CELEX: 62020CJ0674
Řízení o předběžné otázce
Vnitřní trh
Článek 114 odst. 2 SFEU
Vyloučení daňových ustanovení
Směrnice 2000/31/ES
Služby informační společnosti
Elektronický obchod
Telematický portál pro zprostředkování nemovitostí
Článek 1 odst. 5 písm. a)
Vyloučení daňové oblasti
Definice
Regionální právní úprava týkající se daně z turistických ubytovacích zařízení
Ustanovení ukládající zprostředkovatelům povinnost oznámit na písemnou žádost určité údaje týkající se provozování těchto zařízení daňové správě s cílem identifikovat osoby povinné k této dani
Článek 56 SFEU
Neexistence diskriminace
Absence omezení

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 5 písm. a) a čl. 15 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) (
Úř. věst. 2000, L 178, s. 1
), článků 1 až 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (
Úř. věst. 2006, L 376, s. 36
), jakož i článku 56 SFEU.
Tato žádost byla předložena v rámci žaloby na neplatnost článku 12 ordonnance de la Région de Bruxelles-Capitale du 23 décembre 2016, relative à la taxe régionale sur les établissements d’hébergement touristique (nařízení regionu Brusel – hlavní město ze dne 23. prosince 2016 o regionální dani z turistických ubytovacích zařízení), kterou podala společnost Airbnb Ireland UC.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2000/31
Bod 12 odůvodnění směrnice 2000/31 uvádí:
„Některé činnosti musí být z oblasti působnosti této směrnice vyňaty, neboť v současné době nemůže být s ohledem na Smlouvu nebo na sekundární právo Společenství v těchto oblastech zajištěn volný pohyb služeb. Tímto vynětím nesmějí být dotčeny případné nástroje nezbytné pro řádné fungování vnitřního trhu. Oblast daní, zejména daň z přidané hodnoty, která je vybírána u velkého počtu služeb uvedených v této směrnici, musí být z její oblasti působnosti vyňata.“
Bod 13 odůvodnění této směrnice zní:
„Cílem této směrnice není ani upravit daňové povinnosti, ani předem vypracovat právní nástroje Společenství týkající se daňových aspektů elektronického obchodu.“
Bod 21 odůvodnění uvedené směrnice uvádí:
„Budoucí harmonizace Společenství týkající se služeb informační společnosti a budoucí právní předpisy přijaté na vnitrostátní úrovni v souladu s právem Společenství nejsou dotčeny rozsahem působnosti koordinované oblasti. Koordinovaná oblast zahrnuje pouze požadavky na on-line činnosti, jako jsou informace on-line, reklama on-line, prodej on-line a uzavírání smluv on-line […]“
Článek 1 směrnice 2000/31, nadepsaný „Cíl a oblast působnosti“, stanoví:
„1.   Cílem této směrnice je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu tím, že zajistí volný pohyb služeb informační společnosti mezi členskými státy.
2.   Je-li to pro dosažení cíle uvedeného v odstavci 1 potřebné, dbá tato směrnice o sblížení některých vnitrostátních ustanovení platných pro služby informační společnosti, která se týkají vnitřního trhu, usazování poskytovatelů služeb, obchodních sdělení, elektronických smluv, odpovědnosti zprostředkovatelů, kodexů chování, mimosoudního urovnávání sporů, soudních postupů a spolupráce mezi členskými státy.
[…]
5.   Tato směrnice se nevztahuje na:
a)
daňovou oblast;
[…]“
Článek 3 odst. 2 této směrnice stanoví:
„Členské státy nemohou z důvodů spadajících do koordinované oblasti omezovat volný pohyb služeb informační společnosti z jiného členského státu.“
Podle čl. 3 odst. 4 uvedené směrnice je možné se od tohoto zákazu odchýlit pouze z důvodů veřejného pořádku, ochrany veřejného zdraví, veřejné bezpečnosti nebo ochrany spotřebitele, pokud je to přiměřené sledovanému cíli.
