CELEX: 62016TJ0334
Žalba
Javna služba
Privremeno osoblje
Premještanje sjedišta CEPOL-a iz Bramshilla (Ujedinjena Kraljevina) u Budimpeštu (Mađarska)
Preraspoređivanje osoblja
Akt koji se ne može pobijati
Nedopuštenost tužbe pred Službeničkim sudom

Svojom žalbom podnesenom na temelju članka 9. Priloga I. Statutu Suda Europske unije, tužitelji FN, FP i FQ, zahtijevaju ukidanje presude Službeničkog suda Europske unije (treće vijeće) od 11. travnja 2016., FN i dr./CEPOL (F‑41/15, DISS II, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:F:2016:70
), kojom je on odbio njihovu tužbu za, kao prvo, poništenje Odluke br. 17/2014/DIR direktora Europske policijske akademije (CEPOL) (sada Agencija Europske unije za osposobljavanje u području provedbe zakona, CEPOL), od 23. svibnja 2014., u vezi s preseljenjem CEPOL‑a u Budimpeštu (Mađarska) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) i, ako je potrebno, odluke CEPOL‑a od 28. studenoga 2014., kojom se odbijaju njihovi prigovori protiv pobijane odluke (u daljnjem tekstu: odluke o odbijanju žalbi), te, kao drugo, za nalaganje CEPOL‑u naknade navodno pretrpljene štete.
Činjenice iz kojih proizlazi spor
Činjenice iz kojih proizlazi spor iznesene su u pisanim očitovanjima stranaka pred Službeničkim sudom i u točkama 7. do 38. pobijane presude. One se za potrebe ove presude mogu sažeti kako slijedi.
Vijeće Europske unije donijelo je 22. prosinca 2000. Odluku 2000/820/PUP o osnivanju CEPOL‑a (
SL 2000., L 336, str. 1
.).
Odlukom 2004/97/CE, Euratom donesenom zajedničkim dogovorom predstavnika država članica koji su se sastali na razini šefova država i vlada od 13. prosinca 2003. o određivanju sjedišta određenih ureda i agencija Europske unije (
SL 2004., L 29, str. 15
.), određeno je da je sjedište CEPOL‑a u Bramshillu (Ujedinjena Kraljevina).
Vijeće je 20. rujna 2005. donijelo Odluku 2005/681/PUP o osnivanjuEuropske policijske akademije (CEPOL) i stavljanju izvan snage Odluke 2000/820 (
SL 2005., L 256, str. 63
.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 113.). Članak 4. Odluke 2005/681 predviđa da „[je] CEPOL‑ovo sjedište u Bramshillu, u Ujedinjenoj Kraljevini”.
Između 2009. i 2012., CEPOL je zaposlio tužitelje u svojstvu privremenog osoblja na temelju članka 2. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu: UZOS). Članak 2. drugi stavak njihovih odgovarajućih ugovora o radu propisivao je da „[je] mjesto zaposlenja službeno sjedište CEPOL‑a u Bramshillu, u Ujedinjenoj Kraljevini”.
Ministar unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske obavijestio je 12. prosinca 2012. direktora CEPOL‑a o odluci njegova ministarstva da zatvori nacionalni centar za obuku policije koji se nalazio u Bramshillu, u kojem su također bile CEPOL‑ove prostorije. Ministar unutarnjih poslova naveo je da će prostorije biti prodane do 2014. i da je upućen u namjeru Europske komisije da početkom 2013. predloži donošenje nove Uredbe o funkcioniranju CEPOL‑a ili, eventualno, njegovo spajanje s Europskim policijskim uredom (Europol). Pojasnio je da je donošenje nove uredbe mogućnost za države članice da se sporazume oko novog sjedišta CEPOL‑a, u slučaju u kojem bi potonji ostao punopravna agencija Europske unije.
Države članice usuglasile su se na marginama sastanka Vijeća za pravosuđe i unutarnje poslove 8. listopada 2013. da će CEPOL biti punopravna agencija EU‑a i da će biti smješten u Budimpešti čim napusti lokaciju u Bramshillu.
Europski parlament i Vijeće donijeli su 15. svibnja 2014. Uredbu (EU) br. 543/2014 o izmjeni Odluke 2005/681 (
SL 2014., L 163, str. 5
.). Primjenom članka 1. te uredbe, članak 4. Odluke 2005/681 izmijenjen je kako slijedi: „CEPOL‑ovo sjedište je u Budimpešti, u Mađarskoj.”
Direktor CEPOL‑a je 23. svibnja 2014. u svojstvu tijela nadležnog za sklapanje ugovora o radu (u daljnjem tekstu: tijelo nadležno za sklapanje ugovora), donio pobijanu odluku. Članak 1. te odluke, naslovljen „Datum preseljenja”, predviđa da „se od cjelokupnog osoblja očekuje da preuzme svoje dužnosti u novom sjedištu CEPOL‑a […] u Budimpešti 1. listopada 2014. ili do datuma dogovorenog između [d]irektora i člana osoblja [i da] će se nepoštovanje ove upute smatrati ostavkom s učinkom od 30. rujna 2014.”.
Članak 2. pobijane odluke, naslovljen „CEPOL‑ove informacije za osoblje”, glasi kako slijedi:
„Cjelokupno se osoblje poziva da [d]irektora u pisanom obliku, do 30. lipnja 2014., obavijesti o svojoj namjeri da se pridruži CEPOL‑u u njegovu novom [sjedištu];
U slučaju da dotični član osoblja obavijesti [d]irektora u tom roku da se ne želi preseliti u Budimpeštu, [d]irektor imajući u vidu te informacije, može pokrenuti postupak kako bi se utvrdio popis uspješnih kandidata za radno mjesto tog člana osoblja.
Članove se osoblja podsjeća na otkazni rok utvrđen u ugovoru. [I] zmjena uvjeta otkaznog roka može se dogovoriti s [d]irektorom na pojedinačnoj osnovi”.
Tužitelji su 30. lipnja 2014. obavijestili CEPOL‑ova direktora da žele nastaviti sa svojim ugovornim radnim odnosima u novom sjedištu CEPOL‑a u Budimpešti, ali da ih taj odgovor ne obvezuje i ne prejudicira zakonitost postupka.
Tužitelji su 13., 18. i 19. kolovoza 2014. podnijeli žalbu protiv pobijane odluke, na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju). FP je u biti tvrdio da pobijana odluka povređuje, s jedne strane, njegov ugovor o radu jednostranom promjenom mjesta zaposlenja i, s druge strane, njegova legitimna očekivanja u vezi s plaćom, ovisno o primjeni korekcijskog koeficijenta za Ujedinjenu Kraljevinu.
FQ i FN tvrdili su da je promjena mjesta zaposlenja bila izvanredni i nepredvidljiv događaj i da im se to ne može nametnuti bez njihove suglasnosti i bez prikladne financijske naknade. FQ također se žalila na činjenicu da se od sada na njezina primanja primjenjuje korekcijski koeficijent za Mađarsku, umjesto onog mnogo višeg koji se primjenjuje za Ujedinjenu Kraljevinu i koji je očekivala ostvariti tijekom čitavog trajanja zaposlenja. U tim okolnostima, FQ smatrala je da bi joj se trebala dodijeliti prikladna financijska naknada.
