CELEX: 62021CJ0352
Řízení o předběžné otázce
Justiční spolupráce v občanských věcech
Nařízení (EU) č. 1215/2012
Pravidla pro určení příslušnosti ve věcech pojištění
Článek 15 bod 5
Možnost odchýlit se od těchto pravidel pro určení příslušnosti na základě dohod
Článek 16 bod 5
Směrnice 2009/138/ES
Článek 13 bod 27
Pojem ‚velká rizika‘
Smlouva o havarijním pojištění plavidla
Ujednání o soudní příslušnosti sjednané mezi pojistitelem a pojištěným
Dovolatelnost tohoto ujednání vůči pojištěnému
Rekreační plavidlo využívané pro neobchodní účely

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 15 bodu 5 a čl. 16 bodu 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi A1 a A2, dvěma fyzickými osobami s bydlištěm v Dánsku, na straně jedné a I, pojišťovnou se sídlem v Nizozemsku (dále jen „pojišťovna I“), na straně druhé, který se týká platnosti ujednání o soudní příslušnosti stanoveného ve smlouvě o havarijním pojištění plavidla týkající se plachetnice.

Právní rámec

Nařízení č. 1215/2012
Body 15 a 18 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 uvádějí:
„(15)      Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. […]
[…]
(18)      Pokud se týče pojištění, spotřebitelských a pracovních smluv, měla by být slabší strana chráněna pravidly pro určení příslušnosti, která jsou pro ni příznivější než obecná pravidla.“
Pravidla pro určení příslušnosti ve věcech pojištění, která jsou předmětem kapitoly II oddílu 3 nařízení, jsou uvedena v jeho článcích 10 až 16.
Článek 10 uvedeného nařízení zní takto:
„Ve věcech pojištění se příslušnost určuje podle tohoto oddílu, aniž je dotčen článek 6 a čl. 7 bod 5.“
Článek 11 téhož nařízení v odstavci 1 stanoví:
„Pojistitel, který má bydliště v některém členském státě, může být žalován:
a)      u soudů členského státu, v němž má bydliště,
b)      v jiném členském státě v případě žaloby podané pojistníkem, pojištěným nebo oprávněnou osobou u soudu místa bydliště žalobce, nebo […]
[…]“
Článek 15 nařízení č. 1215/2012 stanoví:
„Od ustanovení tohoto oddílu je možné se odchýlit pouze dohodou
[…]
5)      týkající se pojistné smlouvy do té míry, v níž se vztahuje na jedno či více z rizik uvedených v článku 16.“
Článek 16 tohoto nařízení stanoví:
„Rizika uvedená v čl. 15 bodu 5 jsou:
1)      veškeré škody
a)      na námořních plavidlech, zařízeních při pobřeží a na volném moři nebo na letadlech, způsobené událostmi, které souvisejí s jejich využíváním pro obchodní účely;
b)      na přepravovaném zboží, s výjimkou zavazadel cestujících, při přepravě, která se uskutečňuje výlučně nebo z části těmito plavidly nebo letadly;
2)      veškerá odpovědnost, s výjimkou odpovědnosti za škody na zdraví cestujících nebo za škody na jejich zavazadlech:
a)      související s používáním nebo provozem námořních plavidel, zařízení nebo letadel uvedených v bodě 1 písm. a), pokud nejsou v případě letadel podle práva členského státu, v němž je letadlo registrováno, dohody o příslušnosti pro pojištění takových rizik zakázána;
b)      za škody, které jsou způsobeny přepravovaný [přepravovaným] zbožím během přepravy, ve smyslu bodu 1 písm. b);
3)      veškeré finanční ztráty v souvislosti s používáním nebo provozem námořních plavidel, zařízení nebo letadel uvedeným v bodě 1 písm. a), zejména ztráty nákladu nebo charterové;
4)      veškerá další rizika související s některým z rizik uvedených v bodech 1 až 3;
5)      bez ohledu na body 1 až 4 všechna ‚velká rizika‘ ve smyslu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/138/ES ze dne 25. listopadu 2009 o přístupu k pojišťovací a zajišťovací činnosti a jejím výkonu (Solventnost II) [(Úř. věst. 2009, L 335, s. 1)].“
