda interese prasa, lai šī akta atcelšanai pašai par sevi varētu būt tiesiskas sekas un tādējādi prasības rezultātā varētu rasties priekšrocības lietas dalībniekam, kurš prasību ir cēlis (skat. spriedumu, 2015. gada 17. septembris, Mory u.c./Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
55.
punkts un tajā minētā judikatūra, un rīkojumu, 2014. gada 4. decembris, Talanton/Komisija,
T‑165/13
, nav publicēts,
EU:T:2014:1027
,
34.
un
35.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Prasītāja interesei celt prasību jābūt tādai, kas ir radusies un pastāvoša (spriedums, 2015. gada 17. septembris, Mory u.c./Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
56.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Kā norāda prasītāja, ar šo prasību tā vēlas tieši aizsargāt savas procesuālās tiesības uz konsultācijām un informāciju. No tā izriet, ka apstrīdētā akta atcelšanas sekas var būt tādas, ka ECB būs jānodrošina šo tiesību ievērošana, pirms tiek pieņemts tāds tiesību akts, kāds ir apstrīdētais akts. Tomēr šādas intereses celt prasību esamība nozīmē, ka prasītāja var apgalvot, ka tai šajā lietā ir minētās tiesības; tas ir jāizvērtē kopā ar šīs prasības pamatiem.
Par prasības celšanas termiņa neievērošanu
Pakārtoti tam ECB apgalvo, ka prasība nav pieņemama prasības celšanas termiņa neievērošanas dēļ. Tā kā apstrīdētais akts ir iekšēji noteikumi, kas adresēti iestādes dienestiem, tad, pēc ECB uzskatiem, tas nebūtu jāpublicē un katrā ziņā izplatīšana šīs iestādes intranetā neesot pielīdzināma publikācijai. Tādēļ 1991. gada 2. maija Reglamenta 102. panta 1. punktā paredzētais četrpadsmit dienu papildu termiņš prasības celšanas termiņa aprēķināšanai šajā lietā nav piemērojams. Tādējādi termiņš prasības celšanai būtu jāskaita no dienas, kad prasītāja ir uzzinājusi par apstrīdēto aktu, proti, no 2014. gada 16. jūlija, tas ir, dienas, kurā apstrīdētais akts tika izplatīts ECB intranetā un kurā, prasītājai piedaloties, notika informācijas sēde. Tātad 2014. gada 10. oktobrī celtā prasība ir novēlota.
Prasītāja apgalvo, ka prasība tika celta, ievērojot termiņus prasības celšanai.
Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru termiņš prasības celšanai atbilstoši LESD 263. pantam ir absolūts, jo tas ir ieviests, lai nodrošinātu tiesisko situāciju skaidrību un noteiktību un lai novērstu jebkādu diskrimināciju vai patvaļīgu rīcību tiesvedībā, un Savienības tiesai pat pēc savas ierosmes ir jāpārbauda, vai tas ir ievērots (spriedumi, 1997. gada 23. janvāris, Coen,
C‑246/95
,
EU:C:1997:33
,
21.
punkts, un, 1997. gada 18. septembris, Mutual Aid Administration Services/Komisija,
T‑121/96 un T‑151/96
,
EU:T:1997:132
,
38.
un
39.
punkts).
Saskaņā ar LESD 263. panta sesto daļu prasības atcelt tiesību aktu ir jāceļ divu mēnešu laikā. Atkarībā no katra konkrētā gadījuma šis termiņš sākas no tiesību akta publicēšanas, no paziņošanas prasītājam vai – ja tas nav darīts – no dienas, kad prasītājs par to ir uzzinājis.
No paša šīs tiesību normas formulējuma izriet, ka kritērijs par dienu, kurā kļuvis zināms tiesību akts kā termiņa prasības celšanai sākums, ir pakārtots salīdzinājumā ar kritērijiem par tiesību akta publikācijas vai paziņošanas dienu (spriedums, 1998. gada 10. marts, Vācija/Padome,
C‑122/95
,
EU:C:1998:94
,
35.
punkts; skat. arī spriedumu, 2003. gada 27. novembris, Regione Siciliana/Komisija,
T‑190/00
,
EU:T:2003:316
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka apstrīdētais akts prasītājai nav paziņots. Tas arī nav publicēts; ECB intranetā ir tikai izplatīta informācija par šo tiesību aktu. Šādos apstākļos par termiņa prasības celšanai sākumu ir jāuzskata diena, kad prasītāja uzzināja par apstrīdēto aktu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru gadījumā, ja tiesību akts netiek ne publicēts, ne paziņots, personai, kura ir uzzinājusi, ka pastāv tiesību akts, kas to skar, saprātīgā termiņā ir jāpieprasa tā pilns teksts, bet ar nosacījumu, ka termiņš prasības celšanai var sākties tikai no brīža, kad attiecīgajai trešajai personai ir precīzi kļuvis zināms attiecīgā tiesību akta saturs un pamatojums, kas ļauj tai izmantot tiesības celt prasību (spriedumi, 1988. gada 6. jūlijs, Dillinger Hüttenwerke/Komisija,
236/86
,
EU:C:1988:367
,
14.
punkts, un 1998. gada 19. februāris, Komisija/Padome,
C‑309/95
,
EU:C:1998:66
,
18.
punkts).
ECB apgalvo, ka tieši 2014. gada 16. jūlijs – diena, kurā informācija attiecībā uz apstrīdēto aktu tika izplatīta ECB intranetā un kurā, prasītājai piedaloties, notika informācijas sēde, – ir jāuzskata par termiņa prasības celšanai sākumu.
Tomēr ir jākonstatē, ka šajā dienā prasītājai nebija precīzi kļuvis zināms apstrīdētā akta saturs un pamatojums. No lietas materiāliem izriet – turklāt ECB to neapstrīd –, ka apstrīdētā akta precīzs saturs prasītājai tika paziņots tikai 2014. gada 24. oktobrī, proti, pēc prasības celšanas, un ka tā saņēma šī akta kopiju tikai kopā ar iebildumu rakstu. ECB norādītais fakts, ka iestādes intranetā izplatītajā informācijā “būtībā” bija atspoguļota informācija, ko prasītāja bija saņēmusi no ECB administrācijas 2014. gada 24. oktobrī, nav pietiekams, lai uzskatītu, ka 2014. gada 16. jūlijā prasītāja bija precīzi uzzinājusi apstrīdētā akta saturu un pamatojumu šī sprieduma 72. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē.
Tādējādi prasītājai bija jāceļ šī prasība, lai gan tā nebija droša, ka zina visas attiecīgās apstrīdētā akta sastāvdaļas (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu, 1988. gada 6. jūlijs, Dillinger Hüttenwerke/Komisija,
236/86
,
EU:C:1988:367
,
15.
punkts).
Turklāt ir jānorāda, ka prasītāja ir izpildījusi savu pienākumu, kas izriet no judikatūras (skat. šī sprieduma 72. punktu), – saprātīgā termiņā pieprasīt apstrīdētā akta pilnu tekstu. No lietas materiāliem izriet, ka prasītāja ir iesniegusi ECB administrācijai vairākus pieprasījumus ar mērķi saņemt apstrīdētā akta kopiju; pēdējais pieprasījums pirms prasības celšanas bija datēts ar 2014. gada 8. oktobri.
Šādos apstākļos prasība nevar tikt uzskatīta par novēlotu.
Tādējādi ECB izvirzītais ceturtais šķērslis tiesas procesam ir jānoraida, nelemjot par lietas dalībnieku argumentiem attiecībā uz termiņa prasības celšanai aprēķināšanu pēc dienas, kurā ECB intranetā tika izplatīta informācija par apstrīdēto aktu.
2.
Par lietas būtību
Par prasību atcelt tiesību aktu
Savas prasības atcelt tiesību aktu pamatojumam prasītāja izvirza divus pamatus, attiecīgi, pirmo par tiesību uz informāciju un konsultācijām – kuras ir paredzētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 27. pantā un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 11. marta Direktīvā 2002/14/EK, ar ko izveido vispārēju sistēmu darbinieku informēšanai un uzklausīšanai Eiropas Kopienā – Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas Kopējā deklarācijā par darbinieku pārstāvību (
