CELEX: 62020CJ0217
Řízení o předběžné otázce
Směrnice 2003/88/ES
Úprava pracovní doby
Ochrana zdraví a bezpečnosti pracovníků
Článek 7 odst. 1
Nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok
Výše odměny za práci
Snížená odměna za práci z důvodu pracovní neschopnosti

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 7 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (
Úř. věst. 2003, L 299, s. 9
; Zvl. vyd. 05/04, s. 381).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi žalobcem v původním řízení a Staatssecretaris van Financiën (státní tajemník pro finance, Nizozemsko), jehož předmětem je výše odměny za práci, na kterou má žalobce nárok za placenou dovolenou za kalendářní rok.
Právní rámec
Unijní právo
Body 2 a 4 až 6 odůvodnění směrnice 2003/88 uvádí:
„(2)
Článek 137 [ES] stanoví, že Společenství má podporovat a doplňovat činnost členských států v oblasti zlepšování pracovního prostředí, aby bylo chráněno zdraví a bezpečnost pracovníků. [...]
[...]
(4)
Zlepšení bezpečnosti práce, pracovní hygieny a ochrany zdraví při práci je cíl, který by neměl být podřízen úvahám ryze ekonomické povahy.
(5)
Všichni pracovníci by měli mít dostatečnou dobu odpočinku. [...]
(6)
Při úpravách pracovní doby by mělo být přihlédnuto k zásadám Mezinárodní organizace práce, včetně těch, které se týkají noční práce.“
Článek 1 této směrnice, nadepsaný „Předmět a oblast působnosti“, stanoví:
„1.   Tato směrnice stanoví minimální požadavky na bezpečnost a ochranu zdraví pro úpravu pracovní doby.
2.   Tato směrnice se vztahuje na
a)
minimální doby [...] dovolen[é] za kalendářní rok [...]
[...]“
Článek 7 uvedené směrnice, nadepsaný „Dovolená za kalendářní rok“, stanoví:
„1.   Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby měl každý pracovník nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů v souladu s podmínkami pro získání a přiznávání této dovolené stanovenými vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.
2.   Minimální dobu placené dovolené za kalendářní rok nelze nahradit finanční náhradou, s výjimkou případů ukončení pracovního poměru.“
Nizozemské právo
Podle čl. 22 odst. 1 Algemeen Rijksambtenarenreglement (všeobecný služební řád státních zaměstnanců), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „ARAR“), mají státní zaměstnanci nárok na dovolenou za kalendářní rok s plnou odměnou za práci.
Článek 37 ARAR stanoví:
„1.   V případě pracovní neschopnosti z důvodu nemoci má státní zaměstnanec nárok na to, aby mu byla po dobu 52 týdnů vyplácena odměna za práci. Pokud pracovní neschopnost trvá, má nárok nadále pobírat 70 % odměny za práci.
[...]
5.   Odchylně od odstavce 1 má státní zaměstnanec nárok, a to i po uplynutí období 52 týdnů uvedeného v odstavci 1, aby mu byla i nadále vyplácena odměna za práci za počet hodin, které odpracoval nebo které by byl odpracoval, pokud by mu byla nabídnuta vhodná práce.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Žalobce v původním řízení je zaměstnán u Belastingdienst (daňová správa, Nizozemsko). Od 24. listopadu 2015 je v dlouhodobé částečné pracovní neschopnosti a využívá opatření pro opětovné začlenění do pracovního procesu.
V souladu s čl. 37 odst. 1 ARAR pobíral žalobce v původním řízení plnou odměnu za práci během prvního roku pracovní neschopnosti, tedy do 24. listopadu 2016, a od tohoto data 70 % její výše. Podle čl. 37 odst. 5 mu však byla nadále vyplácena plná odměna za práci za hodiny, během nichž byl považován za práceschopného.
