CELEX: 62015TJ0249
Ochranná známka Evropské unie
Námitkové řízení
Přihláška obrazové ochranné známky Evropské unie QUILAPAYÚN
Relativní důvod pro zamítnutí zápisu
Obecně známá ochranná známka
Článek 8 odst. 2 písm. c) nařízení (ES) č. 207/2009 [nyní čl. 8 odst. 2 písm. c) nařízení (EU) 2017/1001]
Majitel ochranné známky

Skutečnosti předcházející sporu
Dne 16. září 2010 podali Eduardo Carrasco Pirard a další účastníci řízení před odvolacím senátem Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO), jejichž jména jsou uvedena v příloze (dále jen „přihlašovatelé“), přihlášku ochranné známky Evropské unie u EUIPO, na základě nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Evropské unie (
Úř. věst. 2009, L 78, s. 1
), v platném znění [nahrazeného nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (
Úř. věst. 2017, L 154, s. 1
)].
Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je následující obrazové označení:
Výrobky a služby, pro které byl zápis požadován, náležejí do tříd 9, 16 a 41 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:
–
třída 9: „Vědecké, navigační, zeměměřičské, fotografické, kinematografické a optické přístroje a nástroje, přístroje a nástroje na vážení, měření, signalizaci a kontrolu, záchranné a vyučovací přístroje a nástroje; přístroje a nástroje pro vedení, distribuci, transformaci, akumulaci, regulaci či ovládání elektrického proudu; přístroje pro nahrávání, přenášení a reprodukci zvuku nebo obrazu; magnetické záznamové nosiče, akustické disky; prodejní automaty a mechanismy pro mincová zařízení; registrační pokladny, kalkulačky, zařízení pro zpracování informací a počítače, hasicí přístroje“;
–
třída 16: „Papír, kartón a výrobky z těchto materiálů, nezahrnuté do jiných tříd; tiskoviny; materiály pro vázání knih; fotografie; papírenské výrobky; lepicí pásky pro kancelářské účely a použití v domácnosti; umělecké materiály; štětce; psací stroje a kancelářské potřeby (kromě nábytku); učební nebo vzdělávací pomůcky (kromě přístrojů); umělé hmoty na balení (nezahrnuté do jiných tříd); tiskařské typy; štítky a štočky“;
–
třída 41: „Výchova; vzdělávání; zábava; sportovní a kulturní činnosti“.
Přihláška ochranné známky Evropské unie byla zveřejněna ve
Věstníku ochranných známek Společenství
č. 181/2010 ze dne 27. září 2010.
Dne 27. prosince 2010 podal žalobce, JT, na základě článku 41 nařízení č. 207/2009 (nyní článek 46 nařízení 2017/1001) námitky proti zápisu přihlášené ochranné známky pro výrobky a služby uvedené v bodě 3 výše.
Námitky byly založeny na následujících starších ochranných známkách:
–
ochranné známce obecně známé v Evropské unii, vyobrazené níže, v rozsahu, v němž se vztahuje na služby „hudební skupiny“, náležející do třídy 41:
–
francouzské ochranné známce zapsané dne 22. června 1998 pod číslem 98738516, vyobrazené níže, v rozsahu, v němž se vztahuje na výrobky a služby náležející do tříd 9, 16 a 41:
–
mezinárodní ochranné známce zapsané dne 24. prosince 2002 pod číslem 801761, vyobrazené níže, v rozsahu, v němž se vztahuje na výrobky a služby náležející do tříd 9, 16 a 41:
Důvody uplatněnými na podporu námitek byly důvody uvedené v čl. 8 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 207/2009 [nyní čl. 8 odst. 1 písm. a) a b) nařízení 2017/1001].