OV 2002, L 80, 29. lpp.
), un kuras ir precizētas un īstenotas ar pamatnolīgumu un apspriedēm darba grupā, ko prasītāja ir kvalificējusi kā “
ad hoc
nolīgumu” – pārkāpumu, kā arī par šī iespējamā “
ad hoc
nolīguma” un pamatnolīguma pārkāpumu, un otro par Pamattiesību hartas 41. panta pārkāpumu.
Par pirmo pamatu par tiesību uz informāciju un konsultācijām – kuras ir paredzētas Savienības Pamattiesību hartas 27. pantā un Direktīvā 2002/14 un kuras ir precizētas un īstenotas ar pamatnolīgumu un iespējamo “
ad hoc
nolīgumu” – kā arī par šī “
ad hoc
nolīguma” un pamatnolīguma pārkāpumu
Prasītāja apgalvo, ka, pieņemdama apstrīdēto aktu, neievērojot sociālo dialogu ar prasītāju, ECB nav ievērojusi darba ņēmēju tiesības uz informāciju un konsultācijām ar tiem, kuras noteiktas Pamattiesību hartas 27. pantā un Direktīvas 2002/14 4. pantā un kuras īstenotas ar sarunās pieņemtajiem nolīgumiem šīs direktīvas 5. panta izpratnē, proti, ar pamatnolīgumu un iespējamo “
ad hoc
nolīgumu”.
ECB apstrīd to, ka tā nebūtu ievērojusi prasītājas tiesības uz konsultācijām un tiesības tikt informētai, jo tiesību normās, uz kurām tā norāda, šajā lietā nepiešķirot tai šādas tiesības.
Vispirms ir jāpārbauda, vai šajā lietā prasītājai atbilstoši tiesību normām, uz kurām tā norāda, ir tiesības uz procesuālajām garantijām, kam esot jāļauj, ka tā tiek informēta, ar to notiek konsultēšanās un tā tiek iesaistīta pirms apstrīdētā akta pieņemšanas, un pēc tam attiecīgā gadījumā – vai minētās procesuālās tiesības ir pārkāptas, pārkāpjot šīs garantijas.
– Par Pamattiesību hartas 27. pantu
Prasītāja vispirms atsaucas uz darba ņēmēju tiesībām uz informāciju un konsultācijām, kas noteiktas Pamattiesību hartas 27. pantā.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Pamattiesību hartas 27. pantā ir paredzētas darba ņēmēju tiesības uz konsultācijām un informāciju uzņēmumā. Saskaņā ar judikatūru šīs tiesību normas var tikt piemērotas attiecībās starp Savienības iestādēm un to personālu, kā izriet no 2013. gada 19. septembra sprieduma Komisija/Strack, pārskatīšana (
C‑579/12 RX‑II
,
EU:C:2013:570
).
Tomēr saskaņā ar pašu Pamattiesību hartas 27. panta tekstu tajās noteikto tiesību izmantošana ir iespējama tikai tajos gadījumos un ar tiem nosacījumiem, kas paredzēti Savienības tiesībās, kā arī valstu tiesību aktos un praksē (spriedums, 2014. gada 15. janvāris, Association de médiation sociale,
C‑176/12
,
EU:C:2014:2
,
45.
punkts, un rīkojums, 2014. gada 11. novembris, Bergallou/Parlaments un Padome,
T‑22/14
, nav publicēts,
EU:T:2014:954
,
33.
punkts).
No tā izriet, ka Pamattiesību hartas 27. pants, kurā nav paredzēts neviens tieši piemērojams noteikums, pats par sevi nav pietiekams, lai piešķirtu privātpersonām subjektīvas tiesības uz konsultācijām un informāciju, kuras būtu piemērojamas pašas par sevi (šajā ziņā skat. spriedumu, 2014. gada 15. janvāris, Association de médiation sociale,
C‑176/12
,
EU:C:2014:2
,
47.
punkts).
Tādējādi prasītāja šajā lietā nevar atsaukties uz tiesībām uz konsultācijām un informāciju tikai, pamatodamās uz Pamattiesību hartas 27. pantu.
Atbilstoši paskaidrojumiem attiecībā uz Pamattiesību hartas 27. pantu, kuri saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta trešo daļu un Pamattiesību hartas 52. panta 7. punktu ir jāņem vērā to interpretējot, Savienības
acquis
Pamattiesību hartas 27. pantā noteiktajā jomā, kurā precizēti nosacījumi, ar kādiem tas ir piemērojams, veido, konkrēti, Direktīva 2002/14, uz ko šajā lietā norādījusi prasītāja.
Tādēļ ir jānosaka, vai prasītājai šajā lietā tiesības, uz kurām tā norāda, varētu izrietēt no Pamattiesību hartas 27. panta, kas precizēts Direktīvas 2002/14 normās.
– Par Direktīvu 2002/14
Prasītāja atsaucas uz informēšanas un konsultāciju jomām, kas definētas Direktīvas 2002/14 4. pantā, un norāda, ka saskaņā ar šo direktīvu tiesības uz konsultācijām neattiecas vienīgi uz darbiniekiem, kuriem ir darba līgums, kas tos tieši saista ar uzņēmumu. Tādējādi pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem, pēc prasītājas uzskatiem, arī esot tiesības izmantot kolektīvās un pārstāvības tiesības ECB.
Pēc ECB uzskatiem, Pamattiesību hartas 27. pants, kas precizēts Direktīvas 2002/14 normās, nevar ECB būt pamats pienākumam pirms apstrīdētā akta pieņemšanas informēt vai konsultēties ar pagaidu darbam norīkotu darbinieku pārstāvjiem, jo, pirmkārt, no judikatūras izriet, ka ar Direktīvu 2002/14 nav noteikti paši pienākumi iestādēm attiecībās ar savu personālu un, otrkārt, ar minēto direktīvu šie pienākumi ir uzlikti “darba devējam”, bet ECB nav pagaidu darbam norīkoto darbinieku darba devēja. Visbeidzot, pieņemot, ka šīs tiesību normas tai būtu piemērojamas, ECB uzskata, ka uz apstrīdēto aktu neattiecas Direktīvas 2002/14 4. panta 2. punkts.
Vispirms ir jāpārbauda, vai Direktīvā 2002/14 tiesības uz konsultācijām un informēšanu ir paredzētas par labu pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem un viņu pārstāvjiem, kā apgalvo prasītāja.
Saskaņā ar Direktīvas 2002/14 preambulas 18. apsvērumu un 1. panta 1. punktu šīs direktīvas mērķis ir “izveidot vispārēju sistēmu, ar ko nosaka minimālās prasības attiecībā uz darbinieku tiesībām uz informēšanu un uzklausīšanu [Savienības] uzņēmumos vai iestādēs”. Turklāt no tās normām izriet, ka darbinieku informēšana un konsultēšanās ar viņiem tiek organizēta ar viņu pārstāvju starpniecību, kuri paredzēti valsts tiesību aktos vai praksē.
Saskaņā ar Direktīvas 2002/14 2. panta f) un g) punktu “informēšana” ir “process, kurā darba devējs nodod informāciju darbinieku pārstāvjiem, lai ļautu tiem iepazīties ar attiecīgo jautājumu un to izpētīt”, un “uzklausīšana” [“konsultēšanās”] ir “viedokļu apmaiņa un dialoga veidošana darbinieku pārstāvju un darba devēja starpā”. Atbilstoši tās pašas direktīvas 2. panta c) un d) punktam ar “darba devēju” ir jāsaprot “fiziska vai juridiska persona, kas ir puse darba līgumos vai darba attiecībās ar darbiniekiem, atbilstīgi attiecīgās valsts tiesību aktiem un praksei”, un ar “darbinieku” ir jāsaprot “ikviena persona, kas kā darbinieks ir aizsargāt[a] saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts darba tiesībām un valsts praksi”.
Šajā ziņā, pirmām kārtām, ir svarīgi norādīt, ka ar Direktīvu 2002/14 izveidotā sistēma, neņemot vērā atsevišķus izņēmumus, kas paredzēti tās 3. panta 2. un 3. punktā, ir piemērojama visiem darbiniekiem, kas minēti šīs direktīvas 2. panta d) punktā (spriedums, 2007. gada 18. janvāris, Confédération générale du travail u.c.,
C‑385/05
,
EU:C:2007:37
,
37.