FN je također istaknuo povredu načela zaštite legitimnih očekivanja u odnosu na jasne i precizne podatke kojima su ga uvjerili da će raditi u Bramshillu tijekom čitavog trajanja ugovora. Osim toga, kritizirao je, s jedne strane, kratkoću roka koji mu je ostavljen da se očituje CEPOL‑u namjerava li mu se pridružiti u novom sjedištu u Budimpešti i, s druge strane, činjenicu da mu je pobijana odluka kao jedinu alternativu u preraspoređivanju ponudila otkaz bez financijske naknade.
Tužitelji su 1. listopada 2014. preuzeli svoje dužnosti u novom sjedištu CEPOL‑a u Budimpešti.
CEPOL‑ov je direktor 28. studenoga 2014. u svojstvu tijela nadležnog za sklapanje ugovora odbio žalbe tužitelja. Da bi to učinio, CEPOL‑ov je direktor među ostalim istaknuo, kao prvo, da je odluku o preseljenju CEPOL‑ova sjedišta donio zakonodavac Unije koji u tom području ima široku diskrecijsku ovlast; kao drugo, da tužiteljima nisu pružena nikakva precizna jamstva u pogledu korištenja korektivnog koeficijenta koji se primjenjuje na Ujedinjenu Kraljevinu tijekom čitavog trajanja njihova zaposlenja; kao treće, da sukladno sudskoj praksi tijelo nadležno za sklapanje ugovora može u interesu službe preraspodijeliti svoje djelatnike na druga mjesta rada; kao četvrto, da nije u interesu CEPOL‑ove službe da zadrži osoblje u Bramshillu, jer se aktivnosti i rad u CEPOL‑u od sada odvijaju u Budimpešti; kao peto, u odlukama o odbijanju žalbi osoba FN i FQ, da je CEPOL‑ovo osoblje bilo puno ranije obaviješteno o promjeni CEPOL‑ova sjedišta, iako je točan datum objavljen tek u svibnju 2014., te da je kratki rok u pobijanoj odluci određen zbog toga što je trebalo brzo organizirati CEPOL‑ovo preseljenje s obzirom na zahtjev Ministarstva unutarnjih poslova Ujedinjene Kraljevine da se prostor u Bramshillu napusti do 30. rujna 2014. i, kao šesto, što se tiče zahtjeva FQ za novčanu naknadu, da je potonja bila kandidat, pod uvjetima određenima Pravilnikom o osoblju, za nadoknadu troškova selidbe, kao i za dnevnice i za naknadu za nastanjenje.
Postupak u prvom stupnju i pobijana presuda
Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 9. ožujka 2015. i registriralo pod brojem F‑41/15, osobe FK, FL, FM i FO, kao i tužitelji, zatražili su, među ostalim, poništenje pobijane odluke i, ako je potrebno, odluke o odbijanju žalbi i nalaganje CEPOL‑u da naknadi navodno pretrpljenu štetu.
Rješenjem od 16. rujna 2015., FK i dr./CEPOL (
F‑41/15
, neobjavljeno,
EU:F:2015:104
), predsjednik trećeg vijeća Službeničkog suda, kojemu je dodijeljena tužba, odlučio je primjenom članka 44. stavka 2. Poslovnika Službeničkog suda, odvojiti predmet FK od onih FL, FM i FO, s jedne strane, i tužiteljâ, s druge strane. Tužba F‑41/15, kako su je iznijeli tužitelji, potom je upisana pod brojem F‑41/15 DISS II.
Dopisom tajništva Službeničkog suda od 27. listopada 2015., tužitelji su obaviješteni o tome da je Službenički sud odlučio, na temelju članka 55. stavka 1. Poslovnika, da druga razmjena podnesaka nije potrebna. U tom kontekstu, od tužitelja se u biti tražilo da u svojoj replici zauzmu stajalište o dopuštenosti njihovih zahtjeva za poništenje i naknadu štete.
Opći je sud 11. travnja 2016. donio pobijanu presudu kojom je odbio tužbu i naložio tužiteljima snošenje svih troškova.
Kao prvo, u točkama 47. do 49. pobijane presude, Službenički je sud iz sljedećih razloga odbio apsolutne zapreke vođenju postupka koje je istaknuo CEPOL koje su se temeljile, redom, na potvrđujućem karakteru pobijane odluke i na tome da je potonja bila tek ostvarivanje, u skladu s vezanom nadležnosti, odluke zakonodavca Unije da prenese sjedište CEPOL‑a u Budimpeštu, protiv koje tužitelji nisu podnijeli pravni lijek i protiv koje se nisu pozvali na nezakonitost:
„47
Uvodno, valja podsjetiti da, iako je nesporno da su tužitelji pojedinačno pristali preuzeti dužnost u Budimpešti, ta suglasnost nije takve prirode da bi pobijanoj odluci uskratila svojstvo akta kojim se nanosi šteta (presuda od 11. srpnja 1996., Ortega Urretavizcaya/Komisija,
T‑587/93
,
EU:T:1996:100
, t.
28.
).
Nadalje, Službenički sud smatra da je, u ovom slučaju, CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora pobijanom odlukom, svim članovima osoblja Agencije priopćilo činjenicu da je, u skladu s Odlukom 2005/681/PUP, kako je izmijenjena Uredbom br. 543/2014, odlučilo o mjestu i datumu preraspoređivanja osoblja Agencije. Naime, iz pobijane odluke proizlazi da se njome utvrđuje načelo preuzimanja dužnosti osoblja Agencije u Budimpešti 1. listopada 2014.
Međutim, takvu komunikaciju, iako provodi opći akt Vijeća i Parlamenta, treba smatrati odlukom kojom se nanosi šteta tužiteljima jer se njome mijenja njihovo mjesto zaposlenja pod navodno nezakonitim uvjetima. Međutim, pobijanoj odluci se mora priznati priroda akta koji se može pobijati (vidjeti u tom smislu presudu od 24. veljače 1981., Carbognani i Coda Zabetta/Komisija,
161/80 i 162/80
,
EU:C:1981:51
, t.
14.
), tako da se prigovor nedopuštenosti koji je u tom pogledu istaknuo CEPOL treba odbiti.”
Kao drugo, u točkama 50. i 51. pobijane presude, Službenički je sud smatrao da valja odlučiti o zakonitosti kako pobijane odluke tako i odluka o odbijanju žalbi, jer su potonje sadržavale nova stajališta CEPOL‑ova tijela nadležnog za sklapanje ugovora prilikom odgovora na zahtjeve i argumente koje su naveli tužitelji u svojim pritužbama.
Kao treće, Službenički sud odbio je tri tužbena razloga koja su tužitelji iznijeli u potporu svojim zahtjevima za poništenje i koji se temelje, prvi, na povredi članka 47. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, drugi, na povredi ugovornih odredaba između tužitelja i CEPOL‑a, kao i stečenih prava, i, kao treće, na povredi dužnosti brižnog postupanja i načela zaštite legitimnih očekivanja i dobre uprave.
