CELEX: 62021CJ0003
Zahtjev za prethodnu odluku
Socijalna sigurnost radnika migranata
Uredba (EZ) br. 883/2004
Koordinacija sustava socijalne sigurnosti
Obiteljska davanja
Retroaktivno plaćanje
Preseljenje korisnika u drugu državu članicu
Članak 81.
Pojam ‚zahtjev’
Članak 76. stavak 4.
Dužnost uzajamnog informiranja i suradnje
Nepoštovanje
Rok zastare od dvanaest mjeseci
Načelo djelotvornosti

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 76. stavka 4. i članka 81. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (
SL 2004., L 166, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160. i ispravak
SL 2020., L 415, str. 88
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između, s jedne strane, tužiteljice u glavnom postupku, osobe FS, i, s druge strane, Chief Appeals Officera (Glavni službenik koji odlučuje o pritužbama), Social Welfare Appeals Officea (Ured za žalbe u području socijalne zaštite, Irska), Minister for Employment Affairs (Ministarstvo rada) i Minister for Social Protection (Ministarstvo socijalne zaštite), u vezi s odbijanjem zahtjeva za retroaktivnu isplatu obiteljskih doplataka koji je podnijela osoba FS.
Pravni okvir
Pravo Unije
Člankom 76. stavcima 4. i 5. Uredbe br. 883/2004, naslovljenim „Suradnja” određuje se:
„4.   Ustanove i osobe obuhvaćene ovom Uredbom imaju dužnost uzajamnog informiranja i surađivanja s ciljem osiguranja pravilne primjene ove Uredbe.
Ustanove, u skladu s načelima dobre uprave, odgovaraju na sve upite unutar opravdanog vremenskog razdoblja i s time u vezi osobi na koju se to odnosi pružaju sve potrebne podatke za ostvarivanje prava koja su im zajamčena ovom Uredbom.
Dotične osobe moraju obavijestiti ustanove nadležne države članice i države članice boravišta što je prije moguće o svim promjenama njihove osobne ili obiteljske situacije koje utječu na njihova prava na davanja na temelju ove Uredbe.
5.   Nepoštovanje obveza o obavješćivanju navedenih u trećem podstavku stavka 4. može dovesti do primjene proporcionalnih mjera u skladu s nacionalnim pravom. Unatoč tomu, te mjere su jednake onima koje se primjenjuju u sličnim situacijama na temelju domaćeg prava i ne onemogućavaju ili pretjerano otežavaju u praksi podnositeljima zahtjeva ostvarivanje prava koja su im omogućena prema ovoj Uredbi.”
Članak 81. te uredbe, naslovljen „Zahtjevi, izjave ili žalbe”, predviđa:
„Svi zahtjevi, izjave ili žalbe koje su trebale biti podnesene, primjenom zakonodavstva jedne države članice, unutar određenog razdoblja nekom tijelu, ustanovi ili sudu te države članice prihvaćaju se ako se podnesu unutar istog razdoblja odgovarajućem tijelu, ustanovi ili sudu druge države članice. U tom slučaju tijelo, ustanova ili sud koji zaprimi zahtjev, prijavu ili žalbu, iste prosljeđuje bez odgode nadležnom tijelu, ustanovi ili sudu prve države članice, izravno ili putem nadležnih tijela dotičnih država članica. Datum na koji su takvi zahtjevi, prijave ili žalbe podnesene tijelu, ustanovi ili sudu druge države članice smatra se datumom njihove predaje nadležnom tijelu, ustanovi ili sudu.”
Irsko pravo
Social Welfare Consolidation Act 2005 (pročišćeni tekst Zakona o socijalnoj zaštiti iz 2005.) od 27. studenoga 2005., u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon iz 2005.), predviđa da osoba s kojom uzdržavano dijete uobičajeno boravi ima pravo na obiteljske doplatke za to dijete te se naziva „ovlaštena osoba”.
Članak 241. stavak 1. tog zakona navodi da se pravo na davanje ostvaruje na temelju zahtjeva podnesenog u propisanom obliku.