Během dovolené za kalendářní rok, kterou žalobce v původním řízení čerpal od 25. července do 17. srpna 2017, mu byla vyplácena náhrada ve výši odpovídající odměně za práci vyplácené od 24. listopadu 2016, a sice 70 % jeho odměny za práci za hodiny odpovídající jeho pracovní neschopnosti a 100 % odměny za práci za hodiny, během nichž byl považován za práceschopného.
Stížností podanou k státnímu tajemníkovi pro finance zpochybnil žalobce v původním řízení výši této odměny, přičemž tvrdil, že během této dovolené měl pobírat plnou odměnu za práci. Vzhledem k tomu, že státní tajemník pro finance tuto stížnost rozhodnutím ze dne 13. října 2017 zamítl, podal žalobce v původním řízení proti tomuto rozhodnutí žalobu k Rechtbank Overijssel (soud pro provincii Overijssel, Nizozemsko), který je předkládajícím soudem.
Posledně uvedený soud uvádí, že podle čl. 22 odst. 1 ARAR mají úředníci nárok na dovolenou za kalendářní rok s „plnou odměnou za práci“. Má za to, že se pojem „plná odměna za práci“ vztahuje na odměnu za práci, která náleží za pracovní období předcházející období, během něhož je žádáno o dovolenou za kalendářní rok (dále jen „referenční období“), a sice ve věci v původním řízení na odměnu za práci uvedenou v bodě 10 tohoto rozsudku. Stanovisko státního tajemníka pro finance je tedy v souladu s vnitrostátní právní úpravou.
Kromě toho předkládající soud uvádí, že směrnice 2003/88 sice zaručuje nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů, a to i v případě úplné pracovní neschopnosti, avšak neobsahuje žádnou informaci o výši odměny za práci, která má být během této dovolené vyplácena.
Uvedený soud připomíná, že v rozsudcích ze dne 16. března 2006, Robinson-Steele a další (
C‑131/04 a C‑257/04
,
EU:C:2006:177
), jakož i ze dne 20. ledna 2009, Schultz-Hoff a další (
C‑350/06 a C‑520/06
,
EU:C:2009:18
), měl Soudní dvůr za to, že pracovník musí obdržet „obvyklou“ odměnu za práci. Uvedený soud v tomto ohledu uvádí, že výše odměny za práci, kterou žalobce v původním řízení pobíral během dovolené za kalendářní rok, je stejná jako výše odměny, kterou pobíral v průběhu referenčního období.
Předkládající soud však rovněž uvádí, že Soudní dvůr v bodě 25 rozsudku ze dne 20. ledna 2009, Schultz-Hoff a další (
C‑350/06 a C‑520/06
,
EU:C:2009:18
), upřesnil, že účel nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok se liší od účelu nároku na pracovní volno z důvodu nemoci.
S ohledem na tuto úvahu si předkládající soud klade otázku, zda skutečnost, že se pro účely určení výše odměny za práci vyplácené během placené dovolené za kalendářní rok přihlédne ke snížení odměny v důsledku pracovní neschopnosti, ovlivňuje nárok dotyčného pracovníka na placenou dovolenou za kalendářní rok.
Za těchto okolností se Rechtbank Overijssel (soud pro provincii Overijssel) rozhodl řízení přerušit a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je třeba vykládat čl. 7 odst. 1 směrnice [2003/88] v tom smyslu, že pracovník neztrácí odměnu za práci nebo její část z důvodu využití svého nároku na dovolenou za kalendářní rok? Anebo je třeba toto ustanovení vykládat v tom smyslu, že pracovník si odměnu za práci během doby, kdy využívá nároku na dovolenou za kalendářní rok, ponechává bez ohledu na příčinu toho, proč během čerpání dovolené práci nevykonává?
2)
Je třeba vykládat čl. 7 odst. 1 směrnice [2003/88] v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům a zvyklostem, podle nichž náleží pracovníkovi, který je v pracovní neschopnosti z důvodu nemoci a čerpá dovolenou za kalendářní rok, odměna za práci, kterou pobíral bezprostředně před začátkem své dovolené, i když je tato odměna z důvodu dlouhého trvání pracovní neschopnosti nižší než odměna za práci při celkové pracovní schopnosti?