Jak vyplývá z bodu 41 odůvodnění nařízení č. 1215/2012, v souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o EU a ke Smlouvě o FEU, se Dánské království neúčastnilo přijetí tohoto nařízení a toto nařízení pro něj nebylo závazné ani použitelné. V souladu s čl. 3 odst. 2 Dohody mezi Evropským společenstvím a Dánským královstvím o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2005, L 299, s. 62) však tento členský stát dopisem ze dne 20. prosince 2012 oznámil Evropské komisi své rozhodnutí, že bude uplatňovat obsah uvedeného nařízení (Úř. věst. 2013, L 79, s. 4) s tím důsledkem, že ustanovení tohoto nařízení se uplatní na vztahy mezi Evropskou unií a Dánskem. Podle ustanovení čl. 3 odst. 6 této dohody zakládá oznámení Dánska vzájemné závazky mezi Dánskem a Unií (Úř. věst. 2013, L 79, s. 4).

Směrnice 2009/138
Článek 13 směrnice 2009/138 stanoví:
„Pro účely této směrnice platí tyto definice:
[…]
27) ‚velkými riziky‘ se rozumí:
a)      rizika zařazená do odvětví 4, 5, 6, 7, 11 a 12 v části A přílohy I;
b)      rizika zařazená do odvětví 14 a 15 v části A přílohy I, jestliže pojistník profesionálně vykonává průmyslovou nebo obchodní činnost nebo svobodné povolání a riziko se týká této činnosti;
c)      rizika zařazená do odvětví 3, 8, 9, 10, 13 a 16 v části A přílohy I, pokud pojistník překročí limity u alespoň dvou z těchto kritérií:
i)      u celkové bilance 6,2 milionů [eur] v aktivech;
ii)      u čistého obratu […] 12,8 milionů [eur];
iii)      u průměrného počtu zaměstnanců během účetního obdob: 250 zaměstnanců.
[…]
[…]“
Část 6, nadepsaná „Plavidla (námořní, jezerní, říční a průplavová)“ přílohy I části A této směrnice, zní následovně:
Veškerá poškození, ztráty nebo zničení:
–        říčních a průplavových plavidel,
–        jezerních plavidel,
–        námořních plavidel.“

Rozhodnutí 2014/887/EU
Bod 7 odůvodnění rozhodnutí Rady 2014/887/EU ze dne 4. prosince 2014 o schválení Haagské úmluvy ze dne 30. června 2005 o dohodách o volbě soudu jménem Evropské unie (Úř. věst. 2014, L 353, s. 5) uvádí:
„Unie by měla při schválení úmluvy [o dohodách o volbě soudu uzavřené dne 30. června 2005 pod záštitou Haagské konference o mezinárodním právu soukromém] navíc učinit prohlášení, které jí umožňuje článek 21, jímž z oblasti působnosti úmluvy vyloučí pojistné smlouvy obecně, s výhradou určitých přesně vymezených výjimek. Cílem prohlášení je zachovat pravidla příslušnosti chránící slabší strany, která mají k dispozici pojistník, pojištěný nebo oprávněná osoba ve věcech pojištění podle nařízení [Rady] (ES) č. 44/2001 [ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42)]. Vyloučení by se mělo omezovat na míru nezbytnou pro ochranu zájmů slabší strany v pojistných smlouvách. Nemělo by se proto vztahovat na zajistné smlouvy ani na smlouvy týkající se velkých rizik. Unie by měla zároveň učinit jednostranné prohlášení uvádějící, že s ohledem na zkušenosti získané při uplatňování úmluvy může v pozdější fázi opětovně posoudit potřebu ponechat v platnosti své prohlášení podle článku 21.“
„Prohlášení Evropské unie v okamžiku schválení Haagské úmluvy ze dne 30. června 2005 o dohodách o volbě soudu […] učiněné v souladu s článkem 21 [této] úmluvy“ uvedené v příloze I rozhodnutí 2014/887 zní:
„Cílem tohoto prohlášení, kterým se z oblasti působnosti úmluvy vylučují určité druhy pojistných smluv, je ochránit určité pojistníky, pojištěné a oprávněné osoby, jimž se v souladu s vnitřním právem EU dostává zvláštní ochrany.