Na temelju članka 182. točke (k) Social Welfare (Consolidated Claims, Payment and Control) Regulations 2007 (S. I. N
o
142 of 2007.) – Prescribed time for making claim (pročišćeni tekst Uredbe iz 2007. o zahtjevima, plaćanjima i nadzoru u području socijalne zaštite (Podzakonski akt br. 142 iz 2007.) – Rok zastare za podnošenje zahtjeva), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, kada je riječ o obiteljskim doplacima, propisani rok iznosi dvanaest mjeseci od datuma na koji zainteresirana osoba ispunjava uvjete iz članka 220. i postaje ovlaštena osoba.
Članak 241. stavak 4. Zakona iz 2005. u biti pojašnjava da osoba koja zahtjev za obiteljske doplatke ne podnese u propisanom roku nema pravo zahtijevati bilo kakva retroaktivna plaćanja koja se odnose na razdoblje prije podnošenja zahtjeva, osim ako službenik koji je nadležan za početno ispitivanje zahtjeva ili za razmatranje pritužbe povezane s tim zahtjevom ne utvrdi da je kašnjenje u podnošenju zahtjeva bilo opravdano. U potonjem slučaju obiteljski doplatci isplaćuju se od prvog dana mjeseca koji slijedi nakon mjeseca u kojem je podnositelj zahtjeva postao ovlaštena osoba u smislu članka 220. tog zakona.
Članak 301. navedenog zakona, među ostalim, određuje da službenik nadležan za početno ispitivanje zahtjeva može u svakom trenutku preispitati odluku drugog nadležnog službenika ako do promjene relevantnih okolnosti dođe nakon te odluke.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Tužiteljica u glavnom postupku, rumunjska državljanka, sklopila je brak 2012. u Rumunjskoj, gdje je u prosincu 2015. rodila dijete.
Podnijela je zahtjev za obiteljske doplatke u toj državi članici, koji su joj dodijeljeni počevši od prosinca 2015. ili siječnja 2016.
U listopadu 2016. bračni drug tužiteljice u glavnom postupku preselio se u Irsku kako bi tamo radio kao zdravstveni radnik. Nije podnio zahtjev za obiteljske doplatke u toj državi članici. Kada su mu se tužiteljica u glavnom postupku i njihovo dijete krajem 2016. pridružili u Irskoj, ni ona nije podnijela zahtjev u tom smislu u toj državi članici, nego je nastavila primati rumunjske obiteljske doplatke.
Tužiteljica u glavnom postupku podnijela je 10. siječnja 2018. irskim nadležnim tijelima zahtjev za irske obiteljske doplatke.
U skladu s irskim socijalnim pravom, taj je zahtjev proglašen nepravodobnim jer je podnesen više od dvanaest mjeseci nakon datuma kada su se tužiteljica u glavnom postupku ili njezin suprug nastanili u Irskoj. U skladu s tim pravom, takav zahtjev može dovesti do retroaktivne isplate obiteljskih doplataka samo ako podnositelj zahtjeva navede opravdane razloge nepravodobnog podnošenja svojeg zahtjeva. Prema ustaljenoj praksi, međutim, okolnost da podnositelj zahtjeva nije upoznat s pravom na podnošenje zahtjeva za obiteljske doplatke ne čini takav razlog.
U ovom predmetu, s obzirom na to da tužiteljica u glavnom postupku nije navela nijedan razlog radi opravdanja, nadležna irska tijela ocijenila su da ona nije konkretno tražila retroaktivno plaćanje i da joj stoga nije bilo potrebno dodijeliti takvo plaćanje.
Stoga su potonja tijela u veljači 2018. prihvatila zahtjev za obiteljske doplatke koji je tužiteljica u glavnom postupku podnijela tim tijelima te je isplata rumunjskih obiteljskih doplataka prestala u približno istom trenutku.
Tužiteljica iz glavnog postupka zatražila je 13. kolovoza 2018. preispitivanje odluke navedenih tijela na temelju članka 301. Zakona iz 2005., ističući da je u njezinu slučaju trebalo odrediti retroaktivno plaćanje. Taj zahtjev za preispitivanje odbijen je 22. kolovoza 2018.
Budući da je žalba koju je tužiteljica u glavnom postupku podnijela 29. kolovoza 2018. Uredu za žalbe u području socijalne zaštite odbijena 12. veljače 2019., ona je 10. svibnja 2019. podnijela tužbu sudu koji je uputio zahtjev protiv te odluke o odbijanju.
