CELEX: 62020CJ0644
Begäran om förhandsavgörande
Civilrättsligt samarbete
Domstols behörighet, tillämplig lag samt erkännande och verkställighet av domar i fråga om underhållsskyldighet
Fastställande av tillämplig lag
Haagprotokollet om tillämplig lag avseende underhållsskyldighet
Artikel 3
Den underhållsberättigades hemvist
Tidpunkt vid vilken hemvisten ska fastställas
Olovligt kvarhållande av ett barn

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 3 i Haagprotokollet av den 23 november 2007 om tillämplig lag avseende underhållsskyldighet, som godkänts på Europeiska gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2009/941/EG av den 30 november 2009 (
EUT L 331, 2009, s. 17
) (nedan kallat Haagprotokollet).
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan W.J och å andra sidan L.J och J.J, W.J:s underåriga barn, rättsligt företrädda av A.P, deras mor, angående W.J:s underhållsskyldighet.
Tillämpliga bestämmelser
1980 års Haagkonvention
Artikel 12 första och andra styckena i konventionen om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn, som ingicks i Haag den 25 oktober 1980 (nedan kallad 1980 års Haagkonvention) har följande lydelse:
”Om ett barn olovligen har förts bort eller hållits kvar enligt vad som sägs i artikel 3 och det den dag då förfarandet inleds hos den judiciella eller administrativa myndigheten i den fördragsslutande stat där barnet befinner sig har förflutit mindre än ett år från den dag det olovliga bortförandet eller kvarhållandet ägde rum, skall vederbörande myndighet besluta om barnets omedelbara återlämnande.
Även i det fall då förfarandet har inletts efter utgången av den ettårsperiod som avses i föregående stycke, skall den judiciella eller administrativa myndigheten besluta om barnets återlämnande, såvida inte det visas att barnet har funnit sig till rätta i sin nya miljö.”
Artikel 13 i 1980 års Haagkonvention har följande lydelse:
”Utan hinder av bestämmelserna i föregående artikel är den judiciella eller administrativa myndigheten i den stat där återlämnande har begärts inte förpliktad att besluta om barnets återlämnande, då den person eller institution eller det organ av annat slag som motsätter sig återlämnandet visar att:
a)
den person eller institution eller det organ av annat slag som hade vård om barnets person faktiskt inte utövade vårdnadsrätten vid den tid då bortförandet eller kvarhållandet ägde rum eller hade samtyckt till eller i efterhand godtagit bortförandet eller kvarhållandet, eller
b)
det finns en allvarlig risk för att barnets återlämnande skulle utsätta det för fysisk eller psykisk skada eller på annat sätt försätta det i en situation som inte är godtagbar.
Den judiciella eller administrativa myndigheten kan också vägra att besluta om barnets återlämnande, om den finner att barnet motsätter sig att bli återlämnat och att barnet har uppnått en ålder och mognad vid vilken det är skäligt att ta hänsyn till dess åsikt.
Vid övervägande av de omständigheter som avses i denna artikel skall de judiciella och administrativa myndigheterna ta hänsyn till de upplysningar om barnets sociala bakgrund som tillhandahållits av centralmyndigheten eller annan behörig myndighet i den stat där barnet har sitt hemvist.”
Unionsrätt
Förordning (EG) nr 4/2009
Artikel 5 i rådets förordning (EG) nr 4/2009 av den 18 december 2008 om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhållsskyldighet (
EUT L 7, 2009, s. 1
), med rubriken ”Behörighet grundad på att svaranden går i svaromål”, har följande lydelse:
”Utöver den behörighet som en domstol i en medlemsstat har enligt andra bestämmelser i denna förordning, är domstolen behörig om svaranden går i svaromål inför denna. Detta gäller dock inte om svaranden gick i svaromål för att bestrida domstolens behörighet.”
Artikel 15 i förordningen har följande lydelse:
”Den lag som ska tillämpas på underhållsskyldighet ska fastställas i enlighet med Haagprotokollet … i de medlemsstater som är bundna av det instrumentet.”
Beslut 2009/941/EG
I skälen 3 och 11 i rådets beslut 2009/941/EG av den 30 november 2009 om Europeiska gemenskapens ingående av Haagprotokollet av den 23 november 2007 om tillämplig lag avseende underhållsskyldighet (
EUT L 331, 2009, s. 17
), anges följande:
”(3)
[Haagprotokollet] utgör ett värdefullt bidrag när det gäller att säkra en ökad rättssäkerhet och förutsebarhet för underhållsberättigade och underhållsskyldiga. En tillämpning av enhetliga bestämmelser för att fastställa tillämplig lag möjliggör att avgöranden om underhållsskyldighet kan cirkulera fritt inom gemenskapen utan att det sker någon form av kontroll i den medlemsstat där verkställighet begärs.
…
(11)
I enlighet med artiklarna 1 och 2 i protokollet om Förenade kungarikets och Irlands ställning [med avseende på området med frihet, säkerhet och rättvisa], fogat till fördraget om Europeiska unionen och fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, deltar Förenade [konungariket Storbritannien och Nordirland] inte i antagandet av detta beslut, som inte är bindande för eller tillämpligt på Förenade [konungariket Storbritannien och Nordirland].”