Rozhodnutím ze dne 2. prosince 2013 námitkové oddělení částečně vyhovělo námitkám na základě samotné starší obecně známé ochranné známky a přihlášku k zápisu zamítlo pro „magnetické záznamové nosiče, akustické disky“ náležející do třídy 9 a pro „zábavu; sportovní a kulturní činnosti“ náležející do třídy 41. Námitkové oddělení mělo za to, že doklady předložené žalobcem prokazují, že starší nezapsaná ochranná známka je obecně známá jako název hudební skupiny a byla nepřetržitě užívána v Unii, zejména ve Španělsku. Kromě toho mělo za to, že se kolidující ochranné známky vztahují na „zábavu“ náležející do třídy 41 a že „magnetické záznamové nosiče, akustické disky“ náležející do třídy 9, jakož i „sportovní a kulturní činnosti“ náležející do třídy 41, na které se vztahuje přihlášená ochranná známka, jsou podobné službám, na které se vztahuje starší ochranná známka. S ohledem na totožnost kolidujících označení a totožnost nebo podobnost výše zmíněných výrobků a služeb dospělo tedy námitkové oddělení k závěru o nebezpečí záměny mezi ochrannými známkami pro tyto výrobky a služby.
Dne 29. ledna 2014 podali přihlašovatelé k EUIPO proti rozhodnutí námitkového oddělení odvolání na základě článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009 (nyní články 66 až 71 nařízení 2017/1001).
Rozhodnutím ze dne 13. března 2015 (dále jen „napadené rozhodnutí“) druhý odvolací senát EUIPO rozhodnutí námitkového oddělení zrušil a námitky v plném rozsahu zamítl. Odvolací senát uvedl, že námitky je třeba zkoumat pouze na základě starší obecně známé ochranné známky, neboť francouzská ochranná známka zapsaná pod číslem 98738516 byla zrušena, a v důsledku toho byla zrušena i mezinárodní ochranná známka zapsaná pod číslem 801761. Kromě toho konstatoval, že nejenže žalobce nepodal důkaz o tom, že je „skutečným majitelem“ starší obecně známé ochranné známky, ale navíc se vlastnictví této ochranné známky dovolávali i přihlašovatelé. Odvolací senát dodal, že nařízení č. 207/2009 mu nepřiznává žádnou pravomoc k určení majitele starší nezapsané obecně známé ochranné známky a tato otázka spadá do pravomoci příslušného vnitrostátního soudu.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 15. května 2015 podal žalobce žádost o poskytnutí bezplatné právní pomoci. Usnesením ze dne 29. října 2015 předseda Tribunálu poskytl žalobci bezplatnou právní pomoc.
Dopisem ze dne 6. srpna 2015 Tribunál žalobci připomněl, že v rámci řízení o bezplatné právní pomoci mu byla přiznána anonymita, a dotázal se jej, zda si přeje anonymitu zachovat i v rámci hlavního řízení. Po obdržení souhlasu žalobce předseda čtvrtého senátu Tribunálu rozhodl dne 28. srpna 2015 o přiznání anonymity žalobci v projednávané věci.
Žalobce navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí;
–
zamítl přihlášku ochranné známky pro výrobky a služby náležející do tříd 9 a 41.
EUIPO navrhuje, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl;
–
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Argumenty účastníků řízení
Žalobce uplatňuje na podporu žaloby jediný žalobní důvod, vycházející z chybného výkladu a uplatnění čl. 8 odst. 2 písm. c) nařízení č. 207/2009 [nyní čl. 8 odst. 2 písm. c) nařízení 2017/1001], ve spojení s čl. 6a odst. 1 Pařížské úmluvy na ochranu průmyslového vlastnictví ze dne 20. března 1883, ve znění změn a doplňků (dále jen „Pařížská úmluva“).
Žalobce zaprvé tvrdí, že z čl. 8 odst. 2 písm. c), vykládaného ve spojení s čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, vyplývá, že pro podání námitek proti přihlášce ochranné známky musí být splněny dvě podmínky, a sice zaprvé, že ochranná známka, na které jsou námitky založeny, je obecně známá na relevantním území v době podání přihlášky ochranné známky, a zadruhé, že existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna, z důvodu totožnosti nebo podobnosti obou ochranných známek a z důvodu totožnosti nebo podobnosti výrobků či služeb označených těmito dvěma ochrannými známkami. Žalobce přitom tvrdí, že obě výše uvedené podmínky jsou v projednávané věci splněny.