Taj sud najprije ističe da tužiteljica u glavnom postupku smatra, a što on sam ne prihvaća, da činjenica da je ona korisnica rumunjskih obiteljskih doplataka čini zahtjev u smislu članka 81. Uredbe br. 883/2004, jer se „aktivni” zahtjev u Rumunjskoj trebao smatrati zahtjevom za dobivanje irskih obiteljskih doplataka na temelju tog članka 81. od trenutka kada je Irska postala nadležna država članica.
Nadalje, navedeni sud dvoji o primjenjivosti članka 76. Uredbe br. 883/2004 na spor koji se pred njim vodi, pri čemu tužiteljica u glavnom postupku tvrdi da nepoštovanje obveze predviđene tim člankom nema za učinak izuzimanje iz primjene odredaba članka 81. te uredbe. Obveza postupanja po zahtjevu neovisna je o toj obvezi, s obzirom na to da je Sud presudio da neobavještavanje ne mora nužno ugroziti kontinuitet pokrića socijalnog osiguranja.
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev smatra da, s obzirom na to da je tužiteljica u glavnom postupku povrijedila svoju obvezu obavještavanja o relevantnim promjenama svoje situacije, valja primijeniti proporcionalne mjere na temelju nacionalnog prava koje u praksi ne onemogućuju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje prava koja su dotičnim osobama dodijeljena navedenom uredbom.
U tim je okolnostima High Court (Visoki sud, Irska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Obuhvaća li pojam ‚zahtjev’, u smislu članka 81. Uredbe br. 883/2004 svaku pojedinu isplatu tekućeg periodičnog davanja koju izvršava prva država članica (koju bi zapravo trebala isplaćivati druga država članica), čak i nakon izvornog zahtjeva i izvorne odluke prve države članice o odobravanju davanja?
2.
Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, treba li obvezu iz članka 81. Uredbe br. 883/2004 (konkretno, obvezu druge države članice da prihvati zahtjev podnesen državi članici podrijetla) – u slučaju kada je zahtjev za davanje za socijalnu sigurnost nepravilno podnesen državi članici podrijetla u smislu da se morao podnijeti drugoj državi članici – smatrati potpuno neovisnom o obvezi podnositelja zahtjeva da pruži točne informacije o svojem mjestu boravišta u skladu s člankom 76. stavkom 4. Uredbe br. 883/2004, zbog čega bi druga država članica morala, u smislu članka 81., prihvatiti zahtjev koji je nepravilno podnesen državi članici podrijetla, čak i ako podnositelj zahtjeva nije pružio točne informacije o svojem mjestu boravišta u skladu s člankom 76. stavkom 4. [te uredbe] u roku za podnošenje zahtjeva predviđenom u pravu druge države članice?
3.
Treba li opće načelo djelotvornosti predviđeno u pravu Unije tumačiti na način da zahtjev – propisan u pravu države članice u kojoj se ostvaruje pravo na slobodno kretanje a prema kojem građanin [Europske u]nije, da bi ostvario retroaktivno plaćanje davanja za djecu, mora takvo davanje u toj državi članici zatražiti u roku od dvanaest mjeseci propisanom u pravu te države članice – u okolnostima poput onih u predmetnom slučaju (osobito kada je građanin Unije koji ostvaruje prava na slobodno kretanje povrijedio obvezu iz članka 76. stavka 4. da tijela za socijalnu sigurnost svoje države članice podrijetla obavijesti o promjeni svoje zemlje boravišta) onemogućuje pristup pravima koja proizlaze iz prava Unije?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 81. Uredbe br. 883/2004 tumačiti na način da se pojam „zahtjev” u smislu tog članka odnosi samo na izvorni zahtjev koji je na temelju zakonodavstva države članice podnijela osoba koja je potom koristila svoje pravo na slobodno kretanje ili se odnosi i na „tekući” zahtjev, koji nastaje prilikom periodične isplate davanja koju izvršavaju tijela te države članice, a koju je u trenutku njezina izvršenja u pravilu dužna izvršiti druga država članica.