Článek 15 odst. 2 téže směrnice zní:
„Členské státy mohou poskytovatelům služeb informační společnosti uložit povinnost, aby neprodleně informovali příslušné orgány veřejné moci o pravděpodobných protiprávních činnostech vykonávaných poskytovateli služeb nebo o protiprávních informacích, které tito poskytovatelé, poskytují, nebo aby sdělili příslušným orgánům veřejné moci na jejich žádost informace, na jejichž základě lze zjistit totožnost příjemců jejich služeb, s nimiž uzavřeli dohodu o shromažďování informací.“
Směrnice 2006/123
Článek 1 směrnice 2006/123, nadepsaný „Předmět“, stanoví:
„1.   Tato směrnice stanoví obecná ustanovení k usnadnění výkonu svobody usazování pro poskytovatele služeb a volného pohybu služeb při zachování vysoké kvality služeb.
[…]“
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
„1.   Tato směrnice se vztahuje na služby poskytované poskytovateli usazenými v některém členském státě.
[…]
3.   Tato směrnice se nevztahuje na oblast daní.“
Článek 3 téže směrnice, nadepsaný „Vztah k ostatním právním předpisům [Unie]“, stanoví:
„1.   V případě rozporu ustanovení této směrnice s ustanoveními jiných [unijních] předpisů […], které upravují zvláštní aspekty přístupu k činnosti poskytování služeb nebo jejího výkonu v konkrétních odvětvích nebo pro konkrétní profese, mají tato ustanovení jiných [unijních] předpisů […] přednost a použijí se na dotyčná konkrétní odvětví nebo profese. […]
[…]
3.   Členské státy použijí ustanovení této směrnice v souladu s ustanoveními Smlouvy týkajícími se práva usazování a volného pohybu služeb.“
Belgické právo
Ordonnance de la Région de Bruxelles-Capitale du 23 décembre 2016, relative à la taxe régionale sur les établissements d’hébergement touristique (nařízení regionu Brusel – hlavní město ze dne 23. prosince 2016 o regionální dani z turistických ubytovacích zařízení) (
Moniteur belge
, 6. ledna 2017, s. 509, dále jen „nařízení ze dne 23. prosince 2016“), zavádí paušální daň za každou obsazenou noc, kterou platí každý provozovatel turistického ubytovacího zařízení, včetně ubytování turistů v domácnosti, pokud je poskytováno za úplatu (dále jen „paušální daň z cestovního ruchu“).
Podle čl. 2 bodu 8 nařízení ze dne 23. prosince 2016 je jako zprostředkovatel definována „každá fyzická nebo právnická osoba, která za úplatu vyvíjí činnost za účelem zprostředkování ubytovací jednotky na trhu cestovního ruchu, zajištění propagace turistického ubytovacího zařízení nebo nabízení služeb, prostřednictvím kterých se mohou provozovatelé a turisté navzájem přímo kontaktovat“.
Podle článku 3 tohoto nařízení se paušální daň z cestovního ruchu vypočítá tak, že se základní částka za ubytovací jednotku, snížená v případě ubytování v domácnosti, vynásobí počtem obsazených nocí, které turisté v dané ubytovací jednotce strávili.
Z článku 4 uvedeného nařízení vyplývá, že paušální daň z cestovního ruchu je povinen odvést provozovatel turistického ubytovacího zařízení, nebo, je-li v platební neschopnosti nebo je neznámý, vlastník nemovitosti, a z článku 7 téhož nařízení vyplývá, že osoba povinná k této dani musí podávat daňové správě měsíční daňové hlášení.
Článek 12 nařízení ze dne 23. prosince 2016 stanoví:
„Zprostředkovatelé musí v souvislosti s turistickými ubytovacími zařízeními nacházejícími se v regionu Brusel – hlavní město, u kterých vystupují jako zprostředkovatelé nebo provádějí obchodní propagaci, na písemnou žádost sdělit úředníkům určeným vládou údaje o provozovateli a údaje o turistických ubytovacích zařízeních, jakož i počet přenocování a ubytovacích jednotek využitých v uplynulém roce.
Zprostředkovateli, který nevyhoví písemné žádosti uvedené v předchozím pododstavci, může být uložena správní pokuta ve výši 10000 eur.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
V návaznosti na vstup nařízení ze dne 23. prosince 2016 v platnost zaslala daňová správa Regionu Brusel – hlavní město dne 10. února 2017 společnosti Airbnb Ireland žádost o informace o poplatnících paušální daně z cestovního ruchu, kteří využívají služby společnosti Airbnb Ireland (dále jen „první žádost o informace“).