Kao prvo, u točkama 56. i 57. pobijane presude, Službenički sud odbio je kao bespredmetan prvi žalbeni razlog, kojim su tužitelji u biti prigovorili CEPOL‑u da je prekršio članak 47. Uvjeta zaposlenja predvidjevši, u članku 1. pobijane odluke, da će se za njihovo odbijanje da preuzmu dužnosti u novom sjedištu CEPOL‑a smatrati da zavređuje otkaz. U tu svrhu, Službenički je sud utvrdio da CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije primijenilo to upozorenje u slučaju tužitelja, koji su pristali nastaviti odgovarajuće ugovorne odnose s CEPOL‑om i preuzeti dužnosti u njegovu novom sjedištu 1. listopada 2014.
U točkama 58. do 62. pobijane presude, Službenički je sud dodao da je prvi tužbeni razlog, u svakom slučaju, neosnovan. Nakon što je naglasio da se činjenica da se službenik nije pojavio na radnom mjestu može, prema sudskoj praksi, smatrati ponašanjem koje zavređuje otkaz u smislu članka 47. Uvjeta zaposlenja, istaknuo je da CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije imalo nikakvog manevarskog prostora u provedbi članka 4. Odluke 2005/681, kako je izmijenjena Uredbom br. 543/2014, iz koje proizlazi da je zakonodavac Unije implicitno ali nužno odlučio prerasporediti CEPOL‑ovo osoblje u Budimpeštu.
Međutim, prema mišljenju Službeničkog suda, svaki dužnosnik ili drugi službenik Unije dužan je, s jedne strane, prihvatiti svako zapošljavanje koje odgovara funkcijskoj skupini i razredu njegova zaposlenja, sukladno uvjetima službe, u cijeloj Uniji, i svakom radnom mjestu institucije ili agencije kod koje je preuzeo dužnosti i, s druge strane, boraviti u mjestu zaposlenja ili na takvoj udaljenosti od njega koja mu omogućuje nesmetano izvršavanje njegovih dužnosti, u skladu s člankom 20. Pravilnika o osoblju, koji se analogijom primjenjuje na privremeno i ugovorno osoblje u skladu s člancima 11. i 81. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije.
Službenički je sud iz toga zaključio da se CEPOL‑ovu tijelu za sklapanje ugovora ne može prigovoriti što je od CEPOL‑ova osoblja zatražio preuzimanje dužnosti u njegovu novom sjedištu u Budimpešti. Slijedom toga, uzimajući u obzir CEPOL‑ovu široku diskrecijsku ovlast u organizaciji i strukturiranju svojih službi, Službenički je sud utvrdio da CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora svakako može u posebnim okolnostima ovog slučaja odlučiti, izvršavajući svoju široku diskrecijsku ovlast, da odbijanje jednog od njegovih službenika da stupi na dužnost u CEPOL‑ovu novom sjedištu u Budimpešti zavređuje otkaz.
Kao drugo, u točkama 68. do 74. pobijane presude, Službenički je sud odbio argument koji su tužitelji istaknuli u prilog svojem drugom tužbenom razlogu, prema kojem je CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora povrijedilo njihove ugovore o zaposlenju i njihova stečena prava prerasporedivši ih bez njihova pristanka.
Kao treće, u točkama 81. do 99. pobijane presude, Službenički je sud odbio treći tužbeni razlog, kojim su tužitelji naveli, kao prvo, povredu legitimnih očekivanja koja su imali u odnosu na nepromjenjivost mjesta zaposlenja, zatim, povredu načela dobre uprave zbog prekratkog roka koji im je bio određen za odluku hoće li nastaviti radni odnos s CEPOL‑om u Budimpešti i zbog CEPOL‑ova propusta da uspostavi prijelazni sustav, te naposljetku, povredu dužnosti brižnog postupanja. U okviru ispitivanja tog tužbenog razloga, Službenički je sud također odbio argument koji su tužitelji istaknuli u prilog svojem drugom tužbenom razlogu i prema kojem je CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora moglo, umjesto promjene mjesta zaposlenja, odlučiti im ponuditi rad na daljinu od kuće u Ujedinjenoj Kraljevini, zadržavajući pogodnosti korektivnog koeficijenta za tu državu članicu ili im pružiti financijsku naknadu uz prestanak njihovih dužnosti ili bez njega.
Kao četvrto, Službenički je sud ispitao tužbene zahtjeve za naknadu štete. U točkama 106. do 113. pobijane presude odbio ih je iz sljedećih razloga:
„106
Predsudski postupak za naknadu štete razlikuje se ovisno o tome proizlazi li šteta čija se naknada traži iz akta kojim se nanosi šteta u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju ili postupanja uprave koje nema svojstvo odluke. U prvom slučaju, na zainteresiranoj je stranci da pred tijelom nadležnim za imenovanja ili sklapanje ugovora u predviđenom roku podnese žalbu protiv predmetnog akta. U drugom slučaju, nasuprot tomu, upravni postupak počinje podnošenjem zahtjeva u smislu članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju, s ciljem ishođenja odštete (rješenje od 25. veljače 1992., Marcato/Komisija,
T‑64/91
,
EU:T:1992:22
, t.
32.
i
33.
; presuda od 6. studenoga 1997., Liao/Vijeće,
T‑15/96
,
EU:T:1997:169
, t.
57.
, i rješenje od 20. ožujka 2014., Michel/Komisija,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
, t.
43.
).
U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pravna kvalifikacija dužnosnikova pismena kao „zahtjeva”, u smislu članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju, ili „žalbe”, u smislu članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju, predmet je isključive ocjene suda, a ne ovisi o volji stranaka (presude od 30. travnja 1998., Cordiale/Parlament,
T‑205/95
,
EU:T:1998:76
, t.
34.
; od 15. veljače 2011., AH/Komisija,
F‑76/09
,
EU:F:2011:12
, t.
38.
, i rješenje od 16. prosinca 2015., Bärwinkel/Vijeće,
F‑118/14
,
EU:F:2015:154
, t.
61.
).
U ovom slučaju, nesporno je da u pobijanoj odluci, tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije zauzelo stajalište o novčanim posljedicama koje proizlaze iz odredaba Pravilnika o osoblju pojedinačno za svakog od tužitelja. Konkretno, ta odluka ne spominje primjenu korektivnog koeficijenta za Mađarsku umjesto onog za Ujedinjenu Kraljevinu.
Stoga iz spisa proizlazi da su, kao što to tvrdi CEPOL, tužitelji, koji su već prihvatili preuzimanje dužnosti u Budimpešti, tek u okviru svojih žalbi službeno zatražili od tijela nadležnog za sklapanje ugovora da se prilikom preuzimanja dužnosti odrede mjere za pravičnu nadoknadu smanjenja njihova neto dohotka, koje posebno u ovom slučaju proizlaze iz primjene korektivnog koeficijenta za Mađarsku. Slijedom toga, Opći sud smatra da taj zahtjev tužiteljâ za pravičnu novčanu naknadu u vezi s njihovim preuzimanjem odgovarajućih funkcija u Budimpešti predstavlja zahtjev u smislu članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju, koji je tijelo nadležno za sklapanje ugovora odbilo u okviru odluka o odbijanju žalbi.
Stoga, budući da prije podnošenja ove tužbe tužitelji nisu podnijeli žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju protiv odbijanja tijela nadležnog za sklapanje ugovora o radu, kako je sadržano u odlukama o odbijanju žalbi, da im dodijeli pravičnu novčanu naknadu, zahtjeve tužitelja za naknadu štete u vezi s njihovom navodnom materijalnom štetom treba odbaciti kao nedopuštene, zbog nepoštovanja zahtjeva koji se odnose na predsudski postupak.
U svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da se zahtjevi za naknadu štete koji se odnose na materijalnu štetu mogu smatrati usko povezanima sa zahtjevima za poništenje pobijane odluke i odluka o odbijanju žalbi, oni bi trebali dijeliti sudbinu navedenih zahtjeva za poništenje te ih, posljedično, u svakom slučaju treba odbiti (presuda od 15. prosinca 2015., Bonazzi/Komisija,
F‑88/15
,
EU:F:2015:150
, t.
105.
i navedena sudska praksa).
Isto tako, kao što je to navedeno u točki 84. ove presude, u kontekstu preraspoređivanja dotičnih dužnosnika i osoblja na drugo mjesto rada institucije ili agencije pri kojoj su preuzeli dužnost, ograničenja osobne i obiteljske prirode koje može prouzročiti izvršavanje službe u tim okolnostima nadoknađuju se novčanim davanjima na temelju Pravilnika o osoblju, uključujući naknadu za život u inozemstvu, naknadu za nastanjenje, dnevnicu kao i naknadu troškova preseljenja u novo mjesto zaposlenja i troškova putovanja u mjesto podrijetla.
Što se tiče zahtjeva tužitelja da nastave ostvarivati korist od korektivnog koeficijenta koji se primjenjuje u Ujedinjenoj Kraljevini nakon preuzimanja dužnosti u Budimpešti, oni se ne mogu odbiti, kao što je to utvrđeno u točkama 95. do 98. ove presude”.
U točkama 117. i 118. pobijane presude, Službenički je sud smatrao da su zahtjevi za naknadu neimovinske štete tužiteljâ bili usko povezani sa zahtjevom za poništenje i da ih je, slijedom toga, trebalo odbiti zbog odbijanja potonjih.
Postupak pred Općim sudom i zahtjevi stranaka
Žalbom podnesenom tajništvu Općeg suda 20. lipnja 2016. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak. Dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda istog dana, tužitelji su podnijeli zahtjev za zaštitu identiteta, koji je Opći sud prihvatio odlukom od 15. srpnja 2016.
CEPOL je 21. rujna 2016. podnio odgovor na žalbu.
Opći je sud 1. prosinca 2016., nakon obrazloženog zahtjeva tužitelja, odobrio drugu razmjenu podnesaka, u skladu s člankom 201. stavkom 1. Poslovnika Općeg suda. Stranke su podnijele navedene podneske u za to određenom roku.
Dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda 11. travnja 2017. tužitelji su uputili obrazloženi zahtjev na temelju članka 207. stavka 1. Poslovnika, kako bi bili saslušani u okviru usmenog dijela postupka. Na prijedlog suca izvjestitelja, Opći sud (žalbeno vijeće) prihvatio je taj zahtjev te je, u skladu s time, otvoren usmeni dio postupka.
Opći je sud 20. rujna 2017., primjenom članka 28. stavaka 1. do 3. Poslovnika i na prijedlog žalbenog vijeća, odlučio uputiti ovaj predmet proširenom sastavu suda.
Dopisima tajništvu Općeg suda od 9. studenoga 2017., Opći je sud pozvao stranke da, u okviru mjera upravljanja postupkom predviđenih člankom 89. Poslovnika, pisanim putem odgovore na dva pitanja koja se odnose na dopuštenost tužbenog zahtjeva za poništenje iznesenog u prvom stupnju. Konkretno, prvim od tih pitanja, Opći je sud pitao stranke u kojoj mjeri članak 1. pobijane odluke nanosi tužiteljima štetu, s obzirom na to da predviđa, s jedne strane, da „[se] od cjelokupnog osoblja očekuje da preuzme svoje dužnosti u novom sjedištu CEPOL‑a […] u Budimpešti 1. listopada 2014. ili do datuma dogovorenog između [d]irektora i člana osoblja” i, s druge strane, da „će se nepoštovanje ove upute smatrati ostavkom s učinkom od 30. rujna 2014.”. U tom pogledu, Opći sud pozvao je stranke da pojasne treba li se članak 1. pobijane odluke tumačiti na način da se za člana osoblja koji nije stupio na dužnost 1. listopada 2014. automatski treba smatrati da je podnio ostavku, bez preispitivanja pojedinačnih slučajeva.
Stranke su udovoljile tom zahtjevu u zadanim rokovima.
U okviru mjera upravljanja postupkom iz točke 38. ove presude, Opći je sud također pozvao stranke da odgovore usmeno tijekom rasprave na tri pitanja koja se odnose na meritum spora i na pitanje o ispitivanju, od strane Službeničkog suda, dopuštenosti njihova zahtjeva za naknadu imovinske štete koju su navodno pretrpjeli. Konkretno, potonjim je pitanjem Opći sud pitao stranke je li Službenički sud odlučio o postojanju izravne veze između tog zahtjeva i onog za poništenje pobijane odluke i odluka o odbijanju žalbi i, prema potrebi, je li u dovoljnoj mjeri obrazložio svoje zaključke u tom pogledu.
Opći je sud na raspravi 16. siječnja 2018. saslušao izlaganja i odgovore stranaka na pitanja koja im je postavio u pisanom i usmenom obliku.
Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
slijedom toga:
–
poništi pobijanu odluku i, po potrebi, odluke kojima se odbijaju žalbe;
–
naloži CEPOL‑u naknadu pretrpljene imovinske i neimovinske štete;
–
naloži CEPOL‑u snošenje troškova prvostupanjskog i drugostupanjskog postupka.
CEPOL od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu;
–
potvrdi pobijanu presudu;
–
naloži tužiteljima snošenje troškova prvostupanjskog i drugostupanjskog postupka.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi žalitelji iznose tri žalbena razloga. Svojim prvim dvama žalbenim razlozima, koji se temelje, prvi, na pogrešci koja se tiče prava u primjeni članka 47. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika te, drugi, na pogrešci koja se tiče prava u tumačenju stečenih prava žalitelja i ugovornih odredbi koje ih vežu s CEPOL‑om i u primjeni načela dobre uprave i dužnosti brižnog postupanja kao i na povredi načela jednakog postupanja i obveze obrazlaganja i na iskrivljavanju činjenica, žalitelji napadaju odbijanje njihovih zahtjeva za poništenje. Svojim trećim žalbenim razlogom, koji se, među ostalim, temelji na povredi članka 90. Pravilnika o osoblju, napadaju odbijanje njihova zahtjeva za naknadu imovinske štete koju su navodno pretrpjeli.
S druge strane, žalitelji izričito ne osporavaju to što je Službenički sud odbio zahtjev za naknadu navodno pretrpljene neimovinske štete. U svojoj žalbi žalitelji samo navode da je ta šteta izravno povezana s njihovim zahtjevima za poništenje. Međutim, kao što to proizlazi iz točke 32. ove presude, Službenički je sud smatrao, u točkama 117. i 118. pobijane presude, da je zahtjev za naknadu navodno pretrpljene neimovinske štete bio usko povezan sa zahtjevom za poništenje pa ih stoga treba odbiti slijedom odbijanja potonjeg.