Žalobce mimoto cituje rozhodnutí Oficina Española de Patentes y Marcas (španělský úřad pro patenty a ochranné známky), který zamítl zápis národní ochranné známky QUILAPAYÚN ve prospěch žalobce, rozhodnutí Instituto nacional de propiedad industrial (INAPI, Národní úřad průmyslového vlastnictví, Chile), jakož i osvědčení vydané Sociedad chilena del derecho de autor (SCD, čilská společnost pro autorské právo), na podporu argumentu, že přihlášená ochranná známka nemůže být zapsána ve prospěch přihlašovatelů, neboť označení QUILAPAYÚN je spjato se skupinou osob, do níž patří jak žalobce, tak přihlašovatelé.
Žalobce tedy tvrdí, že námitkové oddělení správně vyložilo ustanovení čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 207/2009, ve spojení s čl. 8 odst. 2 písm. c) téhož nařízení a článkem 6a Pařížské úmluvy, když zamítlo zápis přihlášené ochranné známky výlučně ve prospěch přihlašovatelů, a to z důvodu existence starší ochranné známky obecně známé v Unii, a zejména ve Španělsku, jejímž majitelem je žalobce. V této souvislosti žalobce uvádí, že si jako jediný udržel trvalé obchodní, podnikatelské a umělecké vztahy, při nichž užíval označení QUILAPAYÚN.
Žalobce dodává, že ochranná známka QUILAPAYÚN byla zapsána ve Francii v roce 1998, než francouzské soudy její zápis zrušily v roce 2003. V tomto ohledu žalobce tvrdí, že se francouzské soudy dopustily vážného nesprávného posouzení tím, že zápis národní ochranné známky zrušily, a že se toto rozhodnutí každopádně týká pouze území Francie.
Žalobce rovněž uvádí, že v roce 2002 nechal zapsat ochrannou známku QUILAPAYÚN u Světové organizace duševního vlastnictví (WIPO) a tento zápis byl platný až do 24. prosince 2012, aniž přihlašovatelé cokoli proti tomuto zápisu namítali.
Zápisy ochranných známek QUILAPAYÚN ve Francii a u WIPO svědčí o vůli žalobce chránit označení QUILAPAYÚN již před tím, než přihlašovatelé založili v roce 2003 novou hudební skupinu.
Vzhledem k tomu, že neexistuje právní úprava spoluvlastnictví ochranné známky nebo označení, a s přihlédnutím k tomu, že hudební skupina vedená žalobcem i nadále po odchodu přihlašovatelů z této skupiny vystupovala pod názvem Quilapayún zejména na základě „čestného paktu“, přihlašovatelé, kteří v roce 2003 založili novou hudební skupinu, neměli používat označení QUILAPAYÚN, aby předešli záměně u veřejnosti a médií.
Žalobce mimoto tvrdí, že před založením nové skupiny v roce 2003 se přihlašovatelé věnovali činnostem velmi vzdáleným hudbě, bydleli ve velmi různých částech světa, scházeli se převážně během období prázdnin k nárazovým koncertům, přičemž měli zaručené publikum, které se shromáždilo u příležitosti jiných uměleckých událostí, scházeli se ve všech možných složeních, včetně jejich dětí, a nevytvořili žádné významné dílo pod názvem Quilapayún.
Pokud jde naproti tomu o žalobce, vedle jeho výhradních vztahů s nahrávací společností pod názvem Quilapayún a obchodních, podnikatelských a uměleckých vztahů udržovaných prostřednictvím užívání označení QUILAPAYÚN, různé předložené novinové články prokazují nepřetržité užívání starší ochranné známky jako obecně známé ochranné známky, přinejmenším ve Španělsku. Žalobce je jediným členem původní skupiny, která nepřetržitě po více než 40 let cestovala pod názvem Quilapayún po světě, hlavně Evropě a Chile. Rovněž vydal tři kompaktní disky v letech 1988 až 2003 a dvě kompilace, které měly všechny velmi dobrý ohlas u publika i kritiky. Po celé toto období přitom přihlašovatelé nebyli členy předmětné skupiny.
EUIPO nejprve podotýká, že žalobce nezpochybňuje napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž obsahuje závěr, že námitky nemohou být založeny na starších francouzských a mezinárodních ochranných známkách.