Dne 31. března 2017 vznesla společnost Airbnb Ireland výhrady k této žádosti a navrhla, že ji projedná s regionálními orgány. Dne 8. srpna 2017 zaslala tato daňová správa společnosti Airbnb Ireland novou, cílenější žádost o informace týkající se devíti turistických ubytovacích zařízení nacházejících se v Regionu Brusel – hlavní město (dále jen „druhá žádost o informace“).
Dne 8. září 2017 společnost Airbnb Ireland oznámila, že této žádosti nevyhoví, v důsledku čehož jí dne 10. listopadu 2017 daňová správa Regionu Brusel – hlavní město uložila devět pokut, každou ve výši 10000 eur.
Mezi první žádostí o informace a druhou žádostí o informace podala společnost Airbnb Ireland dne 10. července 2017 k předkládajícímu soudu, a sice Cour constitutionnelle (Ústavní soud, Belgie), žalobu na neplatnost článku 12 nařízení ze dne 23. prosince 2016.
Předkládající soud poté, co konstatoval, že z parlamentních prací vyplynulo, že cílem nařízení ze dne 23. prosince 2016 bylo zavedením paušální daně z cestovního ruchu zajistit, aby se odvětví cestovního ruchu podílelo na finančních nákladech generovaných cestovním ruchem, a harmonizovat zdanění turistických ubytovacích zařízení v Regionu Brusel – hlavní město, upřesnil, že i když zprostředkovatelé, kterým je i společnost Airbnb Ireland, nejsou povinni platit uvedenou daň, ani nejsou pověřeni jejím výběrem, článek 12 tohoto nařízení jim ukládá povinnost poskytnout informace na písemnou žádost daňové správy, přičemž za nesplnění této povinnosti jim hrozí správní pokuta ve výši 10000 eur.
Vzhledem k tomu, že podle judikatury Soudního dvora musí být zprostředkovatelská služba, jejímž účelem je prostřednictvím elektronické platformy za úplatu zprostředkovat vztah mezi potenciálními nájemci a pronajímateli, ať již podnikateli či soukromými osobami, nabízejícími poskytnutí krátkodobého ubytování, a zároveň poskytovat řadu dalších doplňkových služeb k této zprostředkovatelské službě, kvalifikována jako „služba informační společnosti“, na kterou se vztahuje směrnice 2000/31 (rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
, bod
), předkládající soud, který má za to, že zprostředkovatelé, na které se vztahuje nařízení ze dne 23. prosince 2016 jsou zejména poskytovateli takovéto zprostředkovatelské služby, se táže, zda je v projednávané věci relevantní uvedená směrnice, neboť její čl. 1 odst. 5 písm. a) stanoví, že se nevztahuje na „daňovou oblast“.
Předkládající soud se konkrétně táže na výklad těchto pojmů a na to, jak je třeba v tomto ohledu kvalifikovat článek 12 nařízení ze dne 23. prosince 2016. Tento článek je součástí daňové právní úpravy, nicméně společnost Airbnb Ireland tvrdí, že výjimka, kterou stanoví čl. 1 odst. 5 písm. a) směrnice 2000/31 a která musí být vykládána restriktivně, se v projednávané věci neuplatní, takže článek 12 uvedeného nařízení spadá do působnosti této směrnice. Tento článek 12 přitom z důvodu povinnosti poskytovat informace, kterou ukládá, nesplňuje podle společnosti Airbnb Ireland podmínky stanovené v čl. 3 odst. 4 směrnice 2000/31, za kterých mohou členské státy přijmout opatření omezující volný pohyb služeb informační společnosti.
Za těchto podmínek se Cour constitutionnelle (Ústavní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 1 odst. 5 písm. a) směrnice [2000/31] vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní právní úprava, která ukládá poskytovatelům zprostředkovatelské služby, jejímž účelem je prostřednictvím elektronické platformy za úplatu zprostředkovat vztah mezi potenciálními nájemci a pronajímateli, ať již podnikateli, či soukromými osobami, nabízejícími poskytnutí krátkodobého ubytování, sdělit na základě písemné žádosti daňové správy a pod hrozbou správní pokuty ‚údaje o provozovateli a údaje o turistických ubytovacích zařízeních, jakož i počet přenocování a ubytovacích jednotek provozovaných v uplynulém roce‘ s cílem identifikovat osoby povinné k regionální dani z turistických ubytovacích zařízení a jejich zdanitelné příjmy, spadá do ‚daňové oblasti‘, a je proto třeba mít za to, že je vyloučena z působnosti této směrnice?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku, musí být články 1 až 3 směrnice [2006/123]vykládány v tom smyslu, že se tato směrnice vztahuje na takovou vnitrostátní právní úpravu, jako je právní úprava popsaná v první předběžné otázce? Musí být článek 56 [SFEU] případně vykládán tak, že se vztahuje na takovou právní úpravu?
3)
Musí být čl. 15 odst. 2 směrnice [2000/31] vykládán v tom smyslu, že se použije na takovou vnitrostátní právní úpravu, jako je právní úprava popsaná v první předběžné otázce, a že takovou právní úpravu umožňuje?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 1 odst. 5 písm. a) směrnice 2000/31 musí být vykládán v tom smyslu, že ustanovení daňové právní úpravy členského státu, které zprostředkovatelům ukládá povinnost, pokud jde o turistická ubytovací zařízení nacházející se v regionu tohoto členského státu, u kterých vystupují jako zprostředkovatelé nebo provádějí obchodní propagaci, sdělit daňové správě na její písemnou žádost údaje o provozovateli a kontaktní údaje turistických ubytovacích zařízení, jakož i počet přenocování a ubytovacích jednotek využitých v předchozím roce, je třeba považovat za ustanovení, které je svou povahou neoddělitelné od právních předpisů, jejichž je součástí, a spadá tedy do „daňové oblasti“, která je z působnosti směrnice výslovně vyloučena.
Zaprvé je třeba připomenout, že směrnice 2000/31 byla přijata mimo jiné na základě článku 95 ES, jehož znění bylo převzato do článku 114 SFEU, který v odstavci 2 ze své působnosti vylučuje „ustanovení o daních“. V rozsudku ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Rada (
C‑338/01
,
EU:C:2004:253
, bod
), Soudní dvůr uvedl, že se toto slovní spojení vztahuje nejen na všechny daňové oblasti, aniž rozlišuje dotčené druhy daní nebo poplatků, nýbrž i na všechny aspekty této oblasti, ať už se jedná o hmotněprávní či procesní normy. Soudní dvůr rovněž upřesnil, že podmínky výběru daně jakékoli povahy nemohou být odděleny od daňového systému nebo systému odvodů, se kterým tyto daně souvisejí (rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Rada,
C‑338/01
,
EU:C:2004:253
, bod
).
Zadruhé tento výklad vyplývá i z umístění těchto ustanovení ve Smlouvách. Článek 114 odst. 2 SFEU je totiž součástí kapitoly 3, nadepsané „Sbližování právních předpisů“, která následuje po kapitole 2, nadepsané „Daňová ustanovení“, v rámci hlavy VII, jejímž předmětem jsou „Společná pravidla pro hospodářskou soutěž, daně a sbližování právních předpisů“, Smlouvy o FEU. Vše, co souvisí s uvedenou kapitolou 3, a sice se sbližováním právních předpisů, se tudíž nevztahuje a nemůže vztahovat na to, co spadá do uvedené kapitoly 2, tj. daňových ustanovení.
Zatřetí stejné odůvodnění má přednost, pokud jde o sekundární právo přijaté na základě článku 95 ES a poté článku 114 SFEU. To kromě toho vyplývá z doslovného výkladu širokých pojmů použitých v čl. 1 odst. 5 písm. a) směrnice 2000/31, a sice „daňová oblast“, které proto vyžadují široký výklad, jak Soudní dvůr uznal například v souvislosti s pojmem „služby v oblasti dopravy“, který má širší rozsah než pojem „dopravní služby“ (rozsudek ze dne 15. října 2015, Grupo Itevelesa a další,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
, bod
).
Začtvrté jsou tyto úvahy podepřeny výkladem bodů 12 a 13 odůvodnění směrnice 2000/31, které uvádějí, že tato směrnice vylučuje ze své působnosti „oblast daní“ a že „cílem“ uvedené směrnice „není […] upravit daňové povinnosti“.