U tim okolnostima, valja ispitati, kao prvo, odbijanje zahtjeva za poništenje tužiteljâ pobijanom presudom i, kao drugo, odbijanje, tom istom presudom zahtjeva za naknadu navodno pretrpljene imovinske štete.
Odbijanje zahtjeva za poništenje podnesenog u prvom stupnju
Uvodno, treba podsjetiti da je u točkama 53. do 99. pobijane presude Službenički sud odbio zahtjev za poništenje tužiteljâ kao neosnovan. Prethodno, u točkama 47. do 49. pobijane presude Službenički je sud smatrao da se pobijanom odlukom tužiteljima nanosi šteta. U točki 51. navedene presude zaključio je da odluke o odbijanju žalbi sadržavaju, u odnosu na pobijanu odluku, nova stajališta CEPOL‑ova tijela nadležnog za sklapanje ugovora kao odgovor na zahtjeve i argumente koje su naveli žalitelji u svojim žalbama i da, slijedom toga, treba odlučiti o zakonitosti kako pobijane odluke tako i odluka o odbijanju žalbi.
CEPOL nije podnio protužalbu sukladno članku 202. stavku 1. Poslovnika, kojom se traži poništenje odluka Službeničkog suda o dopuštenosti zahtjeva za poništenje žaliteljâ.
Treba, međutim, napomenuti da, odlučujući o žalbi na temelju članka 9. Priloga I. Statutu Suda Europske unije, Opći sud može, u skladu s člankom 129. Poslovnika u svakom trenutku po službenoj dužnosti ispitati apsolutne zapreke vođenju postupka. Budući da su pretpostavke za dopuštenost tužbe na temelju članaka 90. i 91. Pravilnika o osoblju kogentne naravi, Opći sud ih prema potrebi treba ispitati po službenoj dužnosti, pod uvjetom da je prethodno pozvao stranke da podnesu svoja očitovanja. Postojanje akta kojim se nanosi šteta u smislu članka 90. stavka 2. i članka 91. stavka 1. Pravilnika o osoblju nužni je uvjet dopuštenosti svake tužbe koju dužnosnici i službenici Unije mogu podnijeti protiv institucija i agencija Unije kojima pripadaju (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. srpnja 2011., Komisija/Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
, t.
129.
do
131.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju Opći sud smatra da treba ispitati po službenoj dužnosti je li Službenički sud osnovano smatrao, u točkama 47. do 49. pobijane presude, da se pobijanom odlukom žaliteljima nanosi šteta. U tom pogledu, važno je naglasiti da štetu nanose samo mjere koje je izdalo nadležno tijelo i koje sadržavaju konačno zauzimanje stajališta uprave koje stvara obvezne pravne učinke takve prirode da izravno i trenutačno utječu na tužiteljeve interese na način da značajno mijenjaju njegov pravni položaj (rješenje od 13. prosinca 2011., Marcuccio/Komisija,
T‑311/09 P
,
EU:T:2011:734
, t.
74.
).
U odgovoru na mjere upravljanja postupkom Općeg suda iz točke 38. ove presude, CEPOL je tvrdio da pobijana odluka ne nanosi štetu žaliteljima jer je njome u članku 1. predviđeno da se od njih očekuje da preuzmu svoje dužnosti u novom sjedištu CEPOL‑a u Budimpešti 1. listopada 2014. ili do datuma dogovorenog s direktorom CEPOL‑a. Naime, prema mišljenju CEPOL‑a, članak 1. pobijane odluke u tom pogledu samo potvrđuje odluku zakonodavca Unije da prenese CEPOL‑ovo sjedište iz Bramshilla u Budimpeštu. Budući da se ta odredba odnosi na datum preuzimanja dužnosti članova osoblja CEPOL‑a u Budimpešti, njome se njih samo podsjeća na obveze koje imaju na temelju članka 20. Pravilnika o osoblju, kojim se predviđa da dužnosnik boravi u mjestu zaposlenja ili na takvoj udaljenosti od njega koja mu omogućuje nesmetano obavljanje poslova.
CEPOL također tvrdi da navod iz članka 1. pobijane odluke – u skladu s kojim se „nepoštovanje upute [prema kojoj se očekivalo da svi članovi osoblja preuzmu svoje dužnosti u novom sjedištu CEPOL‑a u Budimpešti 1. listopada 2014. ili do datuma dogovorenog s direktorom] smatra ostavkom s učinkom od 30. rujna 2014.” – ne sadržava niti jedan element odlučivanja.
Naime, s jedne strane, tim se navodom samo obavještava CEPOL‑ovo osoblje o ugovornim posljedicama koje proizlaze iz odbijanja člana osoblja da preuzme dužnost u Budimpešti. Takvo odbijanje, po definiciji, nije djelovanje CEPOL‑ova direktora, ali je propust dotičnog člana osoblja čija je pravna posljedica ostavka. Upućivanje na „uputu” CEPOL‑ova ravnatelja ničim ne mijenja taj zaključak, jer taj izraz jednostavno upućuje na pojmove koji nisu tehničke prirode, u prvoj rečenici članka 1. pobijane odluke.
S druge strane, za člana CEPOL‑ova osoblja koji nije postupio u skladu s tom „uputom” ne bi se automatski smatralo da je podnio ostavku bez provođenja pojedinačnog ispitivanja njegova posebnog slučaja. Datum preuzimanja dužnosti naveden u prvoj rečenici članka 1. pobijane odluke nije bio apsolutne prirode, jer su članovi CEPOL‑ova osoblja imali mogućnost dogovoriti se o kasnijem datumu preuzimanja dužnosti s CEPOL‑ovim direktorom. To ne samo da proizlazi iz teksta članka 1. sporne odluke, nego je i svojstveno novoj situaciji primjenjivoj na sve CEPOL‑ove zaposlenike, koja nužno dovodi do mnoštva pojedinačnih slučajeva. Dakle, jednoj članici CEPOL‑ova osoblja odobren je rad na daljinu od kuće u Ujedinjenoj Kraljevini od listopada 2014. do isteka njezina ugovora, 31. prosinca iste godine.
Žalitelji tvrde da im je pobijanom odlukom nanesena šteta jer se njome određuje njihovo preraspoređivanjeiz Bramshilla u Budimpeštu. Osobito, s jedne strane, tužitelji tvrde da je ta odluka po njih imala financijske učinke, s obzirom na znatno smanjenje primitaka od rada na koje su trebali pristati zbog razlike između korektivnih koeficijenata za Ujedinjenu Kraljevinu odnosno Mađarsku. Privatni život žalitelja također je narušen. FN bio je prisiljen nastaviti uzdržavati svoju suprugu i pastorke koji su ostali u Ujedinjenoj Kraljevini, dok je FQ bila prisiljena uzeti dva mjeseca neplaćenog dopusta i mjesec dana godišnjeg odmora da bi prodala što je prije moguće kuću u Francuskoj koja je bila u njezinu vlasništvu i za koju više nije mogla plaćati troškove održavanja, ni mjesečnih rata. U potporu svojoj argumentaciji, žalitelji se pozivaju na presudu od 11. srpnja 1996., Aubineau/Komisija (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), koja se odnosila na preraspoređivanje člana privremenog osoblja, ali bez isticanja pitanja dopuštenosti.