punkts). Turklāt ECB neapstrīd to, ka pagaidu darbam norīkoti darbinieki Vācijā tiek aizsargāti kā darbinieki Direktīvas 2002/14 2. panta d) punkta izpratnē un kā izriet, konkrēti, no preambulas 1. un 23. apsvēruma un 2. panta Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 19. novembra Direktīvā 2008/104/EK par pagaidu darba aģentūrām [par pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem] (
OV 2008, L 327, 9. lpp.
), kas transponēta Vācijas tiesībās ar
AÜG
.
Otrām kārtām, lietas dalībniecēm nav strīda par to, ka ECB un pagaidu darbam norīkotos darbiniekus nesaista līgumiskas attiecības. Tomēr, kā būtībā norāda prasītāja, ECB un pagaidu darbam norīkotos darbiniekus saista “darba attiecības” Direktīvas 2002/14 2. panta c) punkta izpratnē, jo ECB ir jāuzskata par viņu darba devēju šīs tiesību normas izpratnē.
Pirmkārt, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka “darba attiecību” būtiska īpašība ir apstāklis, ka persona zināmu laiku, it īpaši saistībā ar tās brīvību izvēlēties darba laiku, vietu un saturu, citas personas labā un tās vadībā veic darbu, par kuru saņem atalgojumu. Šī kvalifikācija Savienības tiesībās parasti tiek iegūta, ja iepriekš minētie nosacījumi ir izpildīti, neatkarīgi no tā, vai ar ieinteresēto personu ir noslēgts darba līgums vai nav (skat. spriedumus, 2014. gada 13. februāris, Komisija/Itālija,
C‑596/12
, nav publicēts,
EU:C:2014:77
,
17.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2014. gada 4. decembris, FNV Kunsten Informatie en Media,
C‑413/13
,
EU:C:2014:2411
,
34.
un
36.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā lietā attiecības starp ECB un pagaidu darbam norīkotajiem darbiniekiem atbilst visiem šiem nosacījumiem, jo pagaidu darbam norīkotie darbinieki veic profesionālo darbību ECB labā vai vadībā, kuras rīcībā viņus periodiski nodod pagaidu darba aģentūra, kas viņiem par to izmaksā atalgojumu.
Šo secinājumu apstiprina judikatūra, saskaņā ar kuru pagaidu darbam norīkotu darbinieku nodrošināšana ir sarežģīts un specifisks darba tiesību institūts, kas ietver sevī dubultas darba attiecības starp, pirmkārt, pagaidu darba aģentūru un pagaidu darbam norīkoto darbinieku, un, otrkārt, pagaidu darbam norīkoto darbinieku un lietotājuzņēmumu, kā arī [darbaspēka] nodrošināšanas attiecības starp pagaidu darba aģentūru un lietotājuzņēmumu (spriedums, 2013. gada 11. aprīlī, Della Rocca,
C‑290/12
,
EU:C:2013:235
,
40.
punkts).
Tādējādi darba attiecības, kas izriet no līguma, kurš noslēgts tieši starp darbinieku un darba devēju, ir jānošķir no darba attiecībām, kādas ir starp lietotājuzņēmumu, šajā gadījumā ECB, un pagaidu darbam norīkotajiem darbiniekiem, ko tās rīcībā ir nodevusi pagaidu darba aģentūra.
Otrkārt, darba devēja jēdzienā, kas minēts Direktīvas 2002/14 2. panta c) punktā, kā norāda prasītāja, nav paredzēts, ka tikai darba attiecības, kuras reglamentē darba līgums, kas noslēgts tieši starp darba devēju un darbinieku, ietilptu tās piemērošanas jomā, pretēji tam, kas paredzēts, konkrēti, Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvā 1999/70/EK par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (
OV 1999, L 175, 43. lpp.
), kura tādēļ neattiecas uz noteikta laika darba ņēmējiem, ko nodrošina lietotājuzņēmums (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 11. aprīlis, Della Rocca,
C‑290/12
,
EU:C:2013:235
,
36.
un
39.
punkts).
Treškārt, ir jānorāda, ka Direktīvas 2008/104 8. pantā, kas tieši ir tiesiskais regulējums par pagaidu darbu, lietotājuzņēmumam ir noteikts pienākums informēt darbinieku pārstāvjus par pagaidu darbam norīkotu darbinieku izmantošanu tajā, informējot par nodarbinātības situāciju attiecīgajā uzņēmumā struktūras, kas pārstāv darba ņēmējus. Šajā tiesību normā, kurā lietotājuzņēmumam, šajā gadījumā ECB, ir skaidri noteikts informēšanas pienākums attiecībā uz pagaidu darbam norīkotu darbinieku izmantošanu tajā, ir arī precizēts, ka Direktīva 2008/104 ir piemērojama, “neskarot valsts un [Savienības] noteikumus attiecībā uz informēšanu un apspriešanos, kas ir stingrāki un/vai konkrētāki, un jo īpaši [..] Direktīvu 2002/14”.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka, pretēji tam, ko norāda ECB, Direktīva 2002/14 ir jāuzskata par piemērojamu saistībā ar lietotājuzņēmuma pienākumiem attiecībā uz pagaidu darbam norīkotu darbinieku pārstāvju informēšanu un konsultēšanos ar viņiem.
Tāpat ir jāmin – kā norāda ECB –, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, tā kā direktīvas ir adresētas dalībvalstīm, nevis Savienības iestādēm vai struktūrām, nevar uzskatīt, ka Direktīvas 2002/14 normās būtu noteikti pienākumi iestādēm attiecībās ar savu personālu (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumus, 2003. gada 9. septembris, Rinke,
C‑25/02
,
EU:C:2003:435
,
24.
punkts, un 2008. gada 21. maijs, Belfass/Padome,
T‑495/04
,
EU:T:2008:160
,
43.
punkts).
Tomēr, kā jau ir ticis nospriests, apstāklis, ka direktīva pati nav saistoša iestādēm, nevar izslēgt to, ka uz šajā direktīvā paredzētajiem noteikumiem vai principiem var atsaukties attiecībā pret iestādēm, jo tie paši kā Līguma pamatnoteikumu un vispārējo principu konkrēta izpausme ir tieši piemērojami minētajām iestādēm. Tiesību kopienā tiesību vienveidīga piemērošana ir pamatprasība un uz visiem tiesību subjektiem attiecas tiesiskuma ievērošanas princips. Tātad iestādēm tāpat kā jebkuram citam tiesību subjektam ir jāievēro tām piemērojamās Līguma par ES darbību normas un vispārējie tiesību principi (šajā ziņā skat. spriedumus, 2003. gada 9. septembris, Rinke,
C‑25/02
,
EU:C:2003:435
,
25.
–
28.
punkts, un 2011. gada 21. septembris, Adjemian u.c./Komisija,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
,
56.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat direktīva var būt saistoša iestādei arī tad, ja iestāde, īstenojot savu organizatorisko autonomiju, vēlas izpildīt kādu īpašu direktīvā noteikto pienākumu, vai arī tad, ja pašā vispārpiemērojamajā iekšējā tiesību aktā ir tieša norāde uz pasākumiem, ko Savienības likumdevējs noteicis Līgumu piemērošanai. Visbeidzot, iestādēm saskaņā ar tām uzlikto lojalitātes pienākumu savā kā darba devēja rīcībā ir jāņem vērā tiesību aktu normas, kas pieņemtas Savienības mērogā (spriedums, 2012. gada 8. novembris, Komisija/Strack,
T‑268/11 P
,
EU:T:2012:588
,
43.
un
44.
punkts).
Tādējādi ir jānosaka, vai un ar kādu nosacījumu uz Direktīvu 2002/14 var atsaukties, lai noteiktu to, vai pastāv pienākums, kas, iespējams, uzlikts ECB – konsultēties ar prasītāju arodbiedrību un informēt to pirms apstrīdētā akta pieņemšanas –, vai precizētu šī pienākuma apjomu.
Pirmām kārtām, ir jākonstatē, ka vispārējas sistēmas attiecībā uz darbinieku informēšanu un uzklausīšanu izveide ar Direktīvu 2002/14, protams, ir Pamattiesību hartas 27. pantā paredzēto pamattiesību izpausme. Tomēr, kā norādīts šī sprieduma 86. punktā, šie pamatnoteikumi, kas izriet no Pamattiesību hartas 27. panta, nav tieši piemērojami ECB šī sprieduma 105. punktā minētās judikatūras izpratnē, jo, kā izriet no šīs tiesību normas, tie ir jāprecizē Savienības tiesībās vai valsts tiesībās.