V projednávané věci je nesporné, že takové služby, jako jsou služby poskytované společností Airbnb Ireland, jsou službami informační společnosti, na které se vztahuje směrnice 2000/31, které Soudní dvůr definoval jako zprostředkovatelskou službu, jejímž účelem je prostřednictvím elektronické platformy za úplatu zprostředkovat vztah mezi potenciálními nájemci a pronajímateli, ať již podnikateli, či soukromými osobami, nabízejícími poskytnutí krátkodobého ubytování, a zároveň poskytovat řadu dalších doplňkových služeb k této zprostředkovatelské službě (rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
, body
a
).
Jak však uvedl předkládající soud, použitelnost této směrnice na spor v původním řízení je podmíněna tím, že článek 12 nařízení ze dne 23. prosince 2016, který zprostředkovatelům ukládá povinnost, pokud jde o turistická ubytovací zařízení nacházející se v Regionu Brusel – hlavní město, u kterých vystupují jako zprostředkovatelé nebo provádějí obchodní propagaci, sdělit daňové správě na základě její písemné žádosti údaje o provozovateli a údaje o turistických ubytovacích zařízeních, jakož i počet přenocování a ubytovacích jednotek využitých v předchozím roce, nelze považovat za ustanovení spadající do „daňové oblasti“, jinak by se na něj nevztahovala směrnice 2000/31 v souladu s čl. 1 odst. 5 písm. a) této směrnice.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že ačkoli je pravda, že článek 12 nařízení ze dne 23. prosince 2016 není sám o sobě určen osobám povinným platit paušální daň z cestovního ruchu, nýbrž osobám, které působí jako zprostředkovatelé při provozování turistických ubytovacích zařízení za úplatu, a že jeho účelem je poskytnout informace správě Regionu Brusel – hlavní město pod hrozbou pokuty, zůstává skutečností, že na prvním místě správou, které jsou tyto informace určeny, je daňová správa, na druhém místě, jak zdůrazňuje sám předkládající soud, je tento článek součástí daňové právní úpravy, a sice nařízení ze dne 23. prosince 2016, a na třetím místě informace, jejichž předávání toto ustanovení ukládá, jsou od uvedeného předpisu obsahově neoddělitelné, neboť pouze na jejich základě lze určit osobu skutečně povinnou k uvedené dani, základ této daně, a sice místo ubytování v domácnosti, počet ubytovacích jednotek a počet přenocování, a tudíž i výši této daně.
Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že ustanovení daňové právní úpravy členského státu, které zprostředkovatelům ukládá povinnost, pokud jde o turistická ubytovací zařízení nacházející se v regionu tohoto členského státu, u kterých vystupují jako zprostředkovatelé nebo provádějí obchodní propagaci, sdělit regionální daňové správě na její písemnou žádost údaje o provozovateli a kontaktní údaje turistických ubytovacích zařízení, jakož i počet přenocování a ubytovacích jednotek využitých v předchozím roce, musí být považováno za ustanovení, které je svou povahou neoddělitelné od právní úpravy, jejíž je součástí, a spadá tedy do „daňové oblasti“, která je z působnosti směrnice 200/31 výslovně vyloučena.
K druhé otázce
K přípustnosti
Italská a rakouská vláda mají za to, že druhá otázka je nepřípustná, jelikož předkládající soud neuvedl podrobnosti požadované v čl. 94 písm. c) jednacího řádu Soudního dvora na podporu svého odkazu na články 1 až 3 směrnice 2006/123 a článek 56 SFEU a neuvedl, jaké důsledky zamýšlel vyvodit z požadovaného výkladu těchto ustanovení pro vyřešení sporu v původním řízení. Podle jejich názoru tedy z předkládacího rozhodnutí nevyplývá nezbytnost této otázky.
Je třeba konstatovat, že druhá otázka se dělí na dvě části, přičemž první část se týká toho, zda články 1 až 3 směrnice 2006/123 brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, a druhá otázka se týká slučitelnosti takové právní úpravy s článkem 56 SFEU.