Haagprotokollet
I artikel 1.1 i Haagprotokollet föreskrivs följande:
”I detta protokoll fastställs tillämplig lag avseende sådan underhållsskyldighet som har sin grund i familje-, släktskaps-, äktenskaps- eller svågerlagsförhållande, inbegripet underhållsskyldighet för barn oavsett föräldrarnas civilstånd.”
I artikel 2 i Haagprotokollet, med rubriken ”Universell tillämpning”, föreskrivs följande:
”Detta protokoll ska tillämpas även om den tillämpliga lagen är en icke-fördragsslutande stats lag.”
Artikel 3 i Haagprotokollet, med rubriken ”Allmän regel om tillämplig lag”, har följande lydelse:
”1.   Underhållsskyldighet ska regleras av lagen i den stat där den underhållsberättigade har sin hemvist, om inte annat föreskrivs i detta protokoll.
2.   Om den underhållsberättigades hemvist ändras ska lagen i den nya hemviststaten tillämpas från och med den tidpunkt då ändringen inträffar.”
Artikel 4 i Haagprotokollet har rubriken ”Särskilda regler till förmån för vissa underhållsberättigade”. Den har följande lydelse:
”1.   Följande bestämmelser ska gälla i fråga om
a)
föräldrars underhållsskyldighet mot sina barn,
…
2.   Om den underhållsberättigade inte kan få underhåll från den underhållsskyldige med stöd av den lag som avses i artikel 3 ska domstolslandets lag tillämpas.
…
4.   Om den underhållsberättigade inte kan få underhåll från den underhållsskyldige med stöd av de lagar som avses i artikel 3 och i punkterna 2 och 3 i den här artikeln, ska, om de båda är medborgare i samma stat, lagen i den staten tillämpas.”
Förordning (EG) nr 2201/2003
I artikel 1.3 e i rådets förordning (EG) nr 2201/2003 av den 27 november 2003 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i äktenskapsmål och mål om föräldraansvar samt om upphävande av förordning (EG) nr 1347/2000 (
EUT L 338, 2003, s. 1
) anges att denna förordning inte ska tillämpas på underhållsskyldighet.
Kapitel II i denna förordning har rubriken ”Domstols behörighet”. Avsnitt 2 i detta kapitel, med rubriken ”Föräldraansvar” innehåller artiklarna 8–15.
I artikel 8 i förordningen, med rubriken ”Allmän behörighet”, föreskrivs följande:
”1.   Domstolarna i en medlemsstat skall vara behöriga i mål om föräldraansvar för ett barn som har hemvist i den medlemsstaten vid den tidpunkt då talan väcks.
2.   Punkt 1 skall tillämpas med förbehåll för artiklarna 9, 10 och 12.”
I artikel 10 i förordning nr 2201/2003 föreskrivs följande:
”Vid fall av olovligt bortförande eller kvarhållande av ett barn skall domstolarna i den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet behålla sin behörighet tills barnet har fått hemvist i en annan medlemsstat, och
a)
varje person, institution eller annat organ som har vårdnad om barnet har godtagit bortförandet eller kvarhållandet,
eller
b)
barnet har varit bosatt i denna andra medlemsstat i minst ett år efter det att den person, den institution eller det organ av annat slag som har vårdnad om barnet har fått eller borde ha fått kännedom om var barnet befinner sig och barnet har funnit sig till rätta i sin nya miljö och något av följande villkor uppfylls:
i)
Ingen begäran om återlämnande har lämnats in till de behöriga myndigheterna i den medlemsstat dit barnet har bortförts eller där barnet kvarhålls inom ett år efter det att den som har vårdnad om barnet har fått eller borde ha fått kännedom om var barnet befinner sig.
ii)
En begäran om återlämnande som lämnats in av den som har vårdnad om barnet har återkallats, och ingen ny begäran har lämnats in inom den tidsfrist som avses i led i.
iii)
Ett ärende vid domstolen i den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet har avslutats i enlighet med artikel 11.7.
iv)
En dom i vårdnadsfrågan som inte medför att barnet skall återlämnas har meddelats av domstol i den medlemsstat där barnet hade hemvist omedelbart före det olovliga bortförandet eller kvarhållandet.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
A.P och W.J. är polska medborgare. De bodde och arbetade i Förenade kungariket åtminstone från år 2012 och fick barnen L.J. och J.J, vilka är födda i Förenade kungariket i juni 2015 respektive i maj 2017. De två barnen har polsk och brittisk nationalitet.
Under hösten år 2017 reste A.P. med sin dotter L.J. till Polen för att vistas där fram till den 7 oktober 2017, på grund av att giltighetstiden för A.P.:s identitetskort löpte ut. A.P. informerade under denna vistelse W.J. om att hon avsåg att förlänga sin vistelse i Polen, vilket W.J. samtyckte till. A.P. återvände till Förenade kungariket den 7 oktober 2017, men avreste igen nästa dag och tog då med sig sin son J.J. A.P. informerade några dagar senare W.J. om att hon avsåg att bli kvar permanent i Polen med L.J. och J.J. (nedan kallade barnen), vilket W.J. motsatte sig.
Det framgår av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat att barnen i april 2019 bodde i en polsk ort tillsammans med A.P., samt tillsammans med sina morföräldrar, sin morbror och en kusin, som också var underårig, att L.J. gick i förskola, medan J.J. fortfarande togs om hand av A.P och även stod under uppsikt av vårdinrättningar på grund av sitt hälsotillstånd, vilket krävde att han periodvis var inlagd. Den hänskjutande domstolen har även påpekat att A.P. har mottagit socialt bistånd i Polen på grund av att hon har haft vårdnaden om sina barn.
W.J. ingav med stöd av 1980 års Haagkonvention en ansökan till den brittiska centralmyndigheten om återlämnande av barnen.
Den 3 januari 2018 översändes ansökan till behörig Sąd Rejonowy (distriktsdomstol, Polen), som ogillade talan genom beslut av den 26 februari 2018.
Den 7 november 2018 väckte barnen, företrädda av A.P., talan vid Sąd Rejonowy w Pile (Distriktsdomstolen i Piła, Polen) och yrkade att W.J. skulle förpliktas att betala månatligt underhållsbidrag. W.J. gick i svaromål och gjorde inte någon invändning om bristande behörighet.
Genom dom av den 11 april 2019 förpliktade nämnda domstol, med tillämpning av polsk lag, W.J. att betala ett månatligt underhållsbidrag till vart och ett av barnen från och med den 7 november 2018.
W.J. överklagade det beslut av den 26 februari 2018 som nämns i punkt 20 ovan och den dom av den 11 april 2019 som nämns i föregående punkt.
Genom beslut av den 24 maj 2019 förpliktade behörig Sąd Okręgowy (regiondomstol, Polen), som hade att pröva överklagandet av beslutet av den 26 februari 2018, A.P. att återlämna de underåriga barnen till W.J. senast den 26 juni 2019. Beslutet motiverades med att barnen olovligen hade kvarhållits i Polen, att de omedelbart innan de kvarhållits hade sin hemvist i Förenade kungariket och att det inte fanns någon allvarlig risk för att deras återlämnande till denna stat skulle utsätta dem för fysisk eller psykisk skada eller på annat sätt försätta dem i en situation som inte är godtagbar i den mening som avses i artikel 13.1 b i 1980 års Haagkonvention.
W.J. åberopade som grund för sitt överklagande av domen av den 11 april 2019, som nämnts ovan i punkt 22, till den hänskjutande domstolen, Sąd Okręgowy w Poznaniu (Regiondomstolen i Poznań, Polen), att det gjorts en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna i och med att det inte tagits hänsyn till beslutet av den 24 maj 2019, vilket nämns i föregående punkt, genom vilket A.P. förpliktades att återlämna barnen till sin far senast den 26 juni 2019. Med beaktande av detta beslut fanns det inte fog för att ålägga honom underhållsskyldighet.
I beslutet om hänskjutande har den hänskjutande domstolen, för det första, uppgett att beslutet av den 24 maj 2019 har vunnit laga kraft och att verkställigheten av detta beslut medför att barnen ska återlämnas till Förenade kungariket, eftersom W.J. fortfarande har sin hemvist i den medlemsstaten. A.P. återlämnade emellertid inte barnen till W.J. inom den fastställda fristen och de eftersökningar som gjorts för att finna dem har, fram till den dag då begäran om förhandsavgörande gavs in, inte lett till något resultat.
Den hänskjutande domstolen har, för det andra, understrukit att polska domstolar är behöriga enligt artikel 5 i förordning nr 4/2009, vilket W.J. inte har bestritt genom att framställa en invändning om bristande behörighet.
För det tredje har den hänskjutande domstolen angett att det ankommer på den att fastställa vilken lag som är tillämplig avseende den aktuella underhållsskyldigheten.
Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende understrukit att polsk lag – som Sąd Rejonowy w Pile (Distriktsdomstolen i Piła) lade till grund för sin dom – endast kan tillämpas om man utgår från att barnen, trots att de olovligen kvarhållits i Polen och trots domstolsavgörandet som innebär att de ska återlämnas till Förenade kungariket, efter deras ankomst år 2017 har förvärvat hemvist i Polen. Detta skulle nämligen motivera att tillämplig lag fastställs på grundval av artikel 3.2 i Haagprotokollet, eftersom det enligt den hänskjutande domstolen saknas andra anknytningskriterier som pekar ut polsk lag.
Den hänskjutande domstolen undrar emellertid om denna bestämmelse inte ska tolkas med ledning av artikel 10 i förordning nr 2201/2003, vilken i princip utgör hinder för att domstols behörighet i mål om föräldraansvar överförs till den medlemsstat där barnet har fått sin nya hemvist, vid fall av olovligt bortförande till eller olovligt kvarhållande av barnet i den medlemsstaten.
Om det antas att barnen inte kan förvärva en ny hemvist i den stat där de olovligen kvarhålls, skulle den lag som är tillämplig på underhållsskyldigheten, som är aktuell i det nationella målet, med stöd av artikel 3.1 i Haagprotokollet, vara lagen i Förenade kungariket, i egenskap av lagen i den stat där barnen har behållit sin hemvist.
Den hänskjutande domstolen har emellertid påpekat att varken förordning nr 4/2009 eller Haagprotokollet, till skillnad från förordning nr 2201/2003, innehåller några särskilda bestämmelser om sambandet mellan å ena sidan hemvisten och å andra sidan domstols behörighet i mål om underhållsskyldighet respektive tillämplig lag på detta område, när den underhållsberättigade är ett barn som olovligen kvarhålls i en medlemsstat. Detta kan motivera slutsatsen att det förhållandet att ett barn kvarhållits rättsstridigt i en medlemsstat inte har någon betydelse för barnets förvärv av hemvist i denna medlemsstat enligt artikel 3.2 i Haagprotokollet. Detta innebär att lagen i denna medlemsstat, i egenskap av lagen i den nya hemviststaten, kan bli tillämplig på underhållsskyldigheten från och med den tidpunkt då ändringen av hemvist ägde rum.
Under dessa omständigheter beslutade Sąd Okręgowy w Poznaniu (Regiondomstolen i Poznań) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Ska artikel 3.1 och 3.2 i Haagprotokollet … tolkas så, att ett underhållsberättigat barn kan förvärva en ny hemvist i den stat där barnet olovligen kvarhålls om en domstol har förordnat om att barnet ska återlämnas till den stat där han eller hon hade hemvist omedelbart före det olovliga kvarhållandet?”
Förfarandet vid domstolen
Den hänskjutande domstolen underrättade genom skrivelse av den 4 november 2021, som inkom till domstolen den 19 november 2021, EU-domstolen om att Sąd Najwyższy, Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (Högsta domstolen, avdelningen för extraordinär prövning och offentliga mål, Polen), till vilken Rzecznik Praw Dziecka (barnombudsmannen, Polen) lämnat in ett extraordinärt överklagande (
skarga nadzwyczajna
) mot det beslut av den 24 maj 2021 som anges i punkt 24 ovan, delvis hade upphävt detta beslut. Den hänskjutande domstolen har uppgett att detta medför att beslutet av den 24 maj 2019, enligt vilket barnen ska återlämnas till Förenade kungariket, inte längre är tillämpligt.
Den 23 november 2021 beslutade ordföranden på domstolens fjärde avdelning att skicka denna skrivelse till parterna i det nationella målet och till berörda, i den mening som avses i artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol, vilka uppmanades att inkomma med eventuella yttranden senast den 15 december 2021.
Endast Europeiska kommissionen besvarade denna anmodan och uppgav att den avstod från att inkomma med kompletterande synpunkter till dem som lämnats till domstolen avseende tolkningsfrågan.
Genom en ny skrivelse av den 20 december 2021, som inkom till domstolen den 31 december 2021, underrättade den hänskjutande domstolen, med hänsyn till domen av den 16 november 2021, Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim m.fl. (
C‑748/19–C‑754/19
,
EU:C:2021:931
), EU-domstolen om att en ledamot i den dömande sammansättning som ingett förevarande begäran om förhandsavgörande, i enlighet med förfarandet för förordnande av domare, hade utnämnts av Polens justitieministerium för att tills vidare tjänstgöra som domare vid den hänskjutande domstolen. I denna skrivelse erinrade den hänskjutande domstolen även om att det ovan i punkt 34 nämnda extraordinära överklagandeförfarandet är föremål för en begäran om förhandsavgörande som är anhängig vid domstolen i mål C‑720/21.
Den 11 januari 2022 beslutade ordföranden på domstolens fjärde avdelning att skicka denna nya skrivelse från den hänskjutande domstolen till parterna i det nationella målet och till berörda, i den mening som avses i artikel 23 i stadgan för Europeiska unionens domstol, vilka uppmanades att inkomma med eventuella yttranden före den 31 januari 2022.
L.J., J.J., den polska regeringen och kommissionen besvarade denna anmodan.
I sitt yttrande begärde L.J. och J.J., rättsligt företrädda av A.P., att barnombudsmannen skulle anmodas att ”ta ställning” i förevarande mål och gjorde vidare gällande att de, för det fall förfarandet för extraordinärt överklagande skulle anses vara rättsstridigt, inte borde drabbas av de eventuella följderna av detta.
Den polska regeringen har gjort gällande att de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat i den nya skrivelsen saknar relevans såväl för bedömningen av huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning som för prövningen av denna fråga.
Kommissionen uppgav att den avstod från att yttra sig men har ändå framhållit att den hänskjutande domstolen inte har preciserat i vilken mån det är nödvändigt att beakta att justitieministern förordnat en av de domare som ingår i den dömande sammansättning som lämnat in förevarande begäran om förhandsavgörande, eventuella konsekvenser av detta förordnande för bland annat denna domstols oavhängighet eller inverkan av domen av den 16 november 2021, Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim m.fl. (
C‑748/19 – C‑754/19
,
EU:C:2021:931
) på förevarande mål. Kommissionen har dessutom gjort gällande att den hänskjutande domstolen inte har lämnat några uppgifter som gör det möjligt att yttra sig angående huruvida förordnandet av den berörda domaren som domare vid denna domstol medför ett åsidosättande av domstolens oavhängighet.
Den 4 februari 2022 beslutade ordföranden på domstolens fjärde avdelning, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, att avslå L.J.:s och J.J.:s begäran att barnombudsmannen skulle uppmanas att ”ta ställning” i förevarande mål, eftersom barnombudsmannen inte är part i det nationella målet och eftersom ett beviljande av en sådan begäran i ett mycket sent skede av förfarandet skulle riskera att leda till en kraftig försening av förfarandets förlopp och följaktligen strida mot kravet på god rättskipning.
Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning
För det första ska det påpekas att den hänskjutande domstolen i sin ovan i punkt 37 nämnda skrivelse av den 20 december 2021 informerade EU-domstolen om att en av ledamöterna i den dömande sammansättning som framställt förevarande begäran om förhandsavgörande har förordnats av den polska justitieministern för att tills vidare tjänstgöra som domare vid den hänskjutande domstolen. Som kommissionen har påpekat har den hänskjutande domstolen inte preciserat vilka konsekvenser den anser att en sådan situation får, särskilt vad gäller den hänskjutande domstolens oavhängighet. Det förefaller emellertid som om att den hänskjutande domstolen, genom att framhålla denna situation, är osäker på om den kan anses ha ställning som ”domstol” i den mening som avses i artikel 267 FEUF, vilket utgör ett villkor för att begäran om förhandsavgörande ska kunna tas upp till sakprövning.
I detta hänseende framgår det av fast rättspraxis att EU-domstolen, vid bedömningen av huruvida det hänskjutande organet är en ”domstol” i den mening som avses i artikel 267 FEUF, vilket är en rent unionsrättslig fråga, och således vid bedömningen av om begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning, ska beakta ett antal omständigheter, nämligen om organet är upprättat enligt lag, om det är av stadigvarande karaktär, om dess jurisdiktion är av tvingande art, om förfarandet är kontradiktoriskt, om organet tillämpar rättsregler samt om det är oavhängigt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 juli 2020, Land Hessen,
C‑272/19
,
EU:C:2020:535
, punkt
, och dom av den 29 mars 2022, Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
, punkt
).
Att medlemsstaternas domstolar är oavhängiga har i olika avseenden en grundläggande betydelse för unionens rättsordning. Denna oavhängighet är i synnerhet nödvändig för att det system för domstolssamarbete som kommer till uttryck i möjligheten att begära förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF ska kunna fungera väl. Denna möjlighet kan nämligen endast användas av en domstol som har till uppgift att tillämpa unionsrätten och som uppfyller bland annat detta krav på oavhängighet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 juli 2020, Land Hessen,
C‑272/19
,
EU:C:2020:535
, punkt
och där angiven rättspraxis).
De garantier för oavhängighet och opartiskhet som krävs enligt unionsrätten förutsätter att det finns regler – bland annat vad gäller organets sammansättning, utnämningar, förordnandenas längd, de grunder på vilka ledamöterna får lägga ned sina röster samt jävsgrunder och grunder enligt vilka en ledamot får entledigas – som utesluter allt rimligt tvivel som enskilda skulle kunna hysa beträffande organets förmåga att inte låta sig påverkas av yttre omständigheter och dess neutralitet i förhållande till de motstående intressena (dom av den 9 juli 2020, Land Hessen,
C‑272/19
,
EU:C:2020:535
, punkt
, och dom av den 16 november 2021, Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim m.fl.,
C‑748/19–C‑754/19
,
EU:C:2021:931
, punkterna
och
).
I förevarande fall råder det inga tvivel om att Sąd Okręgowy w Poznaniu (Regiondomstolen i Poznań) som sådan ingår bland de allmänna domstolarna i Polen.
När en begäran om förhandsavgörande härrör från en nationell domstol, ska det presumeras att den uppfyller de krav som det erinrats om i punkt 45 ovan, oberoende av dess konkreta sammansättning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 mars 2022, Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
, punkt
).
Denna presumtion gäller emellertid endast för bedömningen av huruvida en begäran om förhandsavgörande som framställts med stöd av artikel 267 FEUF kan tas upp till sakprövning. Av detta kan man således inte sluta sig till att de villkor som gällde för utnämningen av de domare som utgör den hänskjutande domstolens dömande sammansättning nödvändigtvis ska anses uppfylla kravet på tillgång till en oavhängig, opartisk domstol som har inrättats enligt lag i den mening som avses i artikel 19.1 andra stycket FEU eller i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 mars 2022, Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
, punkt
).
Denna presumtion kan dessutom brytas om ett lagakraftvunnet domstolsavgörande meddelat av en nationell eller internationell domstol ger fog för slutsatsen att den eller de domare som utgör den hänskjutande domstolens dömande sammansättning inte är en oavhängig, opartisk domstol som har inrättats enligt lag, i den mening som avses i artikel 19.1 andra stycket FEU, jämförd med artikel 47 andra stycket i stadgan om de grundläggande rättigheterna. Detsamma gäller när det – utöver rent personliga förhållanden rörande den eller de domare som formellt har framställt en begäran enligt artikel 267 FEUF – finns andra faktorer som kan påverka hur den hänskjutande domstol där dessa domare tjänstgör fungerar och således bidra till att undergräva dess oavhängighet och opartiskhet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 mars 2022, Getin Noble Bank,
C‑132/20
,
EU:C:2022:235
, punkterna
och
).
I förevarande fall har den hänskjutande domstolen inte anfört någon konkret och precis uppgift som gör det möjligt att, under de omständigheter som angetts i föregående punkt, bryta presumtionen att förevarande begäran om förhandsavgörande härrör från ett organ som uppfyller de krav som angetts i punkt 45 ovan.
För det andra informerade den hänskjutande domstolen, i den skrivelse av den 4 november 2021 som nämns i punkt 34 ovan, EU-domstolen om att beslutet av den 24 maj 2019, genom vilket A.P. förpliktades att återlämna barnen till W.J. senast den 26 juni 2019, inte längre hade någon rättsverkan, eftersom barnombudsmannens extraordinära överklagande av detta beslut hade bifallits av Sąd Najwyższy, Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (Högsta domstolen, avdelningen för extraordinär prövning och offentliga mål).
Det är visserligen riktigt att den hänskjutande domstolens tolkningsfråga huvudsakligen avser de slutsatser som, med avseende på tolkningen av artikel 3 i Haagprotokollet, ska dras av konstaterandet i beslutet av den 24 maj 2019 att barnen till W.J. och A.P. olovligen kvarhölls av A.P. i Polen och att de skulle överlämnas till W.J., som är bosatt i Förenade kungariket. Det är emellertid inte möjligt att utifrån avgörandet från Sąd Najwyższy, Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (Högsta domstolen, avdelningen för extraordinär prövning och offentliga mål) dra slutsatsen att en sådan fråga inte längre är relevant för att avgöra det nationella målet.
Mot bakgrund av de förklaringar som lämnats av den hänskjutande domstolen är det nämligen inte säkert att beslutet av den 24 maj 2019, med förordnande att barnen ska återlämnas till W.J., på grund av ett sådant avgörande från Sąd Najwyższy, Izba Kontroli Nadzwyczajnej i Spraw Publicznych (Högsta domstolen, avdelningen för extraordinär prövning och offentliga mål), ska anses aldrig ha haft några rättsverkningar i den polska rättsordningen, varför den presumtion som gäller för den hänskjutande domstolens fråga inte har brutits.
Detta medför att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning.
Prövning av tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida artikel 3 i Haagprotokollet ska tolkas så, att det för bedömningen av vilken lag som är tillämplig på ett underårigt barns fordran på underhåll, när en av föräldrarna har fört bort barnet till en medlemsstat, räcker att en domstol i denna medlemsstat, inom ramen för ett särskilt förfarande, har förordnat att barnet ska återlämnas till den medlemsstat där barnet hade hemvist tillsammans med sina föräldrar omedelbart före bortförandet, för att förhindra att barnet kan förvärva hemvist i denna medlemsstat.
EU-domstolen erinrar inledningsvis om att den, i och med att Haagprotokollet godkänts av Europeiska unionens råd genom beslut 2009/941, är behörig att tolka protokollets bestämmelser (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 september 2018, Mölk,
C‑214/17
,
EU:C:2018:744
, punkt
och där angiven rättspraxis). Det förhållandet att Förenade kungariket, där W.J. är bosatt, inte är bundet av nämnda protokoll saknar betydelse i förevarande mål, eftersom Haagprotokollet enligt artikel 2 i protokollet är tillämpligt även om den lag som fastställs är lagen i en icke fördragsslutande stat.
Enligt artikel 3.1 i Haagprotokollet ska, om inte annat föreskrivs i protokollet, lagen i den stat där den underhållsberättigade har sin hemvist vara tillämplig på underhållsskyldighet. Det framgår av artikel 3.2 att det, om den underhållsberättigades hemvist ändras, är lagen i den nya hemviststaten som ska tillämpas från och med den tidpunkt då ändringen inträffar.
Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida det vid fastställandet av tillämplig lag för att pröva fordran på underhåll är möjligt att beakta den förändring av hemvist som föreskrivs i artikel 3.2 i Haagprotokollet, för det fall den underhållsberättigade olovligen kvarhålls i den stat där han eller hon fysiskt befinner sig. Närmare bestämt vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida det olovliga kvarhållandet av den underhållsberättigade i en medlemsstat kan påverka stabiliteten i hans eller hennes vistelse såsom kriterium för att fastställa hans eller hennes hemvist.
Tolkningsfrågan medför således att det är nödvändigt att tolka begreppet den underhållsberättigades ”hemvist”, i den mening som avses i artikel 3 i Haagprotokollet, och att pröva huruvida det förhållandet att den underhållsberättigade olovligen kvarhålls i en medlemsstat utgör hinder för att han eller hon ska anses ha fått hemvist i denna stat.
Det ska för det första påpekas att begreppet den underhållsberättigades ”hemvist” inte definieras i Haagprotokollet och att Haagprotokollet inte heller innehåller någon uttrycklig hänvisning till de fördragsslutande parternas rättsordningar för att definiera dess innebörd och tillämpningsområde. Under sådana omständigheter följer det såväl av kravet på en enhetlig tillämpning av unionsrätten som av likhetsprincipen att detta begrepps innebörd och tillämpningsområde i regel ska tolkas självständigt och enhetligt, med beaktande av det sammanhang i vilket bestämmelsen förekommer och de mål som eftersträvas med den aktuella lagstiftningen (se, analogt, dom av den 13 oktober 2016, Mikołajczyk,
C‑294/15
,
EU:C:2016:772
, punkt
, och dom av den 25 november 2021, IB (En makes hemvist – Äktenskapsskillnad),
C‑289/20
,
EU:C:2021:955
, punkt
).
EU-domstolen konstaterar inledningsvis att användningen i andra språkversioner av adjektiv som motsvarar adjektivet ”stadigvarande” gör det möjligt att dra slutsatsen att bosättningen ska ha en tillräcklig grad av stabilitet, vilket utesluter en temporär eller tillfällig vistelse. Detta konstaterande stöds av övervägandet i punkt 42 i den förklarande rapporten till Haagprotokollet, som upprättats av Andrea Bonomi (text antagen vid den tjugoförsta sessionen av Haagkonferensen för internationell privaträtt), enligt vilken hemvistkriteriet förutsätter en viss stabilitet, vilket innebär att ”[e]n tillfällig bosättning … inte [är] tillräcklig för att fastställa den tillämpliga lagen för underhållsskyldigheten”.
Det ska vidare framhållas att artikel 3 i Haagprotokollet återspeglar det system av anknytningsregler som ligger till grund för detta protokoll. Syftet med detta system är att det ska vara möjligt att förutse vilken lag som ska tillämpas, genom att det säkerställs att den lag som pekas ut har en tillräckligt stark koppling till den berörda familjesituationen. I detta hänseende framstår lagen i den stat där den underhållsberättigade har sin hemvist i princip som den lag som har den starkaste kopplingen till den underhållsberättigades situation och framstår således som bäst ägnad att reglera de konkreta problem som den underhållsberättigade kan ställas inför (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juni 2018, KP,
C‑83/17
,
EU:C:2018:408
, punkterna
–
, och dom av den 20 september 2018, Mölk,
C‑214/17
,
EU:C:2018:744
, punkt
).
Såsom anges i punkt 37 i den rapport som nämns i punkt 63 ovan har denna anknytning den främsta fördelen att den gör det möjligt att avgöra förekomsten och omfattningen av underhållsskyldighet med hänsyn tagen till ”de juridiska och faktiska villkoren i den sociala miljön i det land där den underhållsberättigade bor och bedriver merparten av sin verksamhet”. Eftersom den underhållsberättigade, enligt samma punkt i denna rapport, ska använda sitt underhåll för sina levnadskostnader, bör man nämligen ”bedöma det konkreta problemet i förhållande till ett konkret samhälle: det som den person som ansöker om underhåll bor och kommer att bo i”.
Det är därför med hänsyn till detta ändamål motiverat att anse att den underhållsberättigades hemvist är den plats där den underhållsberättigade faktiskt har centrum för sina levnadsintressen, med beaktande av dennes familjemässiga och sociala miljö. Detta gäller i än högre grad när den underhållsberättigade är ett litet barn, med hänsyn till kravet i artikel 24.2 i stadgan om de grundläggande rättigheterna på att ta vederbörlig hänsyn till barnets bästa, vilket bland annat, såsom den polska regeringen har understrukit, innebär att säkerställa att barnet har tillräckliga resurser med hänsyn till den familjemässiga och sociala miljö i vilken barnet ska leva.
Eftersom uppgiften att i ett konkret fall fastställa huruvida den underhållsberättigade har hemvist i en stat eller i en annan, såsom framgår av föregående punkt, utgör en bedömning av de faktiska omständigheterna, ankommer det på den nationella domstol vid vilken talan väckts att fastställa den ort där den underhållsberättigade har hemvist på grundval av samtliga faktiska omständigheter i det enskilda fallet (se, analogt, bland annat, dom av den 2 april 2009, A,
C‑523/07
,
EU:C:2009:225
, punkt
, och dom av den 28 juni 2018, HR,
C‑512/17
,
EU:C:2018:513
, punkt
).
För det andra ska det påpekas att Haagprotokollet inte innehåller något undantag från artikel 3.2 i protokollet, enligt vilken anknytningen till lagen i den underhållsberättigades nya hemviststat ska gälla från och med den tidpunkt då hemvisten ändrades, även när det i ett domstolsavgörande har förordnats att den underårige underhållsberättigade ska återlämnas till en av sina föräldrar som är bosatt i en annan stat.
Regeln i denna bestämmelse gör det för övrigt möjligt att behålla den underhållsberättigades anknytning till den ort där han eller hon rent faktiskt ska vistas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juni 2018, KP,
C‑83/17
,
EU:C:2018:408
, punkt
) och därmed, när den underhållsberättigade är underårig, att fullt ut beakta barnets bästa, eftersom den gör det möjligt för den domstol vid vilken talan väckts att fastställa vilka resurser barnet behöver och att i detta sammanhang på bästa sätt beakta den familjemässiga och sociala miljö i vilken barnet varaktigt ska vistas.
Av detta följer att det skulle strida mot syftet med artikel 3.2 i Haagprotokollet och mot kravet på att beakta barnets bästa att anse att förekomsten av ett domstolsavgörande i en medlemsstat, i vilket det fastställs att ett bortförande eller kvarhållande av ett underårigt barn är olovligt och förordnas att barnet ska överlämnas till en av sina föräldrar som är bosatt i en annan medlemsstat, i princip utgör hinder för att anse att barnet har hemvist i den medlemsstaten vid fastställandet av vilken lag som är tillämplig på underhållsskyldigheten.