Otrām kārtām, prasītāja norāda, ka ECB esot saistošas regulas un direktīvas attiecībā uz ES sociālo politiku atbilstoši ECB personāla nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “Nodarbināšanas kārtība”) 9. panta c) punktam.
Nodarbināšanas kārtības 9. panta c) punktā ir noteikts turpmākais:
“Nevienas valsts tiesību akti nereglamentē šo nodarbināšanas kārtību. ECB piemēro: i) vispārējos principus, kas ir kopīgi visu dalībvalstu tiesībām, ii) [Savienības] tiesību vispārējos principus un iii) noteikumus, kas iekļauti [Savienības] regulās un direktīvās attiecībā uz dalībvalstu sociālo politiku, kuru adresātes ir dalībvalstis. Ikreiz, kad tas būs vajadzīgs, ECB īstenos šos tiesību aktus. Šajā ziņā tiks pienācīgi ņemtas vērā [Savienības] rekomendācijas sociālās politikas jomā. Principi, kas ir noteikti [Savienības] iestāžu personālam piemērojamās regulās, tiesību normās un judikatūrā, tiek pienācīgi ņemti vērā, lai interpretētu šajā Nodarbināšanas kārtībā paredzētās tiesības un pienākumus.”
Tā kā šis prasītājas arguments attiecas uz situāciju, kurā vispārpiemērojamā iekšējā tiesību aktā ir tieša norāde uz pasākumiem, ko Savienības likumdevējs noteicis Līgumu piemērošanai šī sprieduma 106. punktā minētās judikatūras izpratnē, ir jānorāda, ka, lai gan šī Nodarbināšanas kārtības norma atspoguļo vispārējo principu, saskaņā ar kuru tiesību vienveidīgai piemērošanai ir nepieciešams, lai Savienības iestādes ievērotu Savienības tiesību normas, tostarp direktīvu normas (skat. šī sprieduma 105. punktu), un ka Savienības akts cik vien iespējams ir jāinterpretē atbilstoši visām primārajām tiesībām (spriedums, 2013. gada 19. septembris, Komisija/Strack, pārskatīšana,
C‑579/12 RX‑II
,
EU:C:2013:570
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra), šajā tiesību normā nav minēts, ka ECB būtu uzņēmusies “izpildīt īpašu pienākumu”, konkrēti, pienākumu informēt vai konsultēt darbinieku pārstāvjus, kas paredzēts Direktīvā 2002/14.
Trešām kārtām, prasītāja apgalvo, ka Pamattiesību hartas 27. panta, kā arī Direktīvas 2002/14 4. panta 2. punkta normas ir īstenotas ar pamatnolīgumu un apspriedēm darba grupā, ko tā kvalificē kā “
ad hoc
nolīgumu”. Tādējādi šķiet, ka prasītāja norāda uz situāciju, kurā ECB, konkrēti, saistībā ar savu organizatorisko autonomiju esot domājusi izpildīt īpašu pienākumu, kas paredzēts šajā direktīvā šī sprieduma 106. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Tātad ir jāpārbauda, vai pamatnolīgums un darba grupas izveide 2014. gada janvārī, piedaloties prasītājai, varētu tikt uzskatīti par tiesību, kas Direktīvā 2002/14 paredzētas par labu prasītājai saistībā ar apstrīdētā akta pieņemšanu, konkretizāciju.
– Par pamatnolīgumu
Pēc prasītājas uzskatiem, pamatnolīguma 2. punktā ir saskaņotas informēšanas un konsultāciju jomas, kas definētas Direktīvas 2002/14 4. pantā. Atbilstoši šim pamatnolīguma 2. punktam, kas ir piemērojams jautājumos par pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem atbilstoši iespējamajam “
ad hoc
nolīgumam”, tai esot tiesības uz informāciju, konsultācijām un iepriekšēju iesaistīšanu procedūrā, kuras mērķis ir noteikt tādus pasākumus, kāds ir apstrīdētais akts, kas izraisa faktiskas izmaiņas darba organizācijā un izmaiņas līgumiskajās attiecībās vai nodarbinātības politikā, kura ietekmē ECB darbinieku stāvokli.
ECB norāda, ka pamatnolīgums nav piemērojams šajā lietā attiecībā uz prasītājas tiesībām uz konsultācijām un informāciju tādēļ, ka šis nolīgums neattiecas uz pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem, jo tie netiek uzskatīti par ECB darbiniekiem minētā nolīguma 1. punkta a) apakšpunkta pirmā ievilkuma izpratnē, un tā 2. punkta a) apakšpunkts nevar paplašināt šīs tiesību normas piemērojamību.
Jānorāda, ka starp ECB un prasītāju noslēgtā pamatnolīguma priekšmets, kā izriet no tā nosaukuma, ir “atzīšana, informācijas apmaiņa un konsultācijas”. Tā preambulas 3. apsvērumā ir precizēts, ka “nobrieduša sociālā dialoga attīstībai starp ECB un arodbiedrībām, kas ļauj efektīvāk iesaistīt ECB darbiniekus jautājumos, kuri uz tiem attiecas tieši, ir nepieciešama informācijas apmaiņa un konsultācijas”.
Saskaņā ar pamatnolīguma 1. punkta a) apakšpunktu “informēšana” ir jāsaprot kā “ECB veikta datu nosūtīšana [
IPSO
], lai [
IPSO
] varētu iepazīties ar šo tēmu un to pārbaudīt, kā arī [
IPSO
] varētu nodot datus ECB ar to pašu mērķi”, un ar konsultācijām ir jāsaprot “viedokļu apmaiņa starp ECB un [
IPSO
]”.
Atbilstoši pamatnolīguma 2. punktam pamatnolīgums piešķir prasītājai procesuālas garantijas uz informēšanu, agrīnu dalību un konsultācijām jomās, kas definētas tā 2. punkta a) apakšpunktā, saskaņā ar 2. punkta d)–f) apakšpunktā paredzētajiem noteikumiem. Šo garantiju mērķis saskaņā ar pamatnolīguma 2. punkta b) apakšpunktu ir “pieļaut un veicināt ideju un informācijas divvirzienu plūsmu starp ECB un [
IPSO
], lai nodrošinātu to, ka abas puses labāk saprot otras skatījumu jautājumos, kas ietilpst šī nolīguma [..] jomā”. Turklāt saskaņā ar šo tiesību normu, “lai gan agrīnas iesaistīšanās un konsultāciju mērķim nav jābūt panākt savstarpēju vienošanos, tā ir arodbiedrības iespēja ietekmēt lēmuma pieņemšanas procesu”.
Pamatnolīguma 2. punkta a) apakšpunktā ir noteikts turpmākais:
“[
IPSO
] tiks informēt[a] par jaunākajām ECB paredzētajām norisēm, tās darbībām, kā arī tās ekonomisko un finansiālo situāciju, ciktāl tās var ietekmēt personāla stāvokli vai intereses.
[
IPSO
] piedalīsies agrīnas iesaistīšanās procedūrā, un ar to notiks konsultēšanās par strukturālajām norisēm, kas ierosinātas ECB, kā arī par ierosinātajiem pasākumiem, kuri izraisa būtiskas izmaiņas darba organizācijā, un pasākumiem, kuri izraisa izmaiņas līgumiskajās attiecībās vai nodarbinātības politikā.”
Prasītāja apgalvo, ka ar informēšanas un konsultāciju jomām, kas definētas pamatnolīguma 2. punkta a) apakšpunktā, ir saskaņotas jomas, kas definētas Direktīvas 2002/14 4. pantā.
Atbilstoši Direktīvas 2002/14 4. panta 2. punktam informēšana un konsultācijas ietver:
“a)
informēšanu par nesenām un iespējamām pārmaiņām uzņēmuma vai iestādes darbībā un ekonomiskajā stāvoklī;
b)
informēšanu un uzklausīšanu par nodarbinātības stāvokli, struktūru un iespējamām pārmaiņām uzņēmumā vai iestādē un par jebkādiem sagatavošanās pasākumiem, jo īpaši tad, ja pastāv draudi attiecībā uz nodarbinātību;
c)
informēšanu un uzklausīšanu par lēmumiem, kas var radīt būtiskas pārmaiņas darba organizācijā vai darba attiecībās, tostarp par tādiem, uz ko attiecas [Direktīvas 2002/14] 9. panta 1. punktā minētie Kopienas noteikumi.”