Pokud jde o první část druhé otázky, je pravda, že předkládající soud neuvedl žádnou informaci na podporu zmínky o článcích 1 až 3 směrnice 2006/123, takže Soudní dvůr v rozporu s požadavky stanovenými v čl. 94 písm. c) jednacího řádu nezná důvody, které vedly předkládající soud k pochybnostem o výkladu těchto ustanovení, ani vztah, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a článkem 12 usnesení ze dne 23. prosince 2016 (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 30. června 2020, Airbnb Ireland a Airbnb Payments UK,
C‑723/19
, nezveřejněné,
EU:C:2020:509
, bod
). Tato první část druhé předběžné otázky je tedy nepřípustná.
Pokud jde o druhou část druhé otázky, žádost o rozhodnutí o předběžné otázce naproti tomu opakovaně zmiňuje článek 56 SFEU, když předkládající soud shrnuje všechny žalobní důvody, které uvádí společnost Airbnb Ireland. V důsledku toho může Soudní dvůr určit přesný vztah, který předkládající soud ve specifickém rámci věci v původním řízení spatřuje mezi tímto ustanovením a článkem 12 nařízení ze dne 23. prosince 2016. Druhou část druhé otázky je tedy třeba považovat za přípustnou a po věcné stránce na ni odpovědět.
K věci samé
Podstatou druhé částí druhé otázky předkládajícího soudu je, zda taková právní úprava, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která ukládá poskytovatelům služeb zprostředkovávání nemovitostí bez ohledu na jejich sídlo a způsob zprostředkování, pokud jde o turistická ubytovací zařízení nacházející se v regionu dotčeného členského státu, u kterých vystupují jako zprostředkovatelé nebo provádějí obchodní propagaci, povinnost sdělit regionální daňové správě na její písemnou žádost údaje o provozovateli a kontaktní údaje turistických ubytovacích zařízení, jakož i počet přenocování a ubytovacích jednotek využitých v předchozím roce, je či nikoli v rozporu se zákazem stanoveným v článku 56 SFEU.
Nejprve je třeba poznamenat, že článek 12 nařízení ze dne 23. prosince 2016 zavádí povinnost vyhovět žádosti daňové správy o informace ve vztahu ke všem zprostředkovatelům, jejichž činnost se týká turistických ubytovacích zařízení nacházejících se v Regionu Brusel – hlavní město bez ohledu na sídlo těchto zprostředkovatelů, a tedy bez ohledu na členský stát, v němž jsou usazeni, přičemž není relevantní ani způsob, jakým tyto hospodářské subjekty vykonávají zprostředkování, zda digitálně, nebo jinými způsoby navázání kontaktu.
Taková právní úprava tedy není diskriminační a jako taková se netýká podmínek poskytování zprostředkovatelských služeb, nýbrž pouze ukládá poskytovatelům služeb povinnost, aby po poskytnutí této služby, uchovávali údaje za účelem správného výběru daní souvisejících s pronájmem dotčených nemovitostí od dotyčných vlastníků.
V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že vnitrostátní právní úprava, která dopadá na všechny hospodářské subjekty provozující činnosti na vnitrostátním území, jejímž účelem není úprava podmínek poskytování služeb dotčenými podniky a jejíž omezující účinky, které by mohla mít na volný pohyb služeb, jsou příliš nahodilé a nepřímé, než aby povinnost, kterou stanovuje, mohla být považována za způsobilou omezit tuto svobodu, není v rozporu se zákazem stanoveným v článku 56 SFEU (rozsudek ze dne 8. května 2014, Pelckmans Turnhout,
C‑483/12
,
EU:C:2014:304
, bod
a citovaná judikatura).
Společnost Airbnb Ireland sice teoreticky připouští nediskriminační povahu, avšak má za to, že článek 12 nařízení ze dne 23. prosince 2016 se v praxi dotýká obzvláště takových zprostředkovatelských služeb, jako jsou služby, které zajišťuje.
Je pravda, že vývoj technologických prostředků a současná konfigurace trhu poskytování služeb zprostředkování nemovitostí vedou k závěru, že zprostředkovatelé poskytující své služby prostřednictvím telematického portálu mohou podle takové právní úpravy, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, být vystaveni povinnosti předávat údaje daňové správě častěji a ve větším rozsahu než ostatní zprostředkovatelé. Tato zvýšená povinnost je však pouze odrazem většího počtu transakcí, které uvedení zprostředkovatelé provádějí, a jejich příslušného podílu na trhu. Z toho tedy nevyplývá žádná diskriminace.
Dále je třeba uvést, že daňové povinnosti ze své podstaty znamenají pro poskytovatele služeb dodatečnou zátěž.
Soudní dvůr přitom měl příležitost zdůraznit, že se článek 56 SFEU nevztahuje na opatření, jejichž jediným účinkem je vytvoření dodatečných nákladů na dotčenou službu a která se vztahují stejným způsobem na poskytování služeb mezi členskými státy a na poskytování služeb v rámci jednoho členského státu (viz rozsudek ze dne 22. listopadu 2018, Vorarlberger Landes- und Hypothekenbank,
C‑625/17
,
EU:C:2018:939
, bod
a citovaná judikatura).
Konečně, ačkoli povinnost uložená všem zprostředkovatelům poskytovat daňové správě na její vyžádání informace o provozovateli a kontaktní údaje turistických ubytovacích zařízení, jakož i o počtu přenocování a ubytovacích jednotek využitých v předchozím roce, může vést k dodatečným nákladům spojeným zejména s vyhledáváním a uchováváním dotčených údajů, je třeba poznamenat zejména v případě zprostředkovatelských služeb poskytovaných digitálně, že zprostředkovatelé, jako je společnost Airbnb Ireland, dotyčné údaje uchovávají, takže se dodatečné náklady pro tyto zprostředkovatele spojené s uvedenou povinností jeví v každém případě jako malé.
V tomto ohledu stačí odkázat na prohlášení společnosti Airbnb Ireland ve věci, ve které byl vydán rozsudek ze dne 19. prosince 2019, Airbnb Ireland (
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
), ve kterých uvedla, že jako službu nabízí „systém známkování pronajímatelů a nájemců, přístupný budoucím pronajímatelům a nájemcům“, což logicky znamená, že uchovává s tím související údaje.
Na druhou část druhé otázky je tedy třeba odpovědět tak, že taková právní úprava, jako je úprava dotčená ve věci v původním řízení, která ukládá poskytovatelům služeb zprostředkovávání nemovitostí bez ohledu na jejich sídlo a způsob zprostředkování, pokud jde o turistická ubytovací zařízení nacházející se v regionu dotčeného členského státu, u kterých vystupují jako zprostředkovatelé nebo provádějí obchodní propagaci, povinnost sdělit regionální daňové správě na její písemnou žádost údaje o provozovateli a kontaktní údaje turistických ubytovacích zařízení, jakož i počet přenocování a ubytovacích jednotek využitých v předchozím roce, není v rozporu se zákazem stanoveným v článku 56 SFEU.
K třetí otázce
Třetí předběžná otázka se týká výkladu čl. 15 odst. 2 směrnice 2000/31 a spočívá na předpokladu, že tato směrnice je použitelná na spor v původním řízení. Z odpovědi na první otázku přitom vyplývá, že tomu tak není. Na třetí otázku tedy není důvodné odpovídat.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

1)
Ustanovení daňové právní úpravy členského státu, které zprostředkovatelům ukládá povinnost, pokud jde o turistická ubytovací zařízení nacházející se v regionu tohoto členského státu, u kterých vystupují jako zprostředkovatelé nebo provádějí obchodní propagaci, sdělit regionální daňové správě na její písemnou žádost údaje o provozovateli a kontaktní údaje turistických ubytovacích zařízení, jakož i počet přenocování a ubytovacích jednotek využitých v předchozím roce, musí být považováno za ustanovení, které je svou povahou neoddělitelné od právní úpravy, jejíž je součástí, a spadá tedy do „daňové oblasti“, která je z působnosti směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) výslovně vyloučena.

2)
Právní úprava, která ukládá poskytovatelům služeb zprostředkovávání nemovitostí bez ohledu na jejich sídlo a způsob zprostředkování, pokud jde o turistická ubytovací zařízení nacházející se v regionu dotčeného členského státu, u kterých vystupují jako zprostředkovatelé nebo provádějí obchodní propagaci, povinnost sdělit regionální daňové správě na její písemnou žádost údaje o provozovateli a kontaktní údaje turistických ubytovacích zařízení, jakož i počet přenocování a ubytovacích jednotek využitých v předchozím roce, není v rozporu se zákazem stanoveným v článku 56 SFEU.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.