1.      Evropská unie v souladu s článkem 21 úmluvy prohlašuje, že s výjimkou případů stanovených v odstavci 2 níže nebude úmluvu používat na pojistné smlouvy.
2.      Evropská unie použije uvedenou úmluvu na pojistné smlouvy v těchto případech:
[…]
d)      pokud se dohoda o volbě soudu týká pojistné smlouvy, která se vztahuje na jedno či více následujících rizik považovaných za velká rizika:
i)      veškeré škody na následujících dopravních prostředcích či zařízeních způsobené událostmi, které souvisejí s jejich využíváním pro obchodní účely, a to na:
a)      námořních plavidlech, zařízeních při pobřeží či na volném moři nebo na říčních, průplavových a jezerních plavidlech.“
[…]
[…]“

Spor v původním řízení a předběžná otázka
Dne 15. října 2013 uzavřeli A1 a A2 kupní smlouvu na použitou plachetnici za cenu 315 000 eur s maloobchodníkem se sídlem v Ijmuidenu (Nizozemsko).
A1 a A2 uzavřeli rovněž smlouvu o pojištění odpovědnosti za škodu a havarijním pojištění plavidla týkající se této plachetnice s pojišťovnou I. Při uzavření této smlouvy, která nabyla účinnosti dne 1. listopadu 2013, A1 a A2 uvedli ve formuláři žádosti o pojištění poskytnutém touto pojišťovnou, nazvaném „Application form yacht insurance“ (formulář žádosti o pojištění jachty), zaprvé, že uvedená plachetnice má domovský přístav v Dánsku, a zadruhé, že je používána pouze pro soukromé a rekreační účely a není pronajímána.
Na základě ustanovení pojistných podmínek stanovených uvedenou smlouvou mohl pojistník předložit případný spor příslušnému soudu v Nizozemsku.
V květnu 2018 loď náležející A1 a A2 uvízla ve Finsku na mělčině. Na jaře následujícího roku byly zjištěny škody na kýlu a trupu uvedené plachetnice. V květnu 2019 oznámili tedy žalobci, že loď uvízla na mělčině, pojišťovně I, která na základě znaleckého posudku odmítla uhradit nahlášené škody, a to z důvodu jejich povahy.
Následně A1 a A2 podali proti této společnosti žalobu k Retten i Helsingør (soud v Helsingøru, Dánsko), kterou se domáhali, aby bylo této společnosti uloženo uhradit náklady spojené s náhradou těchto škod vyčíslené na 300 000 dánských korun (DKK) (přibližně 40 300 eur). V rámci této žaloby vznesla uvedená pojišťovna námitku nepřípustnosti z důvodu, že podle ujednání o soudní příslušnosti obsaženého v dotčené pojistné smlouvě měla být uvedená žaloba podána k nizozemskému soudu.
Rozsudkem ze dne 19. května 2020 Retten i Helsingør (soud v Helsingøru) této námitce nepřípustnosti vyhověl.
A1 a A2 podali proti tomuto rozsudku odvolání k předkládajícímu soudu, Østre Landsret (odvolací soud pro východní oblast, Dánsko), v němž se domáhali vrácení věci k Retten i Helsingør (soud v Helsingøru) a podpůrně meritorního přezkumu žaloby předkládajícím soudem z důvodu, že plachetnice dotčená v původním řízení jakožto rekreační plavidlo nespadá pod čl. 16 bod 5 nařízení č. 1215/2012, a že v důsledku toho právem podali žalobu v prvním stupni k dánskému soudu.