EUIPO dále tvrdí, že podmínky nezbytné k podání námitek se neomezují na podmínky stanovené v článku 8 nařízení č. 207/2009. Osoba podávající námitky musí rovněž dodržet podmínky stanovené v pravidle 19 odst. 2 písm. b) nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. 1995, L 303, s. 1
) [nyní čl. 7 odst. 2 písm. b) nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2017/1430 ze dne 18. května 2017, kterým se doplňuje nařízení č. 207/2009 a zrušují nařízení č. 2868/95 a č. 216/96 (
Úř. věst. 2017, L 205, s. 1
)], a v čl. 41 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 [nyní čl. 46 odst. 1 písm. a) nařízení 2017/1001], podle kterých musí osoba podávající námitky předložit důkazy o svém právu k podání námitek. Osoba podávající námitky tedy měla prokázat nejen obecnou známost starší ochranné známky, ale též skutečnost, že je majitelem této ochranné známky.
EUIPO mimoto konstatuje, že přihlašovatelé nezpochybnili obecnou známost starší ochranné známky.
EUIPO rovněž tvrdí, že se argumenty uplatněné žalobcem k prokázání, že je majitelem starší ochranné známky, zaměřují na obecnou známost ochranné známky, prostřednictvím odkazu na rozhodnutí národních úřadů pro ochranné známky a na rozhodnutí vnitrostátních soudů, obchodní, podnikatelské a umělecké vztahy, které žalobce udržoval za účelem zachování označení QUiLAPAYÚN, a na zápisy provedené za účelem ochrany tohoto označení.
EUIPO tvrdí, že ani žalobce ani přihlašovatelé nejsou výhradními majiteli označení QUILAPAYÚN. Jak rozhodnutí národních úřadů a vnitrostátních soudů, tak judikatura citovaná žalobcem naopak dokládají, že se žalobce nemůže dovolávat jakéhokoli výhradního práva ke starší ochranné známce. Na jednání EUIPO v odpověď na otázku Tribunálu konstatoval, že otázka spoluvlastnictví starší ochranné známky nebyla před EUIPO nadnesena a je opožděné ji zmínit před Tribunálem.
Podle názoru EUIPO dokumenty předložené žalobcem neprokazují existenci souhlasu přihlašovatelů k tomu, aby si žalobce přisvojil postavení výhradního majitele starší ochranné známky. Obchodní, podnikatelské a umělecké vztahy, které žalobce udržoval k zajištění kontinuity starší ochranné známky, jako takové neprokazují, že žalobce je výhradním majitelem této ochranné známky. Ochranné známky odpovídající označení QUILAPAYÚN, které byly předmětem zápisu, byly všechny zrušeny a přihlášky k zápisu tohoto označení byly všechny zamítnuty.
Podle EUIPO odvolací senát tudíž právem zamítl námitky jako neopodstatněné na základě pravidla 20 odst. 1 nařízení č. 2868/95 (nyní čl. 8 odst. 1 a článek 7 nařízení v přenesené pravomoci 2017/1430).
EUIPO konečně dodává, že přihlašovatelé mohou ochrannou známku užívat bez toho, aby měli právo ji nechat zapsat, takže jakýkoli argument týkající se společného užívání ochranné známky je irelevantní. Jedinou otázkou, k níž se měl odvolací senát vyjádřit, byla podle EUIPO otázka, zda byl žalobce majitelem výhradních práv ke starší ochranné známce, která jej opravňovala k podání námitek proti zápisu přihlášené ochranné známky. V případě záporné odpovědi musely být námitky zamítnuty, aniž to předjímá platnost zápisu ochranné známky přihlášené přihlašovateli. Podle EUIPO může pouze soud rozhodnout o otázce související s postavením majitele a s právem podat přihlášku k zápisu ochranné známky Evropské unie. Přitom vzhledem k tomu, že čl. 101 odst. 2 nařízení č. 207/2009 (nyní čl. 129 odst. 2 nařízení 2017/1001) neupravuje řízení o určení práv k ochranné známce, uplatní se vnitrostátní právo.