Kada je riječ o tumačenju odredbe prava Unije, u skladu s dobro ustanovljenom praksom Suda, potrebno je uzeti u obzir ne samo njezin tekst već i njezin kontekst te ciljeve propisa kojeg je ona dio, pri čemu se nastanak odredbe prava Unije može također pokazati važnim za njezino tumačenje (vidjeti u tom smislu presudu od 8. svibnja 2019., Inspecteur van de Belastingdienst,
C‑631/17
,
EU:C:2019:381
, t.
29.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju Sud je već presudio da, što se tiče članka 83. Uredbe Vijeća br. 4 od 3. prosinca 1958. kojom se utvrđuju provedbeni postupci i nadopunjuju odredbe Uredbe br. 3 o socijalnoj sigurnosti radnika migranata (
SL 1958., 30., str. 597
.), čiji je sadržaj u biti istovjetan sadržaju članka 81. Uredbe br. 883/2004, iz teksta tog članka 83. proizlazi da se on odnosi na zahtjeve koji podnose radnici migranti (vidjeti u tom smislu presudu od 10. lipnja 1982., Camera,
92/81
,
EU:C:1982:219
, t.
7.
).
Naime, cilj je članka 81. Uredbe br. 883/2004 olakšati kretanje radnika migranata, pojednostavljivanjem upravnih radnji koje oni moraju poduzeti, s obzirom na složenost upravnih postupaka u različitim državama članicama, i izbjeći to da zainteresiranim osobama budu uskraćena njihova prava zbog čistog formalizma. Stoga, na temelju tog članka, podnošenje zahtjeva tijelu, ustanovi ili sudu države članice različite od države članice koja treba pružiti određeno davanje ima isti učinak kao da je taj zahtjev podnesen izravno nadležnom tijelu potonje države članice (vidjeti u tom smislu, kada je riječ o članku 83. Uredbe br. 4, presudu od 10. lipnja 1982., Camera,
92/81
,
EU:C:1982:219
, t.
7.
i, kada je riječ o članku 86. Uredbe (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice (
SL 1971., L 149, str. 2
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7.), presudu od 27. svibnja 1982., Aubin,
227/81
,
EU:C:1982:209
, t.
23.
).
Iz toga proizlazi da se članak 81. Uredbe br. 883/2004 primjenjuje kada radnik migrant podnese zahtjev za obiteljske doplatke tijelima države članice koja nije nadležna za odlučivanje o njemu na temelju kolizijskih pravila koja su predviđena tom uredbom.
Nasuprot tomu, ako je zahtjev za obiteljske doplatke podnesen tijelima države članice samo na temelju njezina nacionalnog prava, a korisnikova situacija odnosi se samo na područje te države članice, taj zahtjev tada ne ulazi u područje primjene Uredbe br. 883/2004 i stoga se ne može smatrati „zahtjevom” u smislu članka 81. te uredbe.
U ovom predmetu valja utvrditi to da u trenutku podnošenja izvornog zahtjeva za obiteljske doplatke u Rumunjskoj obiteljska situacija tužiteljice u glavnom postupku nije sadržavala nijedan međunarodni element te su rumunjska tijela bila jedina nadležna za odlučivanje o tom zahtjevu.
Na tužiteljicu se Uredba br. 883/2004 počela primjenjivati
ratione personae
tek kada je ona prenijela svoje prebivalište u Irsku te su se stoga tada i kolizijska pravila predviđena tom uredbom počela primjenjivati na nju.
Međutim, kako zainteresirana osoba nije poduzela nikakvu upravnu radnju, okolnost da je ona od države članice nastavila primati periodična davanja ne može se izjednačiti sa „zahtjevom” u smislu članka 81. Uredbe br. 883/2004.
Naime, takvo tumačenje ne bi bilo u skladu s ciljem članka 81. Uredbe br. 883/2004, koji se, kao što to proizlazi iz točke 26. ove presude, sastoji upravo od pojednostavljivanja upravnih radnji koje zainteresirane osobe moraju poduzeti, s obzirom na složenost postupaka u različitim državama članicama.
U tom pogledu valja istaknuti da je preduvjet primjene sustava prosljeđivanja zahtjeva, prijava ili žalbi, uspostavljen člankom 81. Uredbe br. 883/2004, na temelju kojeg tijela države članice koja nije nadležna na temelju kolizijskih pravila predviđenih tom uredbom bez odgode prosljeđuju zahtjeve, prijave ili žalbe koje su im podnesene tijelima nadležne države članice, taj da dotične institucije i osobe poštuju svoje dužnosti uzajamnog informiranja i suradnje.