Konkrétně A1 a A2 tvrdí, že jako „velká rizika“ ve smyslu tohoto ustanovení je třeba kvalifikovat pouze škodu vzniklou plavidlu, které je pojištěno a využíváno pro obchodní účel, která vznikla v rámci takového užívání. Výklad uvedeného ustanovení, podle něhož jsou za „velká rizika“ považovány veškeré škody vzniklé každému plavidlu bez ohledu na jeho velikost a užívání, včetně škody na rekreačních plavidlech používaných pro soukromé účely, by byl v rozporu s cíli sledovanými nařízením č. 1215/2012, a zejména s cílem chránit slabší stranu ve smluvním vztahu.
Pojišťovna I zpochybňuje argumentaci, kterou předložili A1 a A2. Podle této společnosti uzavřeli posledně uvedení pojistnou smlouvu obsahující závazné ujednání o soudní příslušnosti, podle níž je příslušným soudem nizozemský soud, i když mají postavení spotřebitelů. Takové ujednání je podle čl. 15 bodu 5 nařízení č. 1215/2012 přípustné, jelikož takové havarijní pojištění plavidla, jako je pojištění dotčené ve věci v původním řízení, spadá pod pojem „velká rizika“ ve smyslu čl. 16 bodu 5 tohoto nařízení ve spojení s čl. 13 bodem 27 směrnice 2009/138.
Za těchto okolností se Østre Landsret (odvolací soud pro východní oblast) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 15 bod 5 a čl. 16 bod 5 nařízení [č. 1215/2012] vykládán v tom smyslu, že havarijní pojištění rekreačních plavidel, která nejsou využívána pro obchodní účely, spadá do výjimky stanovené v čl. 16 bodě 5 tohoto nařízení, a že je tedy pojistná smlouva, která obsahuje ujednání o soudní příslušnosti, jež se odchyluje od zásady zakotvené v článku 11 uvedeného nařízení, platná s ohledem na čl. 15 bod 5 tohoto nařízení?“

K předběžné otázce
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 15 bod 5 nařízení č. 1215/2012 ve spojení s čl. 16 bodem 5 tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že se na smlouvu o havarijním pojištění plavidla týkající se rekreačního plavidla využívaného pro neobchodní účely vztahuje tento čl. 15 bod 5.
Úvodem je pro účely odpovědi na tuto otázku třeba připomenout, že oddíl 3 kapitoly II nařízení č. 1215/2012 stanoví zvláštní pravidla pro určení příslušnosti ve věcech pojištění.
Článek 11 odst. 1 písm. b) nařízení č. 1215/2012 stanoví, že pojistitel, který má bydliště v některém členském státě, může být žalován v jiném členském státě v případě žaloby podané pojistníkem, pojištěným nebo oprávněnou osobou u soudu místa bydliště žalobce v jiném členském státě.
V některých případech však nařízení č. 1215/2012 stanoví možnost odchýlit se od uvedených zvláštních pravidel o příslušnosti ve věcech pojištění dohodou, a zejména podle čl. 15 bodu 5 tohoto nařízení dohodami, které se týkají pojistné smlouvy do té míry, v níž se vztahuje na jedno či více z rizik uvedených v článku 16.
V projednávané věci je nesporné, že s ohledem na pojistnou smlouvu dotčenou ve věci v původním řízení a rizika, na která se vztahuje, by mohl být relevantní pouze čl. 16 bod 5 nařízení č. 1215/2012, který se týká „velkých rizik“ ve smyslu směrnice 2009/138.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že z ustálené judikatury Soudního dvora výklad ustanovení unijního práva vyžaduje, aby bylo zohledněno nejen znění takového ustanovení, ale i kontext, do něhož spadá, jakož i cíle a účel, které sleduje akt, jehož je součástí. Historie vzniku ustanovení unijního práva může rovněž poskytnout informace relevantní pro jeho výklad [rozsudek ze dne 25. června 2020, A a další (A a další (Větrné elektrárny v obcích Aalter a Nevele), C‑24/19, EU:C:2020:503, bod 37 a citovaná judikatura].