3)
Musí být nárok každého pracovníka na placenou dovolenou za kalendářní rok podle článku 7 směrnice [2003/88] a podle ustálené judikatury Soudního dvora vykládán v tom smyslu, že brání snížení odměny za práci během dovolené čerpané během pracovní neschopnosti?“
K předběžným otázkám
Podstatou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba posoudit společně, je, zda musí být čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům a zvyklostem, podle nichž v případě, že pracovník, který je v pracovní neschopnosti z důvodu nemoci, čerpá placenou dovolenou za kalendářní rok, je pro účely stanovení výše odměny, jež mu bude vyplácena za referenční období, zohledněna odměna za práci, kterou v důsledku pracovní neschopnosti pobíral v pracovním období předcházejícím období, během něhož je žádáno o placenou dovolenou za kalendářní rok, ve snížené výši.
Zaprvé je třeba připomenout, jak vyplývá ze samotného znění čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, že toto ustanovení zakotvuje nárok každého pracovníka na placenou dovolenou za kalendářní rok v trvání nejméně čtyř týdnů. Tento nárok musí být považován za zásadu sociálního práva Unie, která má zvláštní význam a jejímuž naplňování příslušnými vnitrostátními orgány může docházet pouze v mezích výslovně uvedených v samotné směrnicí 2003/88 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. června 2020, Varchoven kasacionen sad na Republika Bulgaria a Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 a C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Zadruhé vzhledem k tomu, že nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok je zakotven v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, je třeba uvést, že ustanovení této směrnice mají, jak vyplývá z bodu 4 jejího odůvodnění, za cíl zlepšení bezpečnosti práce, pracovní hygieny a ochrany zdraví při práci.
Bod 5 odůvodnění této směrnice navíc upřesňuje, že „[v]šichni pracovníci by měli mít dostatečnou dobu odpočinku“.
Podle článku 1 uvedené směrnice tudíž tato směrnice stanoví minimální požadavky na bezpečnost a ochranu zdraví pro úpravu pracovní doby a vztahuje se zejména na minimální doby dovolené za kalendářní rok.
S ohledem na tyto cíle je nesporné, že nárokem na dovolenou za kalendářní rok zakotveným v článku 7 směrnice 2003/88 jsou sledovány dva cíle, a sice jednak umožnit pracovníkovi, aby si odpočinul od vykonávání prací, které mu ukládá jeho pracovní smlouva, a jednak, aby měl čas na uvolnění a volnočasové aktivity (rozsudek ze dne 25. června 2020, Varchoven kasacionen sad na Republika Bulgaria a Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 a C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Pracovník totiž musí mít za normálních okolností možnost skutečného odpočinku, aby byla zajištěna účinná ochrana jeho bezpečnosti a zdraví (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. ledna 2009, Schultz-Hoff a další,
C‑350/06 a C‑520/06
,
EU:C:2009:18
, bod
).
Kromě toho účel nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok zakotvený v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, který tuto dovolenou odlišuje od jiných druhů volna s odlišným účelem, jako je nárok na pracovní volno z důvodu nemoci, jehož účelem je umožnit pracovníkovi, aby se zotavil z nemoci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. června 2016, Sobczyszyn,
C‑178/15
,
EU:C:2016:502
, bod
), vychází z předpokladu, že pracovník během referenčního období skutečně pracoval. Cíl sledovaný touto směrnicí, kterým je umožnit pracovníkovi, aby měl čas na odpočinek, uvolnění a volnočasové aktivity za účelem ochrany své bezpečnosti a zdraví, totiž předpokládá, že tento pracovník dříve vykonával činnost odůvodňující přiznání nároku na takové období. Z toho vyplývá, že nároky na placenou dovolenou za kalendářní rok musí být v zásadě vypočteny v závislosti na skutečně odpracovaném období na základě pracovní smlouvy (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. června 2020, Varchoven kasacionen sad na Republika Bulgaria a Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 a C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Zatřetí Soudní dvůr v tomto kontextu upřesnil, že pojem „placená dovolená za kalendářní rok“ uvedený v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 znamená, že za období „dovolené za kalendářní rok“ ve smyslu této směrnice musí být zachována odměna za práci a že řečeno jinými slovy, pracovník musí za tuto dobu odpočinku obdržet obvyklou odměnu za práci (rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, bod
a citovaná judikatura).