Iz članka 76. stavka 4. Uredbe br. 883/2004 konkretno proizlazi da, iako su tijela dužna odgovoriti na sve zahtjeve u razumnom roku i dostaviti dotičnim osobama sve podatke potrebne za ostvarivanje prava koja su im dodijeljena tom uredbom, te osobe moraju što je prije moguće obavijestiti ustanove nadležne države članice i države članice boravišta o svakoj promjeni u svojoj osobnoj ili obiteljskoj situaciji koja utječe na njihova prava na davanja predviđena navedenom uredbom.
Osim toga, tumačenje pojma „zahtjev”, koje bi umanjilo značaj svih upravnih radnji zainteresirane osobe, onemogućilo bi tijelima pred kojima se vodi postupak da ispune obveze koje proizlaze iz članaka 76. i 81. Uredbe br. 883/2004, s obzirom na to da ne bi mogla utvrditi ni trenutak u kojem treba proslijediti podatke, zahtjeve, prijave ili žalbe o kojima je riječ, a ni tijela kojima ih moraju proslijediti.
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti da članak 81. Uredbe br. 883/2004 treba tumačiti na način da se pojam „zahtjev” u smislu tog članka odnosi samo na zahtjev koji je osoba koja se koristila svojim pravom na slobodno kretanje podnijela tijelima države članice koja nije nadležna na temelju kolizijskih pravila predviđenih tom uredbom. Stoga taj pojam ne uključuje ni izvorni zahtjev koji je na temelju zakonodavstva države članice podnijela osoba koja još nije iskoristila svoje pravo na slobodno kretanje, a ni periodičnu isplatu davanja koju izvršavaju tijela te države članice, a koju je u trenutku njezina izvršenja u pravilu dužna izvršiti druga država članica.
Drugo pitanje
Uzimajući u obzir odgovor na prvo pitanje, nije potrebno odgovoriti na drugo pitanje.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se pravu Unije, konkretnije, načelu djelotvornosti, primjena nacionalnog propisa koji retroaktivni učinak zahtjeva za obiteljske doplatke veže uz poštovanje roka zastare od dvanaest mjeseci.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da pravo Unije ne utječe negativno na nadležnost država članica da urede svoje sustave socijalne sigurnosti i da je na zakonodavstvu svake države članice da odredi uvjete za priznavanje prava na davanja iz sustava socijalne sigurnosti, iznos i trajanje njihove dodjele kao i rokove za podnošenje zahtjeva za dobivanje tih davanja (vidjeti u tom smislu presudu od 18. studenoga 2010., Xhymshiti,
C‑247/09
,
EU:C:2010:698
, t.
43.
). Ti uvjeti ipak trebaju poštovati pravo Unije i ne mogu za učinak imati isključenje iz područja primjene nacionalnog zakonodavstva osoba na koje se to isto zakonodavstvo primjenjuje na temelju Uredbe br. 883/2004 (vidjeti u tom smislu presudu od 4. lipnja 2015., Fischer‑Lintjens,
C‑543/13
,
EU:C:2015:359
, t.
49.
).
U ovom predmetu valja istaknuti da rok zastare predviđen irskim zakonodavstvom nema za učinak isključenje zainteresiranih osoba iz prava na obiteljske doplatke, nego samo umanjuje njihovo pravo na retroaktivno plaćanje ako oni ne podnesu zahtjev u roku od dvanaest mjeseci od datuma ispunjenja uvjeta za ostvarivanje prava na ta davanja.
Stoga nije isključeno da bi tužiteljica u glavnom postupku, da je rumunjskim ili irskim tijelima prijavila promjenu svojeg prebivališta u najkraćem mogućem roku, imala pravo na retroaktivno plaćanje irskih obiteljskih doplataka.
Naime, kao što to proizlazi iz točke 34. ove presude, u skladu s člankom 76. stavkom 4. trećim podstavkom Uredbe br. 883/2004, svaka osoba koja je korisnik socijalnog davanja mora obavijestiti ustanove nadležne države članice i ustanove države članice boravišta što je prije moguće o svim promjenama njihove osobne ili obiteljske situacije koje utječu na njihova prava na davanja na temelju te uredbe.