Za účelem zjištění, zda se lze v případě smlouvy o havarijním pojištění plavidla týkající se rekreačního plavidla využívaného pro neobchodní účely odchýlit od pravidel o příslušnosti ve věcech pojištění stanovených nařízením č. 1215/2012, je tedy třeba se zaměřit na znění čl. 15 bodu 5 a čl. 16 bodu 5 tohoto nařízení a relevantních ustanovení směrnice 2009/138, na kterou tento čl. 16 bod 5 odkazuje, jakož i na systematiku těchto pravidel, jejich historii a cíle, z nichž vycházejí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2020, Balta, C‑803/18, EU:C:2020:123, bod 32 a citovaná judikatura).
Pokud jde o doslovný výklad dotčených ustanovení, ze znění čl. 15 bodu 5 a čl. 16 bodu 5 nařízení č. 1215/2012 vyplývá, že „všechna ‚velká rizika‘ ve smyslu směrnice 2009/138“ patří mezi rizika uvedená v tomto čl. 15 bodě 5.
Pojem „velká rizika“ je definován v čl. 13 bodě 27 této směrnice.
Zaprvé v souladu s tímto čl. 13 bodem 27 písm. a) představují „velká rizika“ rizika zařazená do odvětví 4 až 7, 11 a 12 přílohy I části A uvedené směrnice.
Zadruhé podle uvedeného čl. 13 bodu 27 písm. b) spadají pod „velká rizika“ rizika zařazená do odvětví 14 a 15 této přílohy I části A, pokud příjemce vykonává podnikatelskou činnost v oblasti průmyslu, obchodu nebo svobodného povolání a rizika s touto činností souvisejí.
Zatřetí tentýž čl. 13 bod 27 písm. c) se týká rizik zařazených do odvětví 3, 8 až 10, 13 a 16 uvedené přílohy I části A, pokud pojistník překročí číselné limity alespoň nejméně dvou z kritérií uvedených v tomto bodě 27 písm. c).
V projednávaném případě je nesporné, že z odvětví přílohy I části A směrnice 2009/138, na která odkazuje čl. 13 bod 27 písm. a) až c) této směrnice, může být relevantní pouze část 6, která je uvedena v tomto čl. 13 bodě 27 písm. a). Tato část se vztahuje na veškeré škody způsobenými na říčních, průplavových, jezerních a námořních plavidlech.
Ani uvedená část 6 ani čl. 13 bod 27 písm. a) směrnice 2009/138 přitom neobsahují další upřesnění, zejména pokud jde o využívání těchto plavidel, a to na rozdíl od tohoto čl. 13 bodu 27 písm. b) a c), který obsahuje údaje týkající se činnosti vykonávané pojistníkem nebo rozvahy, obratu nebo počtu zaměstnanců jeho podniku.
Z doslovného výkladu čl. 13 bodu 27 směrnice 2009/138 a čl. 16 bodu 5 nařízení č. 1215/2012 tedy vyplývá, že tato ustanovení mohou být vykládána v tom smyslu, že pod „velká rizika“, která jsou uvedena v těchto ustanoveních, spadají všechny škody na říčních, průplavových, jezerních a námořních plavidlech bez ohledu na to, zda jsou používána k obchodním účelům či nikoli.
Pokud jde o kontext čl. 16 bodu 5 nařízení č. 1215/2012, je třeba uvést, že toto ustanovení je uvedeno slovy „aniž jsou dotčeny body 1 až 4“, což umožňuje dospět k závěru, že body 1 až 4 tohoto článku 16 představují
lex specialis
ve vztahu k uvedenému čl. 16 bodu 5, a že tudíž v situacích, které mají tyto body 1 až 4 specificky upravovat, mají přednost před tímto bodem 5.
Kromě toho se čl. 16 bod 1 písm. a) nařízení č. 1215/2012 vztahuje mimo jiné na veškeré škody na námořních plavidlech způsobené událostmi, k nimž došlo v souvislosti s jejich používáním pro obchodní účely.
Jak však správně uvedla Komise, je třeba konstatovat, že v případě, že by všechny škody na námořních plavidlech bez ohledu na jejich použití byly považovány za „velká rizika“ ve smyslu čl. 16 bodu 5 nařízení č. 1215/2012, byl by tento čl. 16 bod 1 písm. a) zbaven podstaty, pokud jde o námořní plavidla. Totéž platí pro body 2 až 4 uvedeného článku 16, jelikož posledně uvedené body se týkají rizik vyplývajících z užívání nebo provozu plavidel v souladu s tímtéž čl. 16 bodem 1 písm. a) a rizik vedlejších k některému z rizik uvedených v čl. 16 bodech 1 až 3 tohoto nařízení.
Takový výsledek by byl v rozporu se záměrem unijního normotvůrce přiznat vlastní obsah bodům 1 až 4 článku 16 nařízení č. 1215/2012.
Znění článku 16 nařízení č. 1215/2012 totiž v podstatě přebírá znění článku 14 nařízení č. 44/2001. Body 1 až 4 tohoto článku 14, nyní body 1 až 4 tohoto článku 16, však nebyly obsaženy v návrhu nařízení Rady (ES) o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech předloženém Komisí [COM(1999) 348 final], z něhož vychází nařízení č. 44/2001, a byly do něj vloženy až v průběhu legislativního postupu, čímž byl upřesněn pojem „rizika“ uvedený v čl. 15 bodě 5 nařízení č. 1215/2012.
Úvahy uvedené v bodech 39 až 43 tohoto rozsudku tedy svědčí ve prospěch úzkého výkladu čl. 16 bodu 5 nařízení č. 1215/2012, podle kterého se toto ustanovení nevztahuje na škody způsobenými na plavidlech využívaných pro neobchodní účely, takže na smlouvu o havarijním pojištění plavidla týkající se rekreačního plavidla využívaného pro neobchodní účely se čl. 15 bod 5 tohoto nařízení nevztahuje.
Tento výklad podporují i jiné kontextové aspekty. Takové výjimky z pravidel o příslušnosti ve věcech pojištění, jako je výjimka povolená na základě čl. 15 bodem 5 nařízení č. 1215/2012, je totiž třeba vykládat striktně (obdobně viz rozsudek ze dne 12. května 2005, Société financière et industrielle du Peloux, C‑112/03, EU:C:2005:280, bod 31).
Kromě toho výklad uvedený v bodě 44 tohoto rozsudku umožňuje zajistit soulad s použitím Haagské úmluvy o dohodách o volbě soudu ze strany Unie uzavřené dne 30. června 2005.
V souladu s bodem 2 písm. d) bodem i) písm. a) prohlášení citovaného v bodě 13 tohoto rozsudku totiž Unie uplatňuje tuto úmluvu na pojistné smlouvy, pokud se dohoda o volbě soudu týká pojistné smlouvy, která se vztahuje na jedno nebo více rizik považovaných za velká rizika, a tedy zejména na jakékoli škody na námořních plavidlech způsobené událostmi, k nimž došlo v souvislosti s jejich využíváním pro obchodní účely. Z toho vyplývá, že Unie naproti tomu neuplatňuje uvedenou úmluvu, pokud jde o pojistné smlouvy pokrývající rizika spojená s využíváním námořních plavidel pro neobchodní účely.
Konečně, pokud jde o cíle sledované nařízením č. 1215/2012, z bodu 18 odůvodnění tohoto nařízení vyplývá, že žaloba ve věcech pojištění se vyznačuje určitou nerovnováhou mezi smluvními stranami, kterou mají ustanovení oddílu 3 kapitoly II uvedeného nařízení napravit tím, že slabší straně poskytnou výhodu pravidel pro určení příslušnosti, která jsou pro její zájmy příznivější než obecná pravidla [rozsudek ze dne 9. prosince 2021, BT (Vyzvání pojištěného aby se připojil k řízení), C‑708/20, EU:C:2021:986, bod 32 a citovaná judikatura].
Cílem pravidel obsažených v tomto oddíle 3 je zajistit, aby slabší strana, která hodlá žalovat silnější stranu, tak mohla učinit u soudu členského státu, který je snadno dostupný (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. června 2022, Allianz Elementar Versicherung, C‑652/20, EU:C:2022:514, bod 50 a citovaná judikatura).
I když se smluvní strany pojistné smlouvy pokrývající „velké riziko“ mohou na základě čl. 15 bodu 5 nařízení č. 1215/2012 ve spojení s čl. 16 bodem 5 tohoto nařízení odchýlit od pravidel pro určení příslušnosti stanovených v uvedeném oddíle 3 uzavřením dohod, taková možnost byla zavedena s cílem zohlednit skutečnost, že strany takové pojistné smlouvy mají stejné postavení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2020, Balta, C‑803/18, EU:C:2020:123, bod 39).
Žádná zvláštní ochrana totiž není odůvodněna zejména ve vztazích mezi podnikateli v odvětví pojišťovnictví, z nichž o žádném nelze mít za to, že je vzhledem k ostatním ve slabším postavení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 27. února 2020, Balta, C‑803/18, EU:C:2020:123, bod 45 a citovaná judikatura).
V projednávané věci je tomu jinak, pokud jde o takové pojistníky, jako jsou žalobci v původním řízení, kteří vzhledem k tomu, že nejednali jako podnikatelé, uzavřeli smlouvu o havarijním pojištění plavidla týkající se rekreačního plavidla využívaného k soukromým a rekreačním účelům, a nikoli pro obchodní účely.
V tomto ohledu není třeba v každém jednotlivém případě posuzovat otázku, zda lze osobu považovat za „slabší stranu“. Jak již totiž Soudní dvůr zdůraznil, takové posouzení by vedlo ke vzniku rizika právní nejistoty a bylo by v rozporu s cílem nařízení č. 1215/2012, uvedeným v bodě 15 odůvodnění tohoto nařízení, podle něhož musí být pravidla pro určení příslušnosti vysoce předvídatelná (rozsudek ze dne 27. února 2020, Balta, C‑803/18, EU:C:2020:123, bod 42 a citovaná judikatura).
Výklad uvedený v bodě 44 tohoto rozsudku, podle kterého smlouva o havarijním pojištění plavidla týkající se rekreačního plavidla využívaného pro neobchodní účely nespadá pod čl. 15 bod 5 nařízení č. 1215/2012, je tedy v souladu s cíli sledovanými tímto nařízením, pokud v případě takových pojistných smluv je zvláštní ochrana pojistníka odůvodněná a je zajištěna předvídatelnost pravidel pro určení příslušnosti.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 15 bod 5 nařízení č. 1215/2012 ve spojení s čl. 16 bodem 5 tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že na smlouvu o havarijním pojištění plavidla týkající se rekreačního plavidla využívaného pro neobchodní účely se tento čl. 15 bod 5 nevztahuje.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:
Článek 15 bod 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech ve spojení s čl. 16 bodem 5 tohoto nařízení
musí být vykládán v tom smyslu, že
na smlouvu o havarijním pojištění plavidla týkající se rekreačního plavidla využívaného pro neobchodní účely se tento čl. 15 bod 5 nevztahuje.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: dánština.