Pracovník totiž musí být při využití svého nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok v situaci, která je, pokud jde o mzdu, srovnatelná s obdobím, kdy pracuje (rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, bod
a citovaná judikatura).
Ačkoli tedy struktura obvyklé odměny pracovníka za práci jako taková podléhá ustanovením a zvyklostem, které se řídí právem členských států, nemůže mít nicméně vliv na nárok pracovníka mít během doby odpočinku a oddychu ekonomické podmínky, které jsou srovnatelné s těmi, které má při výkonu práce (rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, bod
a citovaná judikatura
Mimoto v určitých zvláštních situacích, v nichž pracovník není schopen plnit své úkoly, nemůže členský stát vázat nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok na podmínku, že tento pracovník skutečně pracoval (rozsudek ze dne 25. června 2020, Varchoven kasacionen sad na Republika Bulgaria a Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 a C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Tak je tomu zejména v případě pracovníků, kteří jsou nepřítomni v práci na základě pracovního volna z důvodu nemoci v průběhu referenčního období. Jak totiž vyplývá z judikatury Soudního dvora, s ohledem na nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok jsou tito pracovníci postaveni na roveň pracovníkům, kteří během tohoto období skutečně pracovali (rozsudek ze dne 25. června 2020, Varchoven kasacionen sad na Republika Bulgaria a Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 a C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Soudní dvůr měl v tomto ohledu za to, že pracovní neschopnost z důvodu nemoci je v zásadě nepředvídatelná a nezávislá na vůli pracovníka. To je také podstatou revidované úmluvy Mezinárodní organizace práce č. 132 ze dne 24. června 1970 o placené dovolené za kalendářní rok, jejíž zásady musí být na základě bodu 6 odůvodnění směrnice 2003/88 zohledněny pro účely výkladu této směrnice. Jak totiž vyplývá z čl. 5 odst. 4 této úmluvy, musí být nepřítomnosti z důvodu nemoci považovány za nepřítomnosti v práci „z důvodů nezávislých na vůli dotčené zaměstnané osoby“, které musí být „započítány do doby výkonu práce“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2018, Dicu,
C‑12/17
,
EU:C:2018:799
, bod
).
Z toho vyplývá, že nárok pracovníka na minimální placenou dovolenou za kalendářní rok zaručený unijním právem nelze omezit z důvodu, že pracovník nemohl z důvodu nemoci během referenčního období plnit svou povinnost vykonávat práci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. června 2020, Varchoven kasacionen sad na Republika Bulgaria a Iccrea Banca SpA,
C‑762/18 a C‑37/19
,
EU:C:2020:504
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Soudní dvůr tak rozhodl, že účelem pobírání obvyklé odměny za práci během placené dovolené za kalendářní rok je umožnit pracovníkovi, aby skutečně čerpal dny dovolené, na které má nárok. Je-li přitom odměna za práci vyplácená z titulu nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok, který je stanoven v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88, nižší než obvyklá odměna za práci, kterou pracovník dostává během doby skutečné práce, může být podněcován k tomu, aby si svou placenou dovolenou za kalendářní rok nevybíral (rozsudek ze dne 13. prosince 2018, Hein,
C‑385/17
,
EU:C:2018:1018
, bod
).
V projednávaném případě je nesporné, že podle vnitrostátních právních předpisů a zvyklostí použitelných na věc v původním řízení je výše odměny za práci vyplácená žalobci v původním řízení během jeho placené dovolené za kalendářní rok stejná jako částka, kterou pobíral během referenčního období. Nizozemská vláda z toho v písemném vyjádření, které předložila Soudnímu dvoru, vyvodila, že žalobce v původním řízení se během dovolené za kalendářní rok nacházel v ekonomické situaci, jež byla srovnatelná s jeho situací během referenčního období.