Závěry Tribunálu
Článek 8 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 207/2009 stanoví:
„1.   Na základě námitek majitele starší ochranné známky se přihlášená ochranná známka nezapíše:
a)
pokud je totožná se starší ochrannou známkou a výrobky nebo služby, pro které byla podána přihláška ochranné známky, jsou totožné s výrobky nebo službami, pro které je starší ochranná známka chráněna;
b)
pokud z důvodu totožnosti nebo podobnosti se starší ochrannou známkou a totožnosti nebo podobnosti výrobků nebo služeb, na které se ochranná známka vztahuje, existuje nebezpečí záměny u veřejnosti na území, na kterém je starší ochranná známka chráněna; nebezpečí záměny zahrnuje i nebezpečí asociace se starší ochrannou známkou.“
Podle čl. 8 odst. 2 písm. c) nařízení č. 207/2009 se „[s]taršími ochrannými známkami“ rozumějí zejména ochranné známky, které jsou ke dni podání přihlášky ochranné známky Evropské unie nebo ke dni práva přednosti uplatněného ve vztahu k přihlášce ochranné známky Evropské unie obecně známé v členském státě ve smyslu článku 6a Pařížské úmluvy.
Článek 41 odst. 1 písm. a) nařízení č. 207/2009 stanoví, že námitky proti zápisu ochranné známky Evropské unie mohou podat v případě uvedeném v čl. 8 odst. 1 téhož nařízení „majitelé starších známek uvedených v čl. 8 odst. 2“.
Pravidlo 19 odst. 2 nařízení č. 2868/95 stanoví:
„[…] předloží osoba, která námitku podala, […] důkazy o existenci, platnosti a rozsahu ochrany své starší známky nebo staršího práva a důkazy o svém oprávnění podat námitku. Osoba, která námitku podala, předloží zejména tyto důkazy:
[…]
b)
jsou-li námitky založeny na obecně známé ochranné známce ve smyslu čl. 8 odst. 2 písm. c) nařízení [č. 207/2009], důkazy prokazující obecnou známost této známky na příslušném území.“
Pravidlo 20 odst. 1 nařízení č. 2868/95 uvádí, že neprokáže-li osoba, která námitky podala, existenci, platnost a rozsah ochrany své starší známky nebo staršího práva a své oprávnění k podání námitek, budou námitky zamítnuty jako neodůvodněné.
Z ustanovení citovaných v bodech 33 až 37 výše vyplývá, že k podání námitek ve smyslu čl. 8 odst. 1 nařízení č. 207/2009, na základě obecně známé ochranné známky ve smyslu čl. 8 odst. 2 písm. c) uvedeného nařízení, musí osoba podávající námitky prokázat, že ochranná známka je obecně známá v některém členském státě ve smyslu článku 6a Pařížské úmluvy a že je jejím majitelem.
V projednávané věci podal žalobce námitky proti zápisu přihlášené ochranné známky na základě tří starších ochranných známek (viz bod 6 výše). Námitkové oddělení a odvolací senát přezkoumaly námitky pouze v rozsahu, v němž se zakládají na nezapsané obecně známé ochranné známce, což účastníci řízení nezpochybňují a musí to být potvrzeno s ohledem na zrušení francouzské ochranné známky, a v důsledku toho zrušení účinků mezinárodní ochranné známky.
Pokud jde o podmínku týkající se obecné známosti starší ochranné známky, odvolací senát připomněl závěr učiněný námitkovým oddělením, podle kterého je starší ochranná známka obecně známá v Unii, zejména ve Španělsku, což přihlašovatelé nepopírají.
Přezkum provedený odvolacím senátem se týkal výlučně otázky, zda je žalobce majitelem starší ochranné známky, a zda je tudíž oprávněn podat námitky proti zápisu přihlášené ochranné známky. Odvolací senát měl za to, že žalobce nepodal důkaz o tom, že je „skutečným“ majitelem starší ochranné známky, tím spíše, že si postavení majitele této ochranné známky nárokovali též přihlašovatelé. V souhrnu odvolací senát žalobci vytýká, že neprokázal, že je „výhradním“ majitelem starší ochranné známky, což EUIPO potvrdil ve vyjádření k žalobě a na jednání.
V této souvislosti je nejprve třeba připomenout, že důkaz o vlastnictví nezapsané ochranné známky, jako je tomu v případě starší ochranné známky v projednávané věci, podléhá zvláštním podmínkám. Žalobce nemůže již z podstaty věci předložit osvědčení o přihlášce nebo zápisu ochranné známky, na které jsou založeny námitky, za účelem prokázání, že je majitelem této ochranné známky. Musí podat důkaz, že užíváním nezapsané starší ochranné známky získal práva k této ochranné známce [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. ledna 2012, Tilda Riceland Private v. OHIM – Siam Grains (BASmALI),
T‑304/09
,
EU:T:2012:13
, bod
].
V návaznosti na otázku položenou Tribunálem na jednání žalobce ostatně tvrdil, že pravidla týkající se námitkového řízení nestanoví nezbytnost prokázat vlastnictví starší obecně známé ochranné známky prostřednictvím předložení úředního dokumentu, ze kterého by vyplývalo, že ta či ona osoba je majitelem této ochranné známky, neboť tato ochranná známka nebyla zapsána. Žalobce naproti tomu tvrdil, že předložil důkazy, že starší obecně známou ochrannou známku užíval, takže mohla být učiněna spojitost mezi ním a uvedenou ochrannou známkou.
Je třeba konstatovat, že odvolací senát tyto důkazy o užívání starší ochranné známky žalobcem neposoudil. Omezil se na tvrzení, že žalobce nepodal důkaz, že je majitelem uvedené ochranné známky, a že se navíc vlastnictví této ochranné známky dovolávají i přihlašovatelé.
Odvolací senát tedy dovodil, že jelikož žalobce nebyl s to prokázat, že je výhradním majitelem starší ochranné známky, s ohledem na předložené důkazy a na skutečnost, že se vlastnictví této ochranné známky dovolávali i přihlašovatelé, nemohl být žalobce oprávněn k podání námitek ve smyslu čl. 8 odst. 1 nařízení č. 207/2009.
Z žádného ustanovení citovaného v bodech 33 až 37 výše však nevyplývá, že osoba podávající námitky podle čl. 8 odst. 2 písm. c) nařízení č. 207/2009 musí prokázat, že je „výhradním“ majitelem starší nezapsané obecně známé ochranné známky, na které jsou založeny její námitky. Z ustanovení článku 41 nařízení č. 207/2009, pravidla 19 odst. 2 a pravidla 20 odst. 1 nařízení č. 2868/95 je třeba dovodit, že osoba podávající námitky je povinna prokázat, že získala dostatečná práva ke starší nezapsané obecně známé ochranné známce ve smyslu čl. 8 odst. 2 písm. c) nařízení č. 207/2009, aby mohla být považována za majitele této ochranné známky, což nezahrnuje prokázání, že je jejím výhradním majitelem.
Pravidlo 15 odst. 1 nařízení č. 2868/95 (nyní čl. 2 odst. 1 nařízení v přenesené pravomoci 2017/1430) ostatně stanoví, že „[m]á-li starší známka a/nebo starší právo více než jednoho majitele (spoluvlastnictví), může námitky podat kdokoliv z nich nebo všichni“ – jak to EUIPO potvrdil na jednání – což každému spolumajiteli starší ochranné známky umožňuje podat námitky proti zápisu přihlášené ochranné známky.
V této souvislosti je třeba podotknout, že pokud by bylo vyžadováno výhradní vlastnictví starší ochranné známky, nemohl by žalobce ani přihlašovatelé podat námitky proti zápisu označení QUILAPAYÚN na základě přihlášky jiné osoby, ledaže by tyto námitky proti zápisu podali všichni společně, neboť se všichni dovolávají vlastnictví tohoto označení.
Nabytí práv ke starší nezapsané ochranné známce žalobcem mu přitom umožňuje podat námitky proti zápisu přihlášené ochranné známky, nezávisle na otázce, zda i jiné osoby, včetně přihlašovatelů, získaly práva k této ochranné známce tím, že i ony ji užívaly.
Je tedy třeba dovodit, že se odvolací senát dopustil nesprávného právního posouzení tím, že vyžadoval, aby žalobce prokázal, že je výhradním majitelem starší ochranné známky, aniž prozkoumal, zda nestačí, že je jejím spolumajitelem.
Tento závěr nemůže být vyvrácen argumentem EUIPO, podle kterého žalobce tvrdil, že je spolumajitelem starší ochranné známky, poprvé až před Tribunálem. Je třeba připomenout, že námitkové oddělení vyhovělo námitkám žalobce, aniž se zabývalo otázkou vlastnictví starší ochranné známky. Kromě toho rozhodnutí námitkového oddělení vyznívá ve prospěch žalobce, a tudíž posledně zmíněný nepodal proti tomuto rozhodnutí odvolání. Jak uvedl EUIPO na jednání, v odvolání podaném přihlašovateli proti rozhodnutí námitkového oddělení u odvolacího senátu sice přihlašovatelé zpochybnili postavení žalobce jakožto majitele starší ochranné známky. Nicméně, i když je pravda, že se ve vyjádření k odvolání předloženém u odvolacího senátu žalobce nedovolával pravidla 15 nařízení č. 2868/95, nevyloučil, že by starší ochranná známka mohla mít několik majitelů. V tomto smyslu uvedl, že při neexistenci výslovného rozhodnutí o „spoluvlastnictví ochranné známky“ se souběžně vytvořily dvě hudební skupiny, z nichž si každá nárokovala označení QUILAPAYÚN. Za těchto podmínek nemůže EUIPO tvrdit, že pojem spoluvlastnictví byl uplatněn poprvé až před Tribunálem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. dubna 2017, Nanu-Nana Joachim Hoepp v. EUIPO – Fink (NANA FINK),
T‑39/16
,
EU:T:2017:263
, body
a
).
Z toho vyplývá, že jedinému žalobnímu důvodu musí být vyhověno a napadené rozhodnutí musí být zrušeno. Kromě toho, pokud jde o bod návrhových žádání žalobce směřující k tomu, aby Tribunál zamítl přihlášku přihlášené ochranné známky pro výrobky a služby náležející do tříd 9 a 41, je třeba připomenout, že pravomoc změnit rozhodnutí přiznaná Tribunálu na základě čl. 65 odst. 3 nařízení č. 207/2009 (nyní čl. 72 odst. 3 nařízení 2017/1001] neznamená, že by měl pravomoc provést posouzení v otázce, ke které se odvolací senát ještě nevyjádřil. Výkon pravomoci změnit rozhodnutí se proto musí v zásadě omezovat na situace, kdy je Tribunál po přezkumu posouzení provedeného odvolacím senátem schopen určit na základě prokázaných skutkových a právních okolností, jaké rozhodnutí měl odvolací senát přijmout (rozsudek ze dne 5. července 2011, Edwin v. OHIM,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, bod
). V této souvislosti je třeba podotknout, že odvolací senát založil napadené rozhodnutí výlučně na skutečnosti, že žalobce neprokázal, že je výhradním majitelem starší ochranné známky, aniž prozkoumal, zda nestačí, že je jejím spolumajitelem. Za těchto okolností Tribunálu nepřísluší, aby v projednávané věci provedl přezkum argumentace týkající se získání práv ke starší nezapsané ochranné známce žalobcem. Návrh na změnu napadeného rozhodnutí předložený žalobcem na základě této argumentace musí tedy být zamítnut.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
V projednávané věci přitom žalobce, který měl ve věci úspěch, nepožadoval náhradu nákladů řízení.
Je tedy důvodné rozhodnout, že každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů,
TRIBUNÁL (čtvrtý senát),
rozhodl takto:

1)
Rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ze dne 13. března 2015 (věc R 354/2014-2) se zrušuje.

2)
Návrhová žádání obsažená v žalobě se ve zbývající části zamítají.

3)
Každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 11. prosince 2017.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: španělština.
(
) – Seznam dalších účastníků řízení před odvolacím senátem EUIPO je přiložen pouze ke znění oznámenému účastníkům řízení.