Osim toga, žalitelji tvrde, u vezi sa svojim pravnim interesom, da su mogli pobijati samo pobijanu odluku da bi osporili svoje preraspoređivanje u Budimpeštu.
Žalitelji također ističu da se za člana CEPOL‑ova osoblja koji nije preuzeo dužnost u Budimpešti 1. listopada 2014., osim ako s CEPOL‑ovim direktorom nije dogovorio drugi datum, automatski smatralo da je podnio ostavku. U tom pogledu, s jedne strane, žalitelji ističu da nije provedeno ispitivanje u pojedinačnom slučaju. Nadalje, nije donesena nijedna pojedinačna odluka u pogledu članova CEPOL‑ova osoblja koji nisu preuzeli svoje dužnosti u Budimpešti u dogledno vrijeme. S druge strane, žalitelji tvrde da je Opći sud počinio očitu pogrešku utvrdivši, u točki 57. pobijane presude, da se odbijanje jednog od članova CEPOL‑ova osoblja da preuzme dužnost u Budimpešti 1. listopada 2014.„moglo smatrati, u ovom slučaju, kao da zavređuje otkaz”. Na taj je način Službenički sud dao do znanja da se za takvo odbijanje ne može smatrati da zavređuje otkaz. Međutim, prema mišljenju žalitelja, iz teksta članka 1. pobijane odluke proizlazi da će se takvo odbijanje smatrati „ostavkom”.
U tom pogledu, valja utvrditi da pobijana odluka i odluke o odbijanju žalbe u biti sadržavaju dva dijela. Prvi dio odnosi se na premještanje CEPOL‑ova sjedišta iz Bramshilla u Budimpeštu i financijske posljedice koje takvo premještanje može imati za cjelokupno CEPOL‑ovo osoblje. Drugi se odnosi na situaciju članova osoblja koji ne žele preuzeti dužnost u novom CEPOL‑ovu sjedištu u Budimpešti u dogledno vrijeme.
Prvi dio
U točki 48. pobijane presude Službenički je sud smatrao da je CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora pobijanom odlukom odlučilo i o mjestu i o datumu ponovnog zaposlenja CEPOL‑ova osoblja. U točki 49. pobijane presude Službenički sud temeljio se na presudi od 24. veljače 1981., Carbognani i Coda Zabetta/Komisija (
161/80 i 162/80
,
EU:C:1981:51
), sa zaključkom da pobijanu odluku, iako provodi opći akt Vijeća i Parlamenta, treba smatrati odlukom kojom se nanosi šteta tužiteljima jer se njome mijenja njihovo mjesto zaposlenja u navodno nezakonitim okolnostima.
Potrebno je, međutim, napomenuti da se pobijanom odlukom ni na koji način ne mijenja mjesto zaposlenja tužitelja. U tom pogledu, valja podsjetiti da prijenos CEPOL‑ova sjedišta proizlazi iz sporazuma država članica i, kao što to proizlazi iz treće uvodne izjave pobijane odluke i odluka o odbijanju žalbi, akta zakonodavca Unije. Stoga su se, s jedne strane, države članice 8. listopada 2013. usuglasile da će, čim napusti lokaciju u Bramshillu, CEPOL biti smješten u Budimpešti. S druge strane, zakonodavac Unije izmijenio je člankom 1. Uredbe br. 543/2014 članak 4. Odluke 2005/681 na način da sjedište CEPOL‑a više nije u Bramshillu nego u Budimpešti. Tako mijenjajući CEPOL‑ovo sjedište, države članice i – kao što je to istaknuo Službenički sud u točki 59. pobijane presude – zakonodavac, odlučili su da se CEPOL‑ovo osoblje treba prerasporediti iz Bramshilla u Budimpeštu. Naime, budući da, s jedne strane, članak 20. Pravilnika o osoblju nalaže osoblju boravak u mjestu zaposlenja ili blizu njega i da je, s druge strane, CEPOL‑ovo sjedište njegovo mjesto rada, osoblje te agencije u načelu je raspoređeno u njezinu sjedištu.
Slijedom toga, u članku 1. pobijane odluke, CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora podsjetilo je na načelo preraspoređivanja osoblja kako je odlučeno zajedničkim dogovorom država članica od 8. listopada 2013. i člankom 4. Odluke 2005/681, kako je izmijenjena Uredbom br. 543/2014. Na taj način, CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije karakteristično izmijenilo pravni položaj tužitelja, koji je u tom pogledu proizlazio iz tog zajedničkog dogovora država članica od 8. listopada 2013. i članka 4. Odluke 2005/681, kako je izmijenjena Uredbom br. 543/2014. Članak 1. pobijane odluke stoga ne nanosi tužitelju štetu u tom pogledu.
Ni presuda od 24. veljače 1981., Carbognani i Coda Zabetta/Komisija (
161/80 i 162/80
,
EU:C:1981:51
), na koju se poziva Službenički sud u točki 49. pobijane presude, ni ona od 11. srpnja 1996., Aubineau/Komisija (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), na koju se pozivaju tužitelji, ne dovodi u pitanje taj zaključak. Naime, te se dvije presude odnose na situacije različite od ove u predmetnom slučaju. Ni u jednom od tih predmeta nije bilo pitanje, kao u ovom slučaju, preraspoređivanja o kojem su odlučile države članice ili zakonodavac i predmetna institucija ga je samo pobijanim aktom materijalno provela u općem smislu. Naprotiv, oba predmeta odnosila su se na pojedinačne akte čije je donošenje pretpostavljalo izvršavanje diskrecijske ovlasti uprave. Dakle, u predmetu u kojem je donesena presuda od 24. veljače 1981., Carbognani i Coda Zabetta/Komisija (
161/80 i 162/80
,
EU:C:1981:51
), radilo se o pojedinačnim aktima za koje se moglo objektivno smatrati da se odnose na preraspoređivanje dvaju dužnosnika s vanjskog radnog mjesta u Rimu (Italija) u sjedište Komisije Europskih zajednica u Bruxellesu (Belgija), na temelju opće odluke o uspostavi sustava rotacije, koji je upravi davao diskrecijsku ovlast te joj omogućio da, među ostalim, uzme u obzir posebne poteškoće službe ili osobne probleme koji utječu na zainteresirane osobe (presuda od 24. veljače 1981., Carbognani i Coda Zabetta/Komisija,
161/80 i 162/80
,
EU:C:1981:51
, t.
4.
do
9.
i
12.
do
15.
).
Također, u predmetu u kojem je donesena presuda od 11. srpnja 1996., Aubineau/Komisija (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), odluka kojom je član privremenog osoblja preraspoređen bez svojeg pristanka iz Bruxellesa u Ispru (Italija), pobijana je ne kao posljedica akta zakonodavca, već s obrazloženjem da unutar Glavne uprave Komisije u kojoj je bio zaposlen nije bilo radnih mjesta koja su odgovarala njegovim kvalifikacijama (presuda od 11. srpnja 1996., Aubineau/Komisija,
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
, t.
1.
do
4.
).