U tom pogledu, Sud je već presudio da nepoštovanje obveze obavješćivanja predviđene tom odredbom može, u skladu s člankom 76. stavkom 5. te uredbe, samo dovesti do primjene proporcionalnih mjera u skladu s nacionalnim pravom koje, s jedne strane, trebaju biti jednake onima koje se primjenjuju u sličnim situacijama u unutarnjem pravnom poretku (načelo ekvivalentnosti) i koje, s druge strane, u praksi ne onemogućavaju ili pretjerano otežavaju podnositeljima zahtjeva ostvarivanje prava koja su im povjerena navedenom uredbom (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presudu od 4. lipnja 2015., Fischer‑Lintjens,
C‑543/13

EU:C:2015:359
, t.
57.
).
Kao što to ističe sud koji je uputio zahtjev, s obzirom na to da se tužiteljica u glavnom postupku nije pozvala na povredu načela ekvivalentnosti, Sud ne mora analizirati tu povredu u okviru ovog predmeta.
Što se tiče načela djelotvornosti, ustaljena je sudska praksa da određivanje razumnih prekluzivnih rokova načelno zadovoljava zahtjev djelotvornosti jer ono predstavlja primjenu temeljnog načela pravne sigurnosti kojim se istodobno štite zainteresirana stranka i dotična uprava. Naime, ti rokovi nisu takve naravi da u praksi onemogućavaju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje pravâ koja dodjeljuje pravni poredak Unije (vidjeti u tom smislu presude od 15. travnja 2010., Barth,
C‑542/08
,
EU:C:2010:193
, t.
28.
i od 8. srpnja 2010., Bulicke,
C‑246/09
,
EU:C:2010:418
, t.
36.
).
K tomu, Sud je presudio da nacionalna odredba koja retroaktivni učinak obiteljskih doplataka ograničava na rok od šest mjeseci ne onemogućava ostvarivanje prava koja pravo Unije daje radnicima migrantima (vidjeti u tom smislu presudu od 23. studenoga 1995., Alonso‑Pérez,
C‑394/93
,
EU:C:1995:400
, t.
30.
i
32.
), isto kao što je utvrdio da je nacionalni prekluzivni rok od tri godine razuman (vidjeti u tom smislu presudu od 15. travnja 2010., Barth,
C‑542/08
,
EU:C:2010:193
, t.
28.
).
Iz toga proizlazi da rok zastare od dvanaest mjeseci sam po sebi ne čini praktično nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava dodijeljenih Uredbom br. 883/2004.
S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje valja odgovoriti da se pravu Unije, a osobito načelu djelotvornosti, ne protivi primjena nacionalnog propisa koji retroaktivni učinak zahtjeva za obiteljske doplatke veže uz poštovanje roka zastare od dvanaest mjeseci, s obzirom na to da taj rok radnicima migrantima ne čini praktično nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava dodijeljenih Uredbom br. 883/2004.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (sedmo vijeće) odlučuje:

1.
Članak 81. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti
treba tumačiti tako da se:
pojam „zahtjev” u smislu tog članka odnosi samo na zahtjev koji je osoba koja se koristila svojim pravom na slobodno kretanje podnijela tijelima države članice koja nije nadležna na temelju kolizijskih pravila predviđenih tom uredbom. Stoga taj pojam ne uključuje ni izvorni zahtjev koji je na temelju zakonodavstva države članice podnijela osoba koja još nije iskoristila svoje pravo na slobodno kretanje, a ni periodičnu isplatu davanja koju izvršavaju tijela te države članice, koju je u trenutku njezina izvršenja u pravilu dužna izvršiti druga država članica.

2.
Pravu Unije, a osobito načelu djelotvornosti, ne protivi se primjena nacionalnog propisa koji retroaktivni učinak zahtjeva za obiteljske doplatke veže uz poštovanje roka zastare od dvanaest mjeseci, s obzirom na to da taj rok radnicima migrantima ne čini praktično nemogućim ili pretjerano teškim ostvarivanje prava dodijeljenih Uredbom br. 883/2004.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski