CELEX: 62018CJ0104
Обжалване
Марка на Европейския съюз
Регламент (ЕС) № 207/2009
Абсолютни основания за недействителност
Член 52, параграф 1, буква б)
Недобросъвестност при подаване на заявката за марка

С жалбата си Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret AŞ иска отмяната на решението на Общия съд от 30 ноември 2017 г., Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret/EUIPO — Nadal Esteban (STYLO & KOTON) (T‑687/16, непубликувано, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“,
EU:T:2017:853
), с което Общият съд е отхвърлил неговата жалба за отмяна на решението на втори апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 14 юни 2016 г. (преписка R 1779/2015‑2), постановено в производство за обявяване на недействителност със страни Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret AŞ и г‑н Joaquín Nadal Esteban (наричано по-нататък „спорното решение“).
Правна уредба
Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно [марката на Европейския съюз] (
ОВ L 78, 2009 г., стр. 1
), с който е отменен и заменен Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета от 20 декември 1993 година относно марката на Общността (
ОВ L 11, 1994 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 146), е изменен с Регламент (ЕС) 2015/2424 на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2015 г. (
ОВ L 341, 2015 г., стр. 21
), който влиза в сила на 23 март 2016 г. Впоследствие, считано от 1 октомври 2017 г., той е отменен и заменен с Регламент (EC) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (
ОВ L 154, 2017 г., стр. 1
).
В настоящия случай, тъй като заявката за регистрация на спорната марка е подадена преди 23 март 2016 г. — като преди тази дата е постановено и решението за регистрация и е предявено искането за обявяване на недействителност — настоящият спор трябва да се разгледа съгласно Регламент № 207/2009 в първоначалната му редакция.
Член 7 от този регламент е бил озаглавен „Абсолютни основания за отказ“ и е предвиждал, че не могат да бъдат регистрирани като марка на Европейския съюз знаците, засегнати от определени пороци като чисто описателен характер или липса на отличителен характер.
Член 8 от посочения регламент е бил озаглавен „Относителни основания за отказ“ и е имал следното съдържание:
„1.   При възражение на притежателя на по-ранна марка се отказва регистрация на заявената марка:
а)
когато тя е идентична с по-ранната марка и когато стоките или услугите, за които се иска регистрация, са идентични със стоките и услугите, за които е защитена по-ранната марка;
б)
когато поради своята идентичност или сходство с по-ранната марка и поради идентичността или сходството на стоките или услугите, които двете марки обозначават, съществува вероятност от объркване в съзнанието на хората на територията, на която е защитена по-ранната марка; вероятността от объркване включва възможност за свързване с по-ранната марка.
2.   За целите на параграф 1 „по-ранни марки“ означават:
a)
марки от следните видове, чиято дата на подаване на заявката е по-ранна от тази на подаване на заявката за регистрация на марка на [Европейския съюз], като се вземат предвид, когато е уместно, претендираните приоритети по отношение на тези марки:
i)
марки на [Европейския съюз];
ii)
марките, регистрирани в една държава членка […],
iii)
марките, които са предмет на международна регистрация и които имат действие в дадена държава членка;
iv)
марките, които са предмет на международна регистрация и които имат действие в [Съюза];
[…]
5.   При възражение на притежателя на по-ранна марка по смисъла на параграф 2, се отказва регистрация на марката, за която е била подадена заявката, когато тя е идентична или сходна на по-ранна марка и тя трябва да бъде регистрирана за стоки или услуги, които не са сходни на тези, за които е регистрирана по-ранната марка, когато, в случай на по-ранна марка на [Европейския съюз], тя се ползва с репутация в [Съюза], а в случай на по-ранна национална марка, тя се ползва с репутация в съответната държава членка, и когато използването без основателна причина на марка, за която е била подадена заявка, извлича неоснователно полза от отличителния характер или от репутацията на по-ранната марка или би я увредило“.
Член 52 от Регламент № 207/2009 е бил озаглавен „Абсолютни основания за недействителност“ и е гласял:
„1.   Марка на [Европейския съюз] се обявява за недействителна въз основа на искане, подадено до Службата, или въз основа на насрещен иск, предявен в производство за нарушение:
a)
когато марката на [Европейския съюз] е била регистрирана в противоречие с разпоредбите на член 7;
б)
когато заявителят е бил недобросъвестен при подаване на заявката за марка.
[…]
3.   Когато съществува основание за недействителност само за една част от стоките или услугите, за които е била регистрирана марката на [Европейския съюз], недействителността на марката може да бъде обявена само за съответните стоки или услуги“.
Член 53 от този регламент е бил озаглавен „Относителни основания за недействителност“ и в параграф 1 е предвиждал:
„Марката на [Европейския съюз] се обявява за недействителна въз основа на искане, подадено до Службата, или въз основа на насрещен иск в производство за нарушение:
a)
когато съществува по-ранна марка, както е посочено в член 8, параграф 2 и са изпълнени условията, посочени в параграф 1 или в параграф 5 от посочения член;
[…]“.
Съдържанието на членове 7, 8, 52 и 53 от Регламент № 207/2009 е съответствало на съдържанието на членове 7, 8, 51 и 52 от Регламент № 40/94 и е възпроизведено в членове 7, 8, 59 и 60 от Регламент 2017/1001.
Съгласно член 71, параграф 1 от Регламент 2017/1001:
„След разглеждането на жалбата по същество апелативният състав се произнася по жалбата. Апелативният състав може или да упражни правомощията на отдела, който е взел оспореното решение, или да върне делото на този отдел за да продължи производството“.
Член 72 от посочения регламент гласи:
„1.   Жалби срещу решенията на апелативните състави във връзка с жалби могат да се подават пред Общия съд.
[…]
3.   Общият съд може да отмени или да промени оспорваното решение.
[…]
6.   Службата взема необходимите мерки, за да се съобрази с решението на Общия съд, или, в случай на обжалване на това решение, с решението на Съда“.
Обстоятелствата по спора и спорното решение
На 25 април 2011 г. г‑н Nadal Esteban (наричан по-нататък „встъпилата страна“) подава до EUIPO заявка за регистрация на следния знак като марка на Европейския съюз:
Регистрацията е поискана за стоки и услуги от класове 25, 35 и 39 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно Международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г. (наричана по-нататък „Ницската спогодба“). Въпросните стоки и услуги отговарят на следното описание:
–
клас 25: „Облекло, обувки, шапки и украшения за глава“,
–
клас 35: „Реклама; управление на търговски сделки; търговска администрация; административна дейност“;
–
клас 39: „Транспорт; опаковане и съхраняване на стоки; организиране на пътувания“.
На 26 август 2011 г. жалбоподателят — предприятие за производство и продажба на облекло, обувки и аксесоари — подава възражение, като се позовава на следните по-ранни марки:
–
възпроизведената по-долу марка, регистрирана в Малта за стоки и услуги от класове 25 и 35 по смисъла на Ницската спогодба:
–
възпроизведената по-долу марка, която за стоките и услугите от класове 18, 25 и 35 по смисъла на Ницската спогодба е била предмет на международна регистрация с действие в няколко държави членки на Европейския съюз:
В подкрепа на възражението е изтъкнато основанието по член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
С решение от 31 октомври 2013 г. EUIPO уважава възражението само в частта относно стоките и услугите от класове 25 и 35 по смисъла на Ницската спогодба. Службата обаче отхвърля възражението в частта относно услугите от клас 39 по смисъла на посочената спогодба.
На 23 юни 2014 г. това решение е потвърдено от четвърти апелативен състав на EUIPO.
На 5 ноември 2014 г. EUIPO регистрира заявената марка за указаните в точка 12 от настоящото решение услуги от посочения клас 39.
На 5 декември 2014 г. жалбоподателят предявява искане за обявяване на недействителност на посочената марка на основание член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
С решение от 25 август 2015 г. отделът на EUIPO за отмяна отхвърля искането за обявяване на недействителност. Той приема, че не е било доказано, че встъпилата страна е била недобросъвестна.
На 4 септември 2015 г. жалбоподателят подава жалба срещу това решение.
Със спорното решение втори апелативен състав на EUIPO отхвърля тази жалба. Той приема, че въпреки сходството на конфликтните знаци и обстоятелството, че встъпилата страна е знаела за по-ранните марки на жалбоподателя, не можело да е налице недобросъвестност по смисъла на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, тъй като нямало нито идентичност, нито сходство на стоките или услугите, за които са регистрирани по-ранните марки, от една страна, и услугите от клас 39 по смисъла на Ницската спогодба, за които е регистрирана спорната марка, от друга страна. Обхватът на предоставената с по-ранните марки защита на жалбоподателя и обхватът на защитата, предоставена на встъпилата страна със спорната марка, бил различен, така че според апелативния състав член 52, параграф 1, буква б) не можел да се приложи.
Жалбата пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 23 септември 2016 г. жалбоподателят подава жалба в секретариата на Общия съд, с която иска да се отмени спорното решение и да се разпореди на EUIPO да обяви спорната марка за недействителна.
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква едно-единствено основание, а именно нарушение на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009. Всъщност жалбоподателят твърди, че апелативният състав неправилно е приел, че защитените с конфликтните марки стоки или услуги трябва да се идентични или сходни, за да се приложи тази разпоредба.
Общият съд отхвърля жалбата.
След като в точки 30 и 31 от обжалваното съдебно решение припомня направеното от Съда тълкуване на член 51, параграф 1, буква б) от Регламент № 40/94 в решение от 11 юни 2009 г.Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
), в точка 32 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че посочените от Съда в цитираното решение релевантни фактори били само примери за обстоятелствата, които могат да бъдат взети предвид за установяване на евентуална недобросъвестност на заявителя на марка на Европейския съюз. В това отношение Общият съд приема, че „може да се вземе предвид и търговската логика, в която се вписва подаването на заявката за регистрация на знака като марка на Европейския съюз, както и хронологията на събитията около подаването ѝ“.
В точка 44 от обжалваното съдебно решение Общият съд приема, че апелативният състав само „е приложил съдебната практика, която е установена по-специално с решение от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, т.
), и съгласно която за наличието на недобросъвестност на заявителя е необходимо трето лице да използва идентичен или сходен знак за идентична или сходна стока или услуга, който може да бъде объркан със знака, за който е подадена заявката за регистрация“.
Съгласно констатациите, направени от Общия съд в точки 54—57 от обжалваното съдебно решение, посочените от жалбоподателя фактически обстоятелства като по-ранното наличие на търговски отношения между страните и наличието на словния и фигуративния елемент „KOTON“ в спорната марка, сочели най-много че встъпилата страна е знаела за по-ранните марки, но не и че е имала непочтено намерение. Въз основа на това в точка 58 от посоченото съдебно решение Общият съд прави извода, че жалбоподателят „във всеки случай изобщо не е доказал, че в деня на подаване на заявката за марка на [Европейския съюз], встъпилата страна е имала намерение да му попречи да използва по-ранните марки“.
На последно място, в точка 60 от обжалваното съдебно решение Общият съд е заключил, че въз онова на обстоятелството, „че спорната марка е била регистрирана за различни услуги от посочените в по-ранните […] малтийски […] марки и в [по-ранната] международна регистрация, поради което се изключва всяка вероятност от объркване на конфликтните марки“, апелативният състав правилно е могъл да реши, че недобросъвестността на встъпилата страна не е доказана.
Искания на страните
Жалбоподателят иска от Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отмени спорното решение,
–
да обяви спорната марка за недействителна и
–
да осъди встъпилата страна и EUIPO да заплатят съдебните разноски.
EUIPO иска от Съда:
–
да уважи жалбата и
–
да осъди EUIPO и встъпилата страна да заплатят съдебните разноски.
Встъпилата страна иска от Съда:
–
да потвърди обжалваното съдебно решение и
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
По жалбата
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква едно-единствено основание, а именно нарушение на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
Доводи на страните
Според жалбоподателя Общият съд е допуснал грешка при прилагането на правото, като по-специално в точки 44 и 60 от обжалваното съдебно решение е приел, че за наличието на недобросъвестност се изисква спорната марка да е регистрирана за стоки и услуги, които са идентични или сходни с тези, за които е регистрирана по-ранна марка. Такова изискване за прилагането на основанието за абсолютна нищожност по член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 не произтичало нито от посочения регламент, нито от практиката на Съда.
Като се произнесъл в този смисъл, Общият съд освен това допуснал противоречие с точка 32 от обжалваното съдебно решение, в която припомнил, че факторите, изброени от Съда в решение от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
), са само примери сред множество обстоятелства, въз основа на които може да се установи евентуалната недобросъвестност на заявителя.
От своя страна EUIPO също поддържа, че апелативният състав и Общият съд са допуснали твърдяната от жалбоподателя грешка при прилагането на правото, тъй като се основали на неправилно разбиране на решение от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
).
EUIPO подчертава, че релевантният момент, за да се прецени дали е налице недобросъвестност на заявителя, е моментът на подаване на заявката за марка. Ето защо апелативният състав и Общият съд неправилно приложили член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, съсредоточавайки вниманието си само върху услугите от клас 39 по смисъла на Ницската спогодба, за които спорната марка в крайна сметка е регистрирана. Според EUIPO те е трябвало да разгледат дали встъпилата страна е действала недобросъвестно в момента на подаване на своята заявка, която се отнасяла за стоки и услуги от класове 25, 35 и 39 по смисъла на Ницската спогодба.
ЕUIPO добавя, че ако апелативният състав и Общият съд бяха взели надлежно предвид релевантния момент по член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, те вероятно са щели да констатират, че встъпилата страна е действала недобросъвестно, опитвайки се да присвои словния и фигуративния елемент „KOTON“, които се съдържат в по-ранните марки. Тази констатация е щяла да доведе до обявяване на недействителността на спорната марка в нейната цялост, т.е. за всички стоки и услуги.
Както е изтъкнал жалбоподателят пред Общият съд, да се приеме, че за констатирането на недобросъвестността е необходимо да е налице вероятност от объркване, би означавало освен това да не се зачете разликата между абсолютното основание за недействителност по член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 и относителното основание за недействителност по член 53, параграф 1, буква б) от посочения регламент.
Встъпилата страна пък оспорва наличието на каквато и да било недобросъвестност от нейна страна и добавя, че жалбоподателят не е доказал противното. Ето защо обжалваното съдебно решение не било незаконосъобразно. По отношение на изтъкнатата от жалбоподателя грешка при прилагането на правото встъпилата страна отбелязва, че няма смисъл да се преценява наличието на недобросъвестност, когато изобщо не е налице вероятност от объркване.
Встъпилата страна подчертава, че никога не е разпространявала стоките на жалбоподателя. Тя само е имала търговски отношения с него като купувач на стоки с друга негова марка, които препродавала в Испания. Жалбоподателят едностранно прекратил тези търговски отношения през 2006 г.
Встъпилата страна твърди и че през 2004 г. е регистрирала в Испания словна и фигуративна марка, която съдържала думата „KOTON“ за стоки от клас 25 по смисъла на Ницската спогодба. Тази марка била по-ранна от международната регистрация на марката на жалбоподателя, като последната била отменена през 2016 г. от испански съд. Производството по жалбата на жалбоподателя срещу решението на този съд било висящо.
Тъй като жалбоподателят е знаел за тази испанска марка на встъпилата страна и до 2006 г. е поддържал отношения с нея, въпреки че посочената марка е била регистрирана през 2004 г., според встъпилата страна не можело да се твърди, че тя е действала недобросъвестно, като е заявила на 25 април 2011 г. регистрацията на спорната марка.
Съображения на Съда
В самото начало следва да се припомни, че когато в Регламент № 207/2009 няма определение за съдържащо се в него понятие, смисълът и обхватът на това понятие следва да се определят с оглед на обичайното му значение в общоупотребимия език, като се държи сметка за контекста, в който се използва, и за целите, преследвани от посочения регламент (вж. в този смисъл решение от 14 март 2019 г., Textilis,
C‑21/18
,
EU:C:2019:199
, т.
; вж. по аналогия решения от 22 септември 2011 г., Budějovický Budvar,
C‑482/09
,
EU:C:2011:605
, т.
, и от 22 март 2012 г., Génesis,
C‑190/10
,
EU:C:2012:157
, т.
).
Това важи и за понятието „недобросъвестен“ в член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, тъй като в законодателството на Съюза липсва каквото и да било определение на това понятие.
Докато съобразно обичайното му значение в общоупотребимия език понятието „недобросъвестност“ предполага наличието на непочтена нагласа или намерение, това понятие трябва да се разбира и в контекста на правото в областта на марките, който е контекстът на търговския оборот. В това отношение приетите един след друг Регламенти № 40/94, № 207/2009 и 2017/1001 имат една и съща цел, а именно установяването и функционирането на вътрешния пазар (вж. по отношение на Регламент № 207/2009 решение от 27 юни 2013 г., Malaysia Dairy Industries,
C‑320/12
,
EU:C:2013:435
, т.
). Правилата относно марката на Европейския съюз имат по-специално за цел да допринасят за системата на ненарушена конкуренция в Съюза, в която, за да привличат клиенти с качеството на своите стоки или услуги, предприятията трябва да могат да регистрират като марки знаци, които позволяват на потребителите да различат, без риск да се объркат, стоките или услугите на посочените предприятия от тези с различен произход (вж. в този смисъл решения от 14 септември 2010 г., Lego Juris/OHMI,
C‑48/09 P
,
EU:C:2010:516
, т.
и от 11 април 2019 г., ÖKO-Test Verlag,
C‑690/17
,
EU:C:2019:317
, т.
).
Следователно абсолютното основание за недействителност по член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 се прилага, когато от релевантни и непротиворечиви улики следва, че притежателят на марка на Европейския съюз е подал заявката за регистрация на тази марка не с цел почтено да участва в пазарната конкуренция, а с намерението да накърни интересите на трети лица по начин, който е в противоречие с почтената търговска практика, или с намерението да получи — без дори да има предвид конкретно трето лице — изключително право за цели, различни от свързаните с функциите на дадена марка, по-специално припомнената в точка 45 от настоящото решение съществена функция по указването на произхода.
Намерението на заявителя на марка е субективен елемент, който обаче трябва да бъде обективно установен от компетентните административни и съдебни органи. Ето защо всяко твърдение за недобросъвестност трябва да бъде подложено на цялостна преценка, като се имат предвид всички релевантни фактически обстоятелства в конкретния случай (вж. в този смисъл решение от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, т.
и
). Само по този начин твърдението за недобросъвестност може да бъде подложено на обективна преценка.
Както подчертава Съдът в точка 36 от решение от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
), по делото, по което е постановено това решение, до Съда е отправено конкретно запитване относно хипотезата, в която в момента на подаване на заявката за спорната марка множество производители са използвали на вътрешния пазар идентични или сходни знаци за идентични или сходни стоки, което можело да доведе до объркване. Запитващата юрисдикция е помолила Съда да уточни при наличието на такава вероятност от объркване кои фактори трябва да се вземат предвид, за да се прецени дали заявителят е недобросъвестен.
Така, и при положение че преценката дали е налице недобросъвестност се различава от преценката дали е налице вероятност от объркване, тъй като тези две понятия от правото в областта на марките са различни, Съдът е помолен да установи критерии за преценката дали е налице недобросъвестност в положение, в което е установено, че е налице вероятност от объркване.
Съдът отговаря, че в този случай, наред с останалите обстоятелства, следва да се провери дали заявителят знае или трябва да знае, че трето лице използва най-малко в една държава членка знака, който води до объркване, със знака, чиято регистрация е заявена, като знанието на заявителя може да се презумира, по-специално когато това използване е общоизвестно в съответния икономически сектор (вж. в този смисъл решение от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, т.
и
).
От посоченото решение не следва, че наличието на недобросъвестност по смисъла на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 може да се установи само в хипотезата, във връзка с която е отправено запитването до Съда и при която на вътрешния пазар се ползва идентичен или сходен знак за идентични или сходни стоки, който може да се обърка със знака, чиято регистрация е заявена.
Всъщност може да съществуват хипотези, които се различават от хипотезата, във връзка с която е постановено решение 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
), и в които заявката за регистрация на марка може да се счита за недобросъвестно подадена, независимо че в момента на подаване на заявката трето лице не е използвало на вътрешния пазар идентичен или сходен знак за идентични или сходни стоки.
В това отношение абсолютното основание за недействителност по член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 се различава фундаментално от относителното основание за недействителност по член 53, параграф 1, буква a) от този регламент, тъй като последното предполага наличието на по-ранна марка по член 8, параграф 2 от посочения регламент, както и наличието на вероятност от объркване по смисъла на член 8, параграф 1, буква б) от същия регламент, освен ако по-ранната марка не се ползва с репутация по смисъла на член 8, параграф 5 от този регламент или не се прилага член 8, параграф 1, буква а) от него. Както обаче отбелязва генералният адвокат в точка 27 от своето заключение, в случай на искане за обявяване на недействителност на основание член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 изобщо не е необходимо подалият искането да притежава по-ранна марка за идентични или сходни стоки или услуги.
Следва да се добави, че ако се установи, че в момента на подаване на заявката за спорната марка трето лице е използвало най-малко в една държава членка знак, който е идентичен или сходен с тази марка, не е задължително да се установи наличието на вероятност от объркване в представите на потребителите, за да може да се приложи член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
От тълкуването, направено от Съда в точка 53 от решение от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
), следва само че когато е установено, че е било налице използване от трето лице на идентичен или сходен знак за идентични или сходни стоки или услуги и това е могло да доведе до объркване, в рамките на цялостната преценка на релевантните обстоятелства в конкретния случай следва да се разгледа дали заявилият спорната марка е знаел за това. Това обстоятелство обаче е само един от релевантните фактори, които следва да се вземат предвид.
По съображенията, изложени в точки 52—55 от настоящото решение, следва да се заключи, че при липсата на вероятност от объркване между знака, използван от трето лице, и спорната марка, или ако не е налице използване от страна на трето лице на знак, идентичен или сходен със спорната марка, други фактически обстоятелства могат според случая да представляват релевантни и непротиворечиви улики, които доказват недобросъвестността на заявителя.
От това следва, че като е приел в точка 44 от обжалваното съдебно решение, че „за наличието на недобросъвестност на заявителя е необходимо трето лице да използва идентичен или сходен знак за идентична или сходна стока или услуга, който може да бъде объркан със знака, за който е подадена заявката за регистрация“, Общият съд е тълкувал неправилно практиката на Съда и е придал твърде ограничен обхват на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
Тази грешка при прилагането на правото е опорочила мотивите на Общия съд, тъй като, както следва от точка 60 от обжалваното съдебно решение, той е приел, че обстоятелството, че спорната марка е регистрирана за услуги от клас от Ницската спогодба, който е различен от класовете, за които са регистрирани и използвани по-ранните марки на жалбоподателя, е основание апелативният състав да приеме, че недобросъвестността на встъпилата страна не е доказана.
Следвайки този подход, противно на предвиденото в самия текст на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 и в практиката на Съда, Общият съд не е взел предвид при цялостната си преценка всички релевантни фактически обстоятелства, които са били налице в момента на подаването на заявката, въпреки че този момент е бил определящ (решение от 11 юни 2009 г., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, т.
).
Ето защо Общият съд е трябвало да вземе предвид изтъкнатия от жалбоподателя безспорен факт, че встъпилата страна е подала заявка за регистрация на знак, който съдържа стилизираната дума „KOTON“ като марка на Европейския съюз не само за услугите от клас 39 по смисъла на Ницската спогодба, но и за стоки и услуги от класове 25 и 35 по смисъла на Ницската спогодба, които съответстват на стоките и услугите, за които жалбоподателят е регистрирал марки, съдържащи посочената стилизирана дума.
Макар от член 52, параграф 3 от Регламент № 207/2009 да следва, че абсолютните основания за недействителност по параграф 1 от тази разпоредба могат според случая да са налице само за част от стоките и услугите, за които спорната марка е регистрирана, това не променя обстоятелството, че жалбоподателят е поискал марката да се обяви за недействителна в нейната цялост и че поради това искането за обявяване на недействителността е трябвало да бъде разгледано, като се прецени намерението на встъпилата страна в момента, в който тя е поискала за различни стоки и услуги, включително за текстилни изделия, регистрацията на марка на Европейския съюз, съдържаща словния и фигуративен елемент, който жалбоподателят вече е използвал за текстилни изделия.
Освен това, като е квалифицирал неправилно използването на идентичен или сходен знак за стоки или услуги, които са идентични или сходни с тези, за които в крайна сметка е регистрирана спорната марка, като съществено условие за прилагането на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, Общият съд е разгледал само от съображения за изчерпателност обстоятелството, че е имало търговски отношения между встъпилата страна и жалбоподателя и че жалбоподателят ги е прекратил. Той освен това не е разгледал въпроса дали, като се имат предвид дейностите на встъпилата страна, е логично от търговска гледна точка подаването на заявка за марка, която съдържа стилизираната дума „KOTON“, за стоки и услуги от класове 25, 35 и 39 по смисъла на Ницската спогодба.
Ето защо, макар в точка 32 от обжалваното съдебно решение да е посочил „търговската логика, в която се вписва подаването на заявка“ и „хронологията на събитията около подаването ѝ“ като обстоятелства, които могат да са релевантни, по-нататък в своето съдебно решение Общият съд не ги е разгледал изчерпателно.
В точка 56 от обжалваното съдебно решение Общият съд наистина е приел, че изтичането на доста дълъг период от време между края на посочените търговски отношения и заявката за регистрация на спорната марка е довод, че не е налице недобросъвестност от страна на встъпилата страна.
Посочването на това съображение в обжалваното решение обаче не е достатъчно, за да се приложи правилото, че ако мотивите на решение на Общия съд разкриват нарушение на правото на Съюза, но неговият диспозитив се оказва обоснован по други правни съображения, такова нарушение не може да доведе до отмяната на това решение (вж. в този смисъл решение от 26 юли 2017 г., Чешка република/Комисия,
C‑696/15 P
,
EU:C:2017:595
, т.
и цитираната съдебна практика). Всъщност обстоятелството, което Общият съд приема за установено в точка 56 от обжалваното съдебно решение, е само едно от обстоятелствата, които следва да се вземат предвид в рамките на цялостна преценка, като се вземат надлежно предвид заявката за марката, подадена от встъпилата страна за стоки и услуги от класове 25, 35 и 39 по смисъла на Ницската спогодба —преценка, която Общият съд не е извършил.
От изложеното следва, че единственото посочено в жалбата основание е налице и че обжалваното съдебно решение трябва да се отмени.
По жалбата пред Общия съд
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, когато жалбата е основателна, Съдът може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това.
В настоящия случай Съдът разполага с необходимите данни, за да се произнесе окончателно по единственото основание на жалбата в първоинстанционното производство — нарушение на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
Действително, както беше изложено в точка 21 от настоящото решение, апелативният състав е приел, че за да се прецени дали встъпилата страна е недобросъвестна, трябвало да се докаже, че е използван идентичен или сходен знак за стоки или услуги, които са идентични или сходни със стоките или услугите, за които е регистрирана спорната марка. На това основание той е отхвърлил жалбата на жалбоподателя.
Както обаче следва от точки 52—57 от настоящото решение, тези съображения са опорочени от грешка при прилагането на правото, тъй като придават прекалено ограничен обхват на член 52, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
Ето защо спорното решение следва да се отмени.
По искането за обявяване на недействителността на спорната марка
Тъй като на основание на своето правомощие по член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз Съдът е решил да отмени решението на апелативния състав, съгласно член 72, параграф 6 от Регламент 2017/1001 компетентният отдел в EUIPO следва да приеме ново решение въз основа на цялостна преценка, при която се взема предвид подадената на 25 април 2011 г. заявка за регистрация на спорната марка за стоки и услуги от класове 25, 35 и 39 по смисъла на Ницската спогодба, както и надлежно доказаните от жалбоподателя обстоятелства, наред с обстоятелствата, надлежно подкрепени с доказателства от встъпилата страна в рамките на нейната защита срещу искането за обявяване на недействителност.
Ето защо следва да се отхвърли искането Съдът да обяви спорната марка за недействителна.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
Съгласно член 138, параграф 1 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като обжалваното съдебно решение и спорното решение се отменят, претенциите на жалбоподателя са уважени по същество. Той е поискал встъпилата страна да се осъди да заплати съдебните разноски.
EUIPO е поискала да бъде осъдена солидарно с встъпилата страна да заплати съдебните разноски.
Ето защо встъпилата страна и EUIPO следва да бъдат осъдени да заплатят поравно съдебните разноски, направени от жалбоподателя както в първоинстанционното производство по дело T‑687/16, така и в производството по обжалване. Както следва от член 190, параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд, необходимите разходи, направени за целите на производството пред апелативния състав, подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Отменя решението на Общия съд от 30 ноември 2017 г., Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret/EUIPO — Nadal Esteban (STYLO & KOTON) (
T‑687/16
,
EU:T:2017:853
).

2)
Отменя решението на втори апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 14 юни 2016 г. (преписка R 1779/2015‑2).

3)
Отхвърля искането спорната марка да бъде обявена за недействителна.

4)
Осъжда г‑н Joaquín Nadal Esteban и Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) да заплатят поравно разноските, направени от Koton Mağazacilik Tekstil Sanayi ve Ticaret AŞ както в първоинстанционото производство по дело T‑687/16, така и в производството по обжалване.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.