Usto, što se tiče novčanih prava tužitelja koja proizlaze iz Pravilnika o osoblju, valja podsjetiti na tekst članka 64. prvog stavka Pravilnika o osoblju koji se analogno primjenjuje na privremeno i ugovorno osoblje na temelju članka 20. stavka 1. i članka 92. Uvjeta zaposlenja: „ [n]akon obveznog oduzimanja iznosa utvrđenih ovim Pravilnikom o osoblju ili nekom provedbenom uredbom, dužnosnikovi primici od rada izraženi u eurima ponderiraju se prema stopi koja je veća, manja ili jednaka 100 %, ovisno o uvjetima života u različitim mjestima rada. Iz toga proizlazi da određivanje korektivnog koeficijenta koji se primjenjuje na osoblje agencije kao što je CEPOL nije u diskreciji njegova tijela za sklapanje ugovora, nego je posljedica uvjeta života u mjestu rada. Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 60. i 61. ove presude, promjene mjesta rada tužitelja proizlaze iz zajedničkog dogovora država članica od 8. listopada 2013. i članka 1. Uredbe br. 543/2014. Stoga valja zaključiti da je primjena, na tužitelje, korektivnog koeficijenta za Mađarsku umjesto onog za Ujedinjenu Kraljevinu samo mehanička posljedica zajedničkog dogovora država članica od 8. listopada 2013. i članka 1. Uredbe br. 543/2014, s jedne strane, i članka 64. prvog stavka Pravilnika o osoblju, s druge strane, kojima pobijana odluka i odluke o odbijanju žalbi u tom pogledu nisu ništa dodale niti mijenjale.
Iz toga slijedi da prvi dio pobijane odluke i odluka o odbijanju žalbi, s obzirom na to da nisu izmijenile pravni položaj tužitelja, njima nisu nanijele štetu.
Drugi dio
Valja podsjetiti da se, kako je to navedeno u članku 1. pobijane odluke, od cjelokupnog CEPOL‑ova osoblja očekivalo da preuzme svoje dužnosti u novom sjedištu CEPOL‑a u Budimpešti 1. listopada 2014. ili do datuma dogovorenog između CEPOL‑ova direktora i dotičnog člana osoblja, te da će se nepoštovanje te upute smatrati ostavkom s učinkom od 30. rujna 2014. To je članovima CEPOL‑ova osoblja ostavilo dvije mogućnosti. Oni su pravodobno mogli preuzeti svoje dužnosti u novom sjedištu CEPOL‑a u Budimpešti, ili ih ne preuzeti. U ovom slučaju, tužitelji su odabrali prvu mogućnost. Kao što je to Službenički sud utvrdio u točki 57. pobijane presude, CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora o radu stoga nije u odnosu na njih primijenilo ono što je navedeno u članku 1. pobijane odluke.
Da bi se pravna situacija tužitelja izmijenila u smislu sudske prakse navedene u točki 50. ove presude, taj navod treba odražavati ne samo jednostavnu namjeru CEPOL‑ova tijela nadležnog za sklapanje ugovora da zauzme opći pristup na temelju kojeg namjerava usvojiti buduće pojedinačne odluke, nego i konačno utvrditi opća provedbena pravila od kojih CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora načelno ne može odstupiti da bi ocijenilo pojedinačne situacije članova CEPOL‑ova osoblja koji se nisu pojavili u novom CEPOL‑ovu sjedištu na određeni datum (vidjeti u tom smislu presude od 20. studenoga 2008., Italija/Komisija,
T‑185/05
,
EU:T:2008:519
, t.
41.
i
47.
, i od 13. prosinca 2016., IPSO/ESB,
T‑713/14
,
EU:T:2016:727
, t.
19.
do
22.
).
U ovom slučaju, valja utvrditi da pobijana odluka konačno ne određuje nikakvo pravilo te vrste. Kao što to pravilno ističe CEPOL, činjenica da član CEPOL‑ova osoblja nije preuzeo svoje dužnosti u novom sjedištu u Budimpešti 1. listopada 2014. nije imala za automatsku posljedicu ostavku s 30. rujna bez pojedinačnog ispitivanja njegova konkretna slučaja. Naime, budući da se izostanak s radnog mjesta može objasniti različitim razlozima, sama okolnost da član CEPOL‑ova osoblja nije u njegovu novom sjedištu u Budimpešti u dogledno vrijeme ne može se tumačiti kao akt ostavke.
U tom pogledu, kao prvo, valja istaknuti da pobijana odluka daje prostor za pregovaranje CEPOL‑ovu direktoru i članovima osoblja. S jedne strane, kao što je to navedeno u točki 29. pobijane presude, članak 2. treći stavak te odluke predviđa mogućnost pojedinačnih pregovora u vezi s otkaznim rokom između CEPOL‑ova direktora i članova osoblja koji se ne žele pridružiti novom sjedištu CEPOL‑a u Budimpešti.
S druge strane, u skladu s člankom 1. pobijane odluke, članovi CEPOL‑ova osoblja koji se žele pridružiti njegovu novom sjedištu u Budimpešti mogu se dogovoriti s direktorom CEPOL‑a o datumu preuzimanja dužnosti nakon 1. listopada 2014.
Kao drugo, iz spisa u prvostupanjskom postupku proizlazi da su članovima CEPOL‑ova osoblja koji nisu pravodobno preuzeli svoje dužnosti u novom sjedištu CEPOL‑a u Budimpešti poslane pojedinačne odluke kojima je CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora „odlučilo prihvatiti [njihovu] ostavku”, nakon što je provjerilo da ne postoji medicinski razlog njihova nepojavljivanja.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je donošenjem pobijane odluke CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora definiralo opći pristup na temelju kojeg je namjeravalo, primjenom relevantnih odredaba, naknadno donijeti pojedinačne odluke kojom se, prema potrebi, utvrđuje ostavka CEPOL‑ovih službenika koji nisu pravodobno preuzeli svoje dužnosti u novom sjedištu CEPOL‑a u Budimpešti, uzimajući u obzir specifičnu situaciju svakoga od njih.
Valja stoga zaključiti da drugi dio pobijane odluke nije nanio štetu žaliteljima.
Slijedom toga, nakon saslušanja stranaka, valja po službenoj dužnosti utvrditi da je Službenički sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije proglasio nedopuštenima zahtjeve za poništenje podnesene u prvom stupnju.
Iz toga slijedi da pobijanu presudu treba ukinuti u dijelu u kojem zahtjev za poništenje nije proglašen nedopuštenim, a da pritom nema potrebe ispitati prva dva žalbena razloga, kojima žalitelji napadaju meritorno odbijanje njihovih zahtjeva za poništenje podnesenih u prvom stupnju.
Odbijanje zahtjeva za naknadu štete podnesenih u prvom stupnju
U okviru trećeg žalbenog razloga, žalitelji Službeničkom sudu prigovaraju da je počinio pogrešku koja se tiče prava u ocjeni njihova zahtjeva za naknadu imovinske štete. Tužitelji ističu dva prigovora u prilog svojoj argumentaciji.