Salīdzinot saturu un apjomu darbinieku pārstāvju tiesībām uz “informēšanu” un “konsultācijām”, kas paredzētas Direktīvā 2002/14 (skat. šī sprieduma 94. punktu), un tiesībām, kas par labu prasītājai paredzētas ar pamatnolīgumu (skat. šī sprieduma 117. punktu), kā arī konsultāciju un informēšanas jomas, kas paredzētas šajos divos tiesību aktos (skat. šī sprieduma 119. un 121. punktu), ir jāsecina, ka pamatnolīgums atbilst Direktīvas 2002/14 ieviešanai attiecībā uz prasītājas tiesībām uz konsultācijām un informēšanu tās attiecībās ar ECB. No tā izriet, ka, noslēgdama pamatnolīgumu ar prasītāju, ECB saistībā ar savu organizatorisko autonomiju ir vēlējusies izpildīt īpašu pienākumu šī sprieduma 106. punktā atgādinātās judikatūras izpratnē, šajā gadījumā Direktīvā 2002/14 paredzēto pienākumu informēt darbinieku pārstāvi un konsultēties ar viņu. No tā izriet, ka ECB tās attiecībās ar prasītāju principā ir saistoši šajā direktīvā paredzētie noteikumi un principi.
Tomēr, kā apgalvo ECB, ir svarīgi norādīt, ka saskaņā ar pamatnolīguma 1. punkta a) apakšpunktu ar to no [pamatnolīguma] piemērošanas jomas ir tieši izslēgti jautājumi attiecībā uz pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem.
Tādējādi šajā lietā prasītāja nevar atsaukties uz Direktīvu 2002/14, izmantojot pamatnolīgumu, – ņemot vērā to, ka apstrīdētais akts attiecas tieši uz pagaidu darbam norīkotu darbinieku stāvokli.
Tomēr prasītāja norāda, ka tā šajā lietā varētu atsaukties uz procesuālajām tiesībām, kuras garantētas Direktīvā 2002/14, kas ieviesta ar pamatnolīgumu, jo apstrīdētā akta pieņemšana ietekmē ECB darbinieku, izņemot pagaidu darbam norīkotus darbiniekus, stāvokli un intereses. Pēc prasītājas uzskatiem, Valdes pieņemtais lēmums, kas rada izmaiņas pagaidu darbam norīkotu darbinieku vadībā un nodarbinātībā, būtiski ietekmē darba organizāciju, konkrēti, izraisīdams tiem darba slodzes pieaugumu, slodzi, atkārtoti un bieži izglītojot pagaidu darbam norīkotus darbiniekus, kuri varēs būt ECB dienestā tikai ierobežotu laiku, prioritāšu pārformulēšanu darbinieku uzdevumu saturā un ir “politikas nodarbinātības jomā grozījums” pamatnolīguma 2. punkta d) apakšpunkta izpratnē.
ECB apgalvo, ka pamatnolīguma 2. punkta a) apakšpunkta normas attiecas vienīgi uz ECB darbībām un projektiem, kas ietekmē tās darbinieku stāvokli vai intereses, vai pasākumiem, kas uz tiem attiecas “tieši un konkrēti”. Pēc tās uzskatiem, ietekme uz to darbinieku stāvokli, kuru vidū ir prasītāja, ir tikai netieša un hipotētiska. Tādējādi apstrīdētais akts nedz ietverot, nedz izraisot faktiskas izmaiņas pamatnolīguma 2. punkta a) apakšpunkta otrās daļas izpratnē.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka ĢD “Cilvēkresursi, budžets un organizācija” piezīmē, ko Valde ir ņēmusi vērā, pieņemdama apstrīdēto aktu, protams, priekšlaikus bija paredzētas “papildu izmaksas [, kas izriet no apstrīdētā akta pieņemšanas,] ECB kā organizācijai, ievērojot to, ka zināšanu nodošana un pieliktās pūles, izglītojot pagaidu darbam norīkotus darbiniekus, pieaug[ot] tādēļ, ka palielinoties pagaidu darbam norīkota personāla rotācija”, un tādējādi bija paredzēts, ka varētu būt zināma ietekme uz ECB darbinieku stāvokli. Tomēr šīs sekas nevar tikt uzskatītas par tādām, kas atbilst nodarbinātības politikas grozījumam attiecībā uz viņiem, grozījumam līgumiskajās attiecībās, kādas viņiem ir ar ECB, vai faktiskām izmaiņām viņu darba organizācijā pamatnolīguma 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē.
No tā izriet, ka prasītāja nevar norādīt uz procesuālajām garantijām, kas paredzētas Direktīvā 2002/14, kura attiecībā uz prasītāju ir ieviesta ar pamatnolīgumu, atsaukdamās uz to, ka apstrīdētā akta pieņemšanas rezultātā esot grozīts ECB darbinieku stāvoklis vai intereses.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka prasītāja saistībā ar apstrīdētā akta pieņemšanu varētu atsaukties uz Direktīvas 2002/14, kas ieviesta ar pamatnolīgumu, normām tikai tad, ja varētu tikt pierādīts, ka – atbilstoši tās apgalvojumiem – bija uzskatāms, ka tās iesaistīšanās apspriedēs ar ECB administrāciju jautājumos par pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem ir vērsta uz mērķi precizēt pamatnolīguma piemērojamību un attiecināt tā piemērošanu arī uz pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem; tas tiks pārbaudīts šī sprieduma 130.–142. punktā.
– Par darba grupas statusu
Prasītāja apgalvo, ka tā var norādīt uz procesuālajām tiesībām, kas noteiktas pamatnolīguma 2. punktā, jo šīs tiesības esot piemērojamas jautājumiem par pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem atbilstoši apspriedēm, kurās tā bija iesaistījusies ar ECB darba grupā, ko tā kvalificē kā “
ad hoc
nolīgumu”. Tā arī norāda, ka ar šo iespējamo “
ad hoc
nolīgumu” ir ieviestas Direktīvas 2002/14 normas.
ECB apliecina, ka nav nekāda “
ad hoc
nolīguma”, kas būtu noslēgts ar prasītāju jautājumos par pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem, jo, ievērodama tiesiskās noteiktības principu, tā noslēdz tikai rakstveida nolīgumus, kuros ir pušu paraksti. Tā kā nav nolīguma pareizā un pienācīgā formā, prasītāja nevar apgalvot, ka pastāvētu šāds “
ad hoc
nolīgums”. Turklāt ECB uzsver, ka viedokļu apmaiņa ar prasītāju nevar nozīmēt, ka tai tika piemērota brīvprātīgas konsultēšanās procedūra.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka lietas dalībniecēm nav strīda par to, ka 2014. gada 29. janvāra sanāksmē pēc ECB Valdes locekļa, kurš atbildīgs par personāla lietām, ierosmes prasītāja un ECB vienojās izveidot darba grupu pagaidu darbam norīkotu darbinieku stāvokļa jautājumos (skat. šī sprieduma 5. punktu). Katra lietas dalībniece izveidoja apspriežamo tēmu sarakstu, kuru vidū bija jautājums par pagaidu darbam norīkotu darbinieku darba ECB labā maksimālo ilgumu (skat. šī sprieduma 56. punktu). Lietas dalībnieces uzņēmās iesniegt minētajam ECB Valdes loceklim, kurš atbildīgs par personāla lietām, ziņojumu par secinājumiem, ko tās būs izdarījušas pēc šīm apspriedēm.
Ar šo apmaiņu ar prasītāju ECB ir uzņēmusies iesaistīt to apspriedēs par iestādes politiku attiecībā uz pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem un principu attiecībā uz viņiem izstrādē, kam vajadzētu būt izskaidrotiem kopējā ziņojumā, kurā ietverti secinājumi, ko lietas dalībnieces būs izdarījušas.
ECB nevar lietderīgi norādīt uz formālisma neesamību, proti, ka nav rakstveida formas un parakstu, lai izvairītos no saistībām, ko tā tādējādi uzņēmusies pret prasītāju. Kā būtībā norāda prasītāja, lai gan nav parakstīts neviens dokuments, ar ko izveido darba grupu, un formāli nav noteiktas nekādas konkrētas pilnvaras, darba grupas mērķis un uzdevums tika noteikts rakstveidā, jo lietas dalībnieces vēlējās apspriest jautājumus attiecībā uz pagaidu darbam norīkotu darbinieku stāvokli ECB, it īpaši stāvokli saistībā ar viņu nodarbinātības ECB ilgumu; tas skaidri izriet no dokumentiem, ar kuriem tās ir apmainījušās, piemēram, apspriežamo tēmu sarakstiem vai sanāksmju protokoliem (skat. arī šī sprieduma 56. punktu). Konkrēti, no darba grupas 2014. gada 18. februāra sanāksmes protokola izriet, ka prasītāja un ECB administrācija ir vienojušās kopā noteikt kopējus vadības principus attiecībā uz pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem ECB (“