Je zajisté nesporné, že žalobce v původním řízení měl po dobu dovolené za kalendářní rok ekonomické podmínky srovnatelné s podmínkami, které se na něj vztahují během období práce, ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 27 tohoto rozsudku.
Je však nutno zaprvé konstatovat, že vnitrostátní právní předpisy a zvyklosti, podle nichž je výše odměny za práci pobírané pracovníkem během placené dovolené za kalendářní rok stejná jako ta, která mu byla vyplacena během referenčního období, aniž je zohledněna okolnost, že výše této odměny byla snížena z důvodu pracovní neschopnosti z důvodu nemoci, v podstatě podmiňují nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok přiznaný směrnicí 2003/88 tím, že tento pracovník musí během tohoto období pracovat plný počet hodin.
Zadruhé, jak zdůraznil generální advokát v bodě 31 svého stanoviska, umožnit, aby pracovník, který využívá nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok, pobíral vyšší či nižší odměnu za práci v závislosti na tom, zda je v době, kdy využívá tohoto nároku v pracovní neschopnosti či nikoli, by způsobilo, že by hodnota tohoto nároku závisela na datu jeho využití.
Zatřetí, i když, jak uvádí nizozemská vláda, žalobce v původním řízení pobíral během placené dovolené za kalendářní rok odměnu za práci, jejíž výše odpovídala částce, která mu byla vyplácena během referenčního období, nic to nemění na tom, že tato odměna je nižší než ta, kterou by pobíral, kdyby nebyl během tohoto období z důvodu nemoci v pracovní neschopnosti.
Jak přitom vyplývá z judikatury připomenuté v bodech 25 a 30 tohoto rozsudku, vzhledem k tomu, že pracovní neschopnost z důvodu nemoci je v zásadě nepředvídatelná a nezávislá na vůli dotyčného pracovníka, je třeba mít s ohledem na nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok za to, že pracovníci, kteří nemohou během referenčního období pracovat z důvodu nemoci, jsou postaveni naroveň těm, kteří během tohoto období skutečně pracovali. Nároky na placenou dovolenou za kalendářní rok musí být tudíž v takovém případě v zásadě určeny v závislosti na skutečně odpracovaném období na základě pracovní smlouvy, aniž bude zohledněna okolnost, že výše této odměny byla snížena z důvodu pracovní neschopnosti z důvodu nemoci.
Navíc s ohledem na účel dovolené za kalendářní rok, jak byl připomenut v bodě 25 tohoto rozsudku, okolnost, že příčina pracovní neschopnosti přetrvává během doby uvedené placené dovolené za kalendářní rok pracovníka, nemůže mít vliv na jeho právo pobírat během této dovolené nesníženou odměnu.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položené otázky odpovědět tak, že čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům a zvyklostem, podle nichž v případě, že pracovník, který je v pracovní neschopnosti z důvodu nemoci, čerpá placenou dovolenou za kalendářní rok, je pro účely stanovení výše odměny, jež mu bude vyplácena za referenční období, zohledněna odměna za práci, kterou v důsledku pracovní neschopnosti pobíral v pracovním období předcházejícím období, během něhož je žádáno o placenou dovolenou za kalendářní rok, ve snížené výši.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

Článek 7 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátním právním předpisům a zvyklostem, podle nichž v případě, že pracovník, který je v pracovní neschopnosti z důvodu nemoci, čerpá placenou dovolenou za kalendářní rok, je pro účely stanovení výše odměny, jež mu bude vyplácena za placenou dovolenou za kalendářní rok, zohledněna odměna za práci, kterou v důsledku pracovní neschopnosti pobíral v pracovním období předcházejícím období, během něhož je žádáno o placenou dovolenou za kalendářní rok, ve snížené výši.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.