Eftersom inget anges i bestämmelserna finns det inget skäl för att artikel 3 i Haagprotokollet ska tolkas mot bakgrund eller med ledning av artikel 10 i förordning nr 2201/2003, vilken neutraliserar den principiella överföringen av domstolsbehörigheten i fråga om föräldraansvar till den medlemsstat där barnet har sin nya hemvist efter det olovliga bortförandet eller kvarhållandet, till förmån för den medlemsstat där barnet hade hemvist före bortförandet eller kvarhållandet.
Domstolen har för övrigt slagit fast att den särskilda behörighet som föreskrivs i artikel 10 i förordning nr 2201/2003 är en regel som ska tolkas restriktivt och således inte får ge upphov till en tolkning som går utöver de fall som uttryckligen anges i den berörda förordningen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 mars 2021, MCP,
C‑603/20 PPU
,
EU:C:2021:231
, punkterna
och
samt där angiven rättspraxis).
Av detta följer att det vid fastställandet av vilken lag som är tillämplig enligt artikel 3 i Haagprotokollet endast är i samband med den bedömning som ska göras av samtliga omständigheter i det enskilda fallet, för att avgöra huruvida barnets – den underhållsberättigades – hemvist faktiskt har ändrats, som den nationella domstol vid vilken talan väckts, samtidigt som den ska beakta barnets bästa, kan beakta den eventuellt olovliga karaktären av bortförandet eller kvarhållandet av barnet, tillsammans med andra omständigheter som kan bevisa eller motbevisa att barnets närvaro i den stat till vilken det bortförts är tillräckligt stabil, med hänsyn till barnets familjemässiga och sociala miljö.
När en talan har väckts vid en domstol i en medlemsstat, såsom i det nationella målet, med yrkande om betalning av underhållsbidrag för en period efter det att den underhållsberättigade har bortförts till den medlemsstaten, ska den tidpunkt som den domstolen konkret ska förhålla sig till för att bedöma i vilken ort den underhållsberättigade har sin hemvist, i syfte att fastställa vilken lag som är tillämplig avseende underhållsskyldigheten, i princip anses vara den tidpunkt vid vilken domstolen ska pröva ansökan om underhållsbidrag, såsom kommissionen har angett i sitt skriftliga yttrande. En sådan tolkning gör det nämligen möjligt att, i enlighet med syftet med artikel 3.2 i Haagprotokollet, upprätthålla anknytningen mellan en underhållsberättigad och den ort där det underhåll som han eller hon har rätt till ska göra det möjligt för honom eller henne att försörja sig.
I förevarande fall ska det för det första påpekas att beslutet från Sąd Rejonowy w Pile (Distriktsdomstolen i Piła), att med tillämpning av polsk lag bevilja underhållsbidrag till barnen, meddelades den 11 april 2019, det vill säga vid en tidpunkt då barnen uppehöll sig i Polen med sin mor i hennes familj sedan lite mer än 17 månader, och att den behöriga Sąd Rejonowy (distriktsdomstolen) hade ogillat den talan om återlämnande av barnen som W.J. hade väckt vid den behöriga domstolen.
Sąd Rejonowy w Pile (Distriktsdomstolen i Piła) kan således inte klandras för att den, när den meddelade sin dom av den 11 april 2019, inte beaktade det ovan i punkt 24 nämnda beslutet av den 24 maj 2019 med förordnande om att barnen skulle återlämnas till Förenade kungariket.
Eftersom den hänskjutande domstolen är behörig att göra en helt ny bedömning av de faktiska omständigheterna i förhållande till den bedömning som gjorts av Sąd Rejonowy w Pile (Distriktsdomstolen i Piła), ankommer det för det andra på den domstolen att, i syfte att fastställa vilken lag som är tillämplig på det yrkade underhållet, pröva huruvida barnens närvaro i den medlemsstat dit de bortförts är varaktig, med hänsyn till samtliga de omständigheter som kännetecknar barnens situation och med beaktande av deras familjemässiga och sociala miljö.
Mot bakgrund av dessa överväganden ska tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artikel 3 i Haagprotokollet ska tolkas så, att det vid bedömningen av vilken lag som är tillämplig på ett underårigt barns fordran på underhåll, när en av föräldrarna har fört bort barnet till en medlemsstat, inte räcker att en domstol i denna medlemsstat, inom ramen för ett särskilt förfarande, har förordnat att barnet ska återlämnas till den medlemsstat där barnet hade hemvist tillsammans med sina föräldrar omedelbart före bortförandet, för att förhindra att barnet kan förvärva hemvist i denna medlemsstat.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

Artikel 3 i Haagprotokollet av den 23 november 2007 om tillämplig lag avseende underhållsskyldighet, som godkänts på Europeiska gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2009/941/EG av den 30 november 2009 ska tolkas så, att det vid bedömningen av vilken lag som är tillämplig på ett underårigt barns fordran på underhåll, när en av föräldrarna har fört bort barnet till en medlemsstat, inte räcker att en domstol i denna medlemsstat, inom ramen för ett särskilt förfarande, har förordnat att barnet ska återlämnas till den medlemsstat där barnet hade hemvist tillsammans med sina föräldrar omedelbart före bortförandet, för att förhindra att barnet kan förvärva hemvist i denna medlemsstat.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: polska.