lege ferenda
situācija”).
Turklāt tas, ka darba grupa tika izveidota pēc tā Valdes locekļa ierosmes, kas atbildīgs par personāla lietām, un ka viņš vēlējās saņemt ziņojumu par secinājumiem, kurus būs izdarījušas kontaktpersonas, piešķir minētajai darba grupai īpašu varu un ļauj apstiprināt ECB pilnas saistības pret prasītāju pabeigt darba grupas apspriedes, lai tādējādi iestāde, nezinādama par šīm apspriedēm, neizlemtu pieņemt tiesību aktu attiecībā uz kādu no tēmām, kuras tieši ietilpst minētās grupas apspriežu priekšmetā.
Turklāt ir jānorāda, ka no dažādiem dokumentiem, ar ko lietas dalībnieces apmainījušās, tiešām neizriet, ka, 2014. gada janvārī izveidojot darba grupu, tās būtu vēlējušās – vismaz tieši – paplašināt pamatnolīguma piemērošanas jomu, attiecinot to uz pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem.
Tomēr, kā pamatoti uzsver prasītāja, pamatnolīguma 2011. gada 23. marta papildinājuma 2. punkta e) apakšpunktā ir paredzēta iespēja ECB un prasītājai tieši izveidot komitejas un darba grupas attiecībā uz konkrētiem jautājumiem. Tātad šajā pamatnolīguma normā ir paredzēts līgumisks juridiskais pamats tādu darba grupu izveidei, kāda šajā lietā ir 2014. gada janvārī izveidotā darba grupa attiecībā uz jautājumiem par pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem.
Turklāt ir svarīgi norādīt, ka ECB ir atzinusi prasītāju par sociālo partneri, kā liecina pamatnolīgums. Tātad ECB nevarēja nezināt, ka darba grupā prasītāja darbojās arodbiedrības statusā, kuras sociālais mērķis bija tieši aizstāvēt ECB nodarbināto personu vai tajā strādājošo personu kolektīvās intereses. Tā kā prasītājas tiesības uz informāciju un konsultācijām ECB ir atzinusi saistībā ar pamatnolīgumu, ECB nevar liegt prasītājai šīs tiesības attiecībā uz jautājumiem, par kuriem notiek apspriedes darba grupā, neatņemdama jēgu prasītājas dalībai šajā grupā.
No tā ir jāsecina, ka, sākot sociālo dialogu par jautājumiem, uz kuriem attiecas apstrīdētais akts, lietas dalībnieces ir netieši vēlējušās paplašināt prasītājas no pamatnolīguma izrietošās tiesības uz informāciju un konsultācijām, attiecinot tās uz jautājumiem par pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem vismaz līdz 2014. gada janvārī izveidotās darba grupas darba noslēgumam. Tā kā apstrīdētais akts ietilpst ECB vispārējā politikā nolūkā mazināt tajā pagaidu darbam norīkotu darbinieku izmantošanu, kā izriet no šī sprieduma 27. punkta, ir jāuzskata, ka uz to attiecas pamatnolīguma 2. punkta a) apakšpunkts, jo tajā ir ietverti pasākumi, kuri rada izmaiņas darba attiecībās starp ECB un pagaidu darbam norīkotajiem darbiniekiem, kā arī viņu nodarbinātības politikā šajā iestādē minētās tiesību normas izpratnē.
Šādos apstākļos nav jāpārbauda, vai varētu tikt uzskatīts, ka ar darba grupas izveidi šajā gadījumā ir tieši ieviestas Direktīvas 2002/14 normas attiecībā uz prasītāju kā pagaidu darbam norīkoto darbinieku pārstāvi.
Tādējādi, kā izriet no šī sprieduma 65. punkta, prasītājai ir interese celt prasību atcelt apstrīdēto aktu, lai aizsargātu savas procesuālās tiesības. Tādēļ šķērslis tiesas procesam par prasītājas intereses celt prasību neesamību ir jānoraida.
Tātad ir jāpārbauda, vai ECB šajā lietā ir pārkāpusi prasītājai tādējādi atzītās tiesības, kā to apgalvo prasītāja.
– Par prasītājas tiesību uz informāciju un konsultācijām pārkāpumu
Pēc prasītājas uzskatiem, ECB ir pārkāpusi prasītājas tiesības, kas izriet no pamatnolīguma un apspriedēm, kurās tā darba grupā ir iesaistījusies ar ECB, jo pirmkārt, prasītāja nesaņēma informāciju, ko vajadzēja tai paziņot saistībā ar lēmuma priekšlikumu, kurš izriet no apstrīdētā akta, otrkārt, tā netika uzaicināta uz agrīnās dalības procedūru un, treškārt, tā kā apstrīdētais akts ietilpa darba grupas pilnvarās, tas tika pieņemts, ECB nesagaidot šīs grupas galīgo ziņojumu. Tādējādi ECB esot kaitējusi sociālajam dialogam, kā arī labticībai, kas tai jānodrošina prasītājai kā sociālajai partnerei.
ECB neapstrīd to, ka apstrīdētais akts tika pieņemts, Valdei nesagaidot darba grupas ziņojumu. Tā neapstrīd arī to, ka šīs darba grupas mērķis attiecās uz jautājumu par pagaidu darbam norīkotu darbinieku nodarbinātības ilgumu ECB, kurš tieši bija apstrīdētā akta priekšmets, ko tā ir apstiprinājusi tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu.
Lai nodrošinātu lietderīgo iedarbību tiesībām uz informāciju un konsultācijām – kuras izriet no Pamattiesību hartas 27. panta, kuras precizētas ar Direktīvu 2002/14, kas ieviesta ar pamatnolīgumu, un kuras paplašinātas, attiecinot tās uz jautājumiem par pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem, izveidojot darba grupu, – ECB esot bijis jādod prasītājai piekļuve visai atbilstošajai informācijai par apstrīdēto aktu pirms tā pieņemšanas, lai ļautu prasītājai sagatavot pienācīgu atbildi uz šajā aktā ietvertajiem grozījumiem iestādes politikā attiecībā uz pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem, un esot bijis jāorganizē iespējama saskaņošana attiecībā uz šo tēmu vai vismaz jāsniedz prasītājai iespēja paust viedokli saistībā ar darba grupas ziņojumu un tādējādi piedalīties tā lēmuma pieņemšanā, kas varēja ietekmēt personas, kuru intereses tā aizstāv.
Šajā ziņā vēl ir jāuzsver – kā atgādina prasītāja un kā izriet no pamatnolīguma mērķa, kurš definēts tā 2. punkta b) apakšpunktā (skat. šī sprieduma 118. punktu), – ka prasītājas arodbiedrības tiesības uz konsultācijām un informāciju nenozīmē, ka sociālajiem partneriem būtu jāvienojas par tēmu, uz kuru attiecas šīs procesuālās garantijas, bet nozīmē vienīgi to, ka ir jādod arodbiedrībai iespēja ietekmēt lēmuma pieņemšanu. Kā izriet no judikatūras, jautājums ir par vienu no pieticīgākajām dalības formām, jo tā nekādā gadījumā administrācijai nenozīmē pienākumu atbildēt uz paustajiem apsvērumiem, bet gan dot iespēju ieinteresētajām personām ar to interešu pārstāvja starpniecību tikt uzklausītām pirms vispārpiemērojamu aktu, kas tās skar, pieņemšanas vai grozīšanas (šajā ziņā pēc analoģijas skat. spriedumu, 2003. gada 20. novembris, Cerafogli un Poloni/ECB,
T‑63/02
,
EU:T:2003:308
,
23.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 24. punkts), it īpaši sniedzot piekļuvi visai atbilstošajai informācijai visā šādu aktu pieņemšanas gaitā, jo mērķis ir ļaut arodbiedrībai, kāda ir prasītāja, piedalīties konsultāciju procesā cik vien iespējams pilnīgi un efektīvi (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 4. maijs, Andres u.c./ECB,
T‑129/14 P
,
EU:T:2016:267
,
57.
punkts).
Tādējādi, lai neapdraudētu konsultāciju pienākuma lietderīgo iedarbību, administrācijai ir jāpilda šis pienākums ikreiz, kad darbinieku pārstāvju konsultācijas var ietekmēt akta, kurš tiek pieņemts, saturu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2003. gada 20. novembris, Cerafogli un Poloni/ECB,
T‑63/02
,
EU:T:2003:308
,
23.
punkts).
No tā izriet, ka, pieņemot apstrīdēto aktu, iepriekš neiesaistīdama prasītāju, lai gan tā priekšmets ietilpa apspriežu darba grupā priekšmetā, un nesagaidīdama šīs darba grupas ziņojumu, ECB nav ievērojusi prasītājas tiesības uz informāciju un konsultācijām ar to – kas ietilpst tās kā arodbiedrības, kura pārstāv ieinteresētās personas, prerogatīvās –, pārkāpdama Pamattiesību hartas 27. pantu; šīs tiesības ir precizētas Direktīvā 2002/14, kura ieviesta ar pamatnolīgumu, un ar darba grupas izveidi tās ir paplašinātas, attiecinot tās uz pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem.
Šo secinājumu neapliecina ECB arguments, ka apstrīdētais akts tika pieņemts, rūpējoties par labu pārvaldību, priekšlaikus paredzot turpmākus grozījumus
AÜG
, kuri ECB katrā ziņā būtu jāievēro.
Kā ir norādīts šī sprieduma 29.–32. punktā, nevar uzskatīt, ka apstrīdētais akts būtu pieņemts, vienkārši priekšlaikus paredzot turpmākus grozījumus
AÜG
.
Tātad pirmajam pamatam ir jāpiekrīt, neizskatot prasītājas iebildumus par Direktīvas 2008/104 pārkāpumu, tāpat nelemjot par šo iebildumu pieņemamību, ko ECB ir apstrīdējusi. Tādēļ apstrīdētais akts ir jāatceļ, turklāt neizskatot otro pamatu.
Par prasību par zaudējumu atlīdzību
Prasītāja apgalvo, ka tai ir nodarīts morālais kaitējums, kurš ir nošķirams no prettiesiskuma, kas pamato apstrīdētā akta atcelšanu, un kuru nevar pilnībā atlīdzināt ar šo atcelšanu, un prasa samaksāt tai atlīdzību EUR 15000 apmērā. Tā norāda, ka tās sociālās partneres statuss ir ticis noliegts, jo apstrīdētais akts ir pieņemts, neņemot vērā sociālo dialogu. Tā uzsver, ka ir izteikusi lūgumus atsaukt un apturēt apstrīdēto aktu līdz darba grupas darba noslēgumam.
ECB apgalvo, ka, tā kā prasība ir nepieņemama un nepamatota, prasībai par zaudējumu atlīdzību nav nekāda juridiska pamata.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 340. panta otro daļu Savienībai atbilstoši visu dalībvalstu tiesību sistēmām kopīgajiem vispārīgajiem principiem ir jāatlīdzina kaitējums, ko radījušas tās iestādes vai to darbinieki, pildot savus amata pienākumus. Tomēr saskaņā ar šī panta trešo daļu, atkāpjoties no tā otrās daļas, ECB ir atbilstoši visu dalībvalstu tiesību sistēmām kopīgajiem vispārīgajiem principiem jāatlīdzina kaitējums, ko tā radījusi pati vai ko radījuši tās darbinieki, pildot savus amata pienākumus.
No pastāvīgās judikatūras, kas
mutatis mutandis
ir piemērojama ECB ārpuslīgumiskajai atbildībai, kura paredzēta LESD 340. panta trešajā daļā, izriet, ka Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās par tās iestāžu prettiesisku rīcību LESD 340. panta otrās daļas izpratnē ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi nosacījumi, proti, iestādēm pārmestā rīcība ir prettiesiska, zaudējumi ir reāli un pastāv cēloņsakarība starp varbūtējo rīcību un norādīto kaitējumu (skat. spriedumus, 2007. gada 27. novembris, Pitsiorlas/Padome un ECB,
T‑3/00 un T‑337/04
,
EU:T:2007:357
,
290.
punkts un tajā minētā judikatūra; 2014. gada 23. maijs, European Dynamics Luxembourg/ECB,
T‑553/11
, nav publicēts,
EU:T:2014:275
,
342.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
65.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no šī sprieduma 148. punkta izriet, ka apstrīdētais akts ir prettiesisks, jo tas ir pieņemts, neievērojot prasītājas tiesības uz informāciju un konsultācijām, tādējādi pārkāpjot Pamattiesību hartas 27. pantu; šīs tiesības ir precizētas Direktīvā 2002/14, kura ieviesta ar pamatnolīgumu, un ar darba grupas izveidi tās ir paplašinātas, attiecinot tās uz pagaidu darbam norīkotiem darbiniekiem.
Nelemjot par jautājumu, vai šāda ECB prettiesiskā rīcība ir pietiekami būtisks pārkāpums judikatūras izpratnē (spriedums, 2000. gada 4. jūlijs, Bergaderm un Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
,
42.
punkts) vai arī – vai šajā lietā ir izpildīti pārējie nosacījumi ECB saukšanai pie ārpuslīgumiskās atbildības, kuri atgādināti šī sprieduma 155. punktā, ir jānorāda, ka, pat pieņemot, ka tā būtu, apstrīdētā akta atcelšana – pretēji tam, ko apgalvo prasītāja – ir pienācīga un pietiekama atlīdzība morālajam kaitējumam, kas radies tādēļ, ka nav ņemts vērā sociālais dialogs un prasītājas sociālās partneres statuss.
Tā kā prasītājas norādītais morālais kaitējums ir apstrīdētā akta prettiesiskuma rezultāts, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka šis kaitējums principā ir pietiekami atlīdzināts, tiesai konstatējot minēto prettiesiskumu, ja vien prasītājs pierāda, ka tam ir nodarīts morālais kaitējums, kurš ir nošķirams no prettiesiskuma, kas pamato atcelšanu, un kuru nevar pilnībā atlīdzināt ar šo atcelšanu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 28. maijs, Abdulrahim/Padome un Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
,
72.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2006. gada 6. jūnijs, Girardot/Komisija,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
,
131.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasītāja nesniedz nekādus pierādījumus, kas pamatotu tās apgalvojumu, ka morālais kaitējums, kurš tai nodarīts, šajā lietā būtu nošķirams no apstrīdētā akta prettiesiskuma.
Savukārt apstrīdētā akta atcelšanas rezultātā ECB saskaņā ar LESD 266. pantu ir jāveic pasākumi, lai izpildītu šo spriedumu, un ir jāsāk vai jāturpina ar prasītāju sociālais dialogs jautājumā, kas ir apstrīdētā akta priekšmets; tādējādi tiks pilnībā atlīdzināts morālais kaitējums, uz ko norādījusi prasītāja un kas radies tādēļ, ka nav ņemts vērā sociālais dialogs un prasītājas sociālās partneres statuss.
Tādējādi prasība par zaudējumu atlīdzību ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tomēr Vispārējā tiesa, ja to pamato lietas apstākļi, var nolemt, ka lietas dalībnieks papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzina daļu no pretējās puses tiesāšanās izdevumiem.
Šajā lietā ECB spriedums ir nelabvēlīgs daļā par prasību atcelt apstrīdēto aktu, bet prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs daļā par prasību par zaudējumu atlīdzību. Šādos apstākļos ir jālemj, ka ECB sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina trīs ceturtdaļas no prasītājas tiesāšanās izdevumiem, bet prasītāja sedz vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
nospriež:

1)
atcelt Eiropas Centrālās bankas (ECB) Valdes 2014. gada 20. maija lēmumu, ar kuru maksimālais ilgums, uz kādu ECB varēs izmantot tā paša pagaidu darbam norīkotā darbinieka darbu administratīviem un sekretariāta uzdevumiem, ir ierobežots līdz diviem gadiem;

2)
prasību pārējā daļā noraidīt;

3)
ECB sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina trīs ceturtdaļas no Starptautisko un Eiropas iestāžu civildienesta darbinieku Vācijas Federatīvajā Republikā organizācijas (
IPSO
) tiesāšanās izdevumiem;
IPSO
sedz vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.

Kanninen
Pelikánová
Buttigieg
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2016. gada 13. decembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Tiesvedības priekšvēsture

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

1) Par pieņemamību

Par apstrīdama tiesību akta neesamību

Par prasītājas interešu tieša un individuāla skāruma neesamību

Par intereses celt prasību neesamību

Par prasības celšanas termiņa neievērošanu

2) Par lietas būtību

Par prasību atcelt tiesību aktu

Par pirmo pamatu par tiesību uz informāciju un konsultācijām – kuras ir paredzētas Savienības Pamattiesību hartas 27. pantā un Direktīvā 2002/14 un kuras ir precizētas un īstenotas ar pamatnolīgumu un iespējamo “ad hoc nolīgumu” – kā arī par šī “ad hoc nolīguma” un pamatnolīguma pārkāpumu

– Par Pamattiesību hartas 27. pantu

– Par Direktīvu 2002/14

– Par pamatnolīgumu

– Par darba grupas statusu

– Par prasītājas tiesību uz informāciju un konsultācijām pārkāpumu

Par prasību par zaudējumu atlīdzību

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	* Tiesvedības valoda – franču.