Svojim prvim prigovorom žalitelji tvrde, u biti, da je Opći sud pogrešno odbacio, u točkama 106. do 110. pobijane presude, tužbeni zahtjev za naknadu pretrpljene imovinske štete kao nedopuštene zbog nepoštovanja zahtjeva koji se odnose na predsudski postupak iz članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju. U prilog tom prigovoru, žalitelji navode više odluka suda Unije, iz kojih proizlazi da je zahtjev za naknadu štete usko povezan sa zahtjevom za poništenje dopušten kao sporedan potonjem a da mu pritom ne mora nužno prethoditi zahtjev za odštetu i, ovisno o slučaju, žalba protiv njegova odbijanja. Međutim, s jedne strane, u odgovoru na pisano pitanje Općeg suda iz točke 40. ove presude, žalitelji su tvrdili da Službenički sud nije stvarno ispitao postojanje izravne veze između njihova zahtjeva za poništenje i naknade štete. S druge strane, žalitelji ističu da je predmet njihova zahtjeva za naknadu štete podnesenog u prvostupanjskom postupku upravo naknada štete izravno povezane s pobijanom odlukom. U tim okolnostima, navedenom zahtjevu prema njihovu mišljenju nije trebala prethoditi žalba.
Svojim drugim prigovorom, žalitelji u biti tvrde da, s obzirom na to da odbijanje zahtjeva za poništenje u prvostupanjskom postupku sadržava pogrešku, valja također sankcionirati Službenički sud jer je u točki 111. pobijane presude presudio da zahtjev za naknadu materijalne štete mora, pod pretpostavkom da je usko povezan sa zahtjevom za poništenje, odbaciti kao posljedicu odbijanja potonjeg zahtjeva.
CEPOL osporava argumente žalitelja.
U pobijanoj presudi Službenički je sud utvrdio dva razloga za odbijanje zahtjeva za naknadu imovinske štete žalitelja.
S jedne strane, u točki 110. pobijane presude, Službenički je sud zahtjev za naknadu imovinske štete žalitelja odbacio kao nedopušten jer nisu bili poštovani zahtjevi vezani uz predsudski postupak. Da bi došao do tog zaključka, Službenički je sud, u točki 108. pobijane presude utvrdio da u pobijanoj odluci CEPOL‑ovo tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije pojedinačno za svakog od žalitelja zauzelo stajalište o novčanim posljedicama koje proizlaze iz Pravilnika o osoblju. U točki 109. pobijane presude Službenički je sud utvrdio da su žalitelji od CEPOL‑ova tijela nadležnog za sklapanje ugovora tek u svojim pojedinačnim žalbama službeno zatražili da se prilikom preuzimanja dužnosti odrede mjere za pravičnu nadoknadu smanjenja njihova neto dohotka, koje posebno u ovom slučaju proizlazi iz primjene korektivnog koeficijenta za Mađarsku. Službenički je sud iz toga zaključio da je to zahtjev u smislu članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju, čije je odbijanje u okviru odluka o odbijanju žalbi trebao biti predmet žalbe. Međutim, prema mišljenju Službeničkog suda, žalitelji nisu podnijeli žalbu protiv tog odbijanja prije podnošenja tužbe u prvom stupnju.
S druge strane, u točki 111. pobijane presude, Službenički je sud utvrdio da, u svakom slučaju, čak i pod pretpostavkom da je usko povezan sa zahtjevom za poništenje, zahtjev za naknadu materijalne štete treba odbaciti zbog odbijanja potonjeg.
Time Službenički sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava.
Kao što to proizlazi iz točaka 51. do 74. ove presude, Službenički je sud bio obvezan odbaciti zahtjev za poništenje u prvostupanjskom postupku kao nedopušten u dijelu u kojem je bio podnesen protiv akta kojim se ne nanosi šteta. Službenički je sud stoga mogao zaključiti, u točki 111. pobijane presude, da zahtjev žaliteljâ za naknadu materijalne štete, pod pretpostavkom da je usko povezan s njihovim zahtjevom za poništenje, treba odbaciti zbog odbijanja potonjih. Stoga, čak i pod pretpostavkom da žalitelji u okviru svojeg prvog prigovora osnovano tvrde da je Opći sud počinio pogrešku time što nije utvrdio postojanje izravne veze između tog zahtjeva i zahtjeva za naknadu materijalne štete, Službeničkom se sudu ne može prigovoriti da je odbio potonji zahtjev.
Posljedično, treći žalbeni razlog valja odbiti.
O tužbi u prvom stupnju
Tužba podnesena u prvom stupnju na temelju članka 4. Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (
SL 2016., L 200, str. 137
.), u slučaju u kojem Opći sud ukine odluku Službeničkog suda, ali smatra da stanje postupka dopušta odlučivanje, sudsko vijeće koje odlučuje o žalbi može odlučiti o sporu. Tomu je tako i u ovom slučaju.
Uvodno, valja podsjetiti da se pobijana presuda ukida samo u dijelu u kojem Službenički sud nije proglasio nedopuštenim zahtjev za poništenje podnesen u prvom stupnju. Nasuprot tomu, kao što je to utvrđeno u točkama 76. do 85. ove presude, pobijana presuda svejedno je osnovana u dijelu u kojem se njome odbija zahtjev žaliteljâ za naknadu navodno pretrpljene imovinske štete. Kada je riječ o situaciji u kojoj je Službenički sud odbio zahtjev žalitelja za naknadu navodne neimovinske štete, on nije bio osporen u okviru ove žalbe (vidjeti točku 45. ove žalbe).
Stoga je na Općem sudu da konačno odluči samo o njihovu zahtjevu za poništenje podnesenom u prvom stupnju. Zbog razloga iznesenih u točkama 49. do 75. ove presude, valja smatrati da se taj zahtjev treba proglasiti nedopuštenim.
Troškovi
U skladu s člankom 211. stavkom 2. Poslovnika Općeg suda, kad žalba nije osnovana ili kad je osnovana i Opći sud sam konačno odluči o sporu, Opći sud odlučuje o troškovima. Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 211. stavka 1. istoga poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Međutim, u skladu s člankom 211. stavkom 4. Poslovnika, u situaciji u kojoj je žalbu podnio dužnosnik ili drugi službenik institucije, Opći sud može, odstupajući od članka 134. stavka 1. istog poslovnika razdijeliti troškove među strankama ako to zahtijeva pravičnost.
U ovom slučaju, žalitelji nisu uspjeli sa svojim zahtjevom u žalbenom kao i u prvostupanjskom postupku, a CEPOL je zatražio da im se naloži snošenje troškova. Međutim, iz razloga pravičnosti, Opći sud smatra da je s obzirom na sve okolnosti slučaja pravedno naložiti da svaka stranka snosi vlastite troškove u obama postupcima.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (žalbeno vijeće),
proglašava i presuđuje:

1.
Ukida se presuda Službeničkog suda Europske unije (treće vijeće) od 11. travnja 2016. FN i dr./CEPOL (F‑41/15 DISS II) u dijelu u kojem njome nije odbačen zahtjev za poništenje koji su podnijeli FN, FP i FQ.

2.
Odbija se zahtjev za poništenje koji su u predmetu F‑41/15 DISS II Službeničkom sudu podnijeli FN, FP i FQ.

3.
Žalba se odbija u preostalom dijelu.

4.
FN, FP i FQ, s jedne strane, i Agencija Europske unije za osposobljavanje u području izvršavanja zakonodavstva (CEPOL), s druge strane, snosit će svaki svoje troškove žalbenog postupka i prvostupanjskog postupka.

Jaeger
Van der Woude
Frimodt Nielsen
Kanninen
Gratsias
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 25. listopada 2018.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski