CELEX: 62021CJ0279
Преюдициално запитване
Споразумение за асоцииране ЕИО
Турция
Член 9
Решение № 1/80
Член 10, параграф 1
Член 13
Клауза standstill
Събиране на семейството
Национална правна уредба, която въвежда нови, по-ограничителни условия в областта на събирането на семейството, що се отнася до съпрузите на турски граждани, притежаващи разрешение за постоянно пребиваване в съответната държава членка
Изискване турският работник да е положил успешно изпит, удостоверяващ определено ниво на познания по официалния език на тази държава членка
Обосновка
Цел да се гарантира успешна интеграция

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 9 от Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Турция, подписано в Анкара на 12 септември 1963 г. от Република Турция, от една страна, и от държавите — членки на ЕИО, и от Общността, от друга страна, и което е сключено, одобрено и утвърдено от името на последната с Решение 64/732/ЕИО на Съвета от 23 декември 1963 г. (
OB 217, 1964 г., стр. 3685
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 1, стр. 10, наричано по-нататък „Споразумението за асоцииране“), както и на член 10, параграф 1 и член 13 от Решение № 1/80 на Съвета по асоцииране, създаден с това споразумение, от 19 септември 1980 година за развиване на асоциирането между Европейската икономическа общност и Турция (наричано по-нататък „Решение № 1/80“).
Запитването е отправено в рамките на спор между турската гражданка X и Udlændingenævnet (Съвет за обжалване по въпросите на миграцията, Дания) по повод на отхвърлянето на заявление за разрешение за пребиваване в Дания на основание събиране на семейството.
Правна уредба
Правото на Съюза
Споразумението за асоцииране
От член 2, параграф 1 от Споразумението за асоцииране следва, че то има за цел да подпомага постоянното и балансирано укрепване на търговските и икономическите отношения между договарящите страни, като взема изцяло под внимание необходимостта от осигуряване на ускорено развитие на икономиката на Турция, повишаване на нивото на заетостта и подобряване на условията на живот на турския народ.
Член 9 от това споразумение гласи:
„Договарящите се страни приемат, че в областта на прилагане на споразумението, и без да се нарушават специалните разпоредби, които биха могли да бъдат приети по силата на член 8, всяка дискриминация, свързана с национална принадлежност, е забранена съгласно принципа, посочен в член 7 от Договора за създаване на Общността“.
Решение № 1/80
Видно от трето съображение от Решение № 1/80, с последното се цели в социалната област да се подобри режимът, от който се ползват турските работници и членовете на техните семейства, в сравнение с режима, установен с Решение № 2/76 от 20 декември 1976 г., прието от Съвета по асоцииране.
Глава II („Социални разпоредби“) от Решение № 1/80 съдържа раздел 1 („Въпроси, свързани със заетостта и свободното движение на работници“), който обхваща членове 6—16.
Член 6 от посоченото решение предвижда:
„1.   При спазване на разпоредбите на член 7 относно свободния достъп до заетост на членовете на семейството на турски работник, принадлежащ към законния пазар на труда на държава членка, същият има право:
–
на подновяване на разрешителното му за работа при същия работодател, ако има свободно работно място, след една година законна заетост в тази държава членка,
–
да отговори на друго предложение за работа в рамките на същата професия, направено при общи условия от работодател по негов избор и регистрирано в службите по заетост на тази държава членка, след три години законна заетост в същата и при условие че се предостави предимство на работниците от държавите — членки на Общността,
–
на свободен достъп до всяка дейност като заето лице по негов избор в същата държава членка, след четири години законна заетост в тази държава членка.
[…]
3.   Редът и условията за прилагане на параграфи 1 и 2 се определят от националните правни уредби“. [неофициален превод]
Член 10, параграф 1 от същото решение гласи:
„Що се отнася до възнаграждението и другите условия на труд, държавите — членки на Общността, трябва да прилагат спрямо турските работници, принадлежащи към законния им пазар на труда, режим без каквато и да е дискриминация, основана на гражданство, между тях и работниците от Общността“ [неофициален превод].
Съгласно член 13 от Решение № 1/80:
„Държавите — членки на Общността, и Турция не могат да въвеждат нови ограничения, свързани с условията за достъп до заетост на работниците и членовете на техните семейства, които пребивават и се трудят законно на тяхна територия“ [неофициален превод].
Член 14, параграф 1 от това решение има следния текст:
„Разпоредбите на настоящия раздел се прилагат при спазване на ограниченията, обосновани от съображения, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве“ [неофициален превод].
В съответствие с член 16 от посоченото решение разпоредбите на глава II, раздел 1 от него се прилагат от 1 декември 1980 г.
Датското право
Съгласно член 9 от Udlændingeloven (Закон за чужденците) в редакцията му, приложима към фактите по главното производство (наричан по-нататък „Законът за чужденците“):
„1.   „При поискване може да се издаде разрешение за пребиваване на:
1)
всеки чужд гражданин на възраст над 24 години, сключил брак или живеещ трайно на семейни начала с пребиваващо в Дания лице, което също е на възраст над 24 години и:
[…]
d)
което има разрешение за постоянно пребиваване в Дания от повече от три години,
[…].
12.   Освен ако наложителни причини, свързани в частност с целостта на семейството, не оправдаят изключение от това изискване, разрешение за пребиваване по параграф 1, точка 1, буква d) може да бъде издадено само ако пребиваващото в Дания лице:
[…]
5)
е положило успешно теста „Prøve i Dansk 1“ по смисъла на член 9, параграф 1 от Lov om danskudddannelse til voksne udlændinge m.fl [Закон за курсовете по датски език, провеждани за пълнолетни чужденци] или друг изпит по датски език на същото или по-високо ниво, и
[…]“.
Условието за успешно полагане на теста „Prøve i Dansk 1“ или на изпит по датски език на същото или по-високо ниво, предвидено в член 9, параграф 12, точка 5 от Закона за чужденците, е въведено с Lov nr 572 om ændring af udlændingeloven (Закон № 572 за изменение на Закона за чужденците) от 18 юни 2012 г., влязъл в сила на 1 юли 2012 г.
Фактите в главното производство и преюдициалните въпроси
X влиза на датска територия на 14 август 2015 г. и на 21 октомври 2015 г. подава до Udlændingestyrelsen (Служба по миграция, Дания) заявление за разрешение за пребиваване в Дания за целите на събирането ѝ с нейния съпруг Y, турски гражданин, пребиваващ в тази държава членка от 27 септември 1979 г. и получил през 1985 г. разрешение за постоянно пребиваване в посочената държава членка.
В това заявление се посочва, че Y е преминал обучение на датски език, отнасящо се по-специално до техническите изчисления, сигнализацията при извършване на строителство и ремонт по пътищата, разчитането на чертежи, въвеждането в съответния бранш и работните техники, и че във всеки случай като турски работник, извършващ професионална дейност в Дания от 1980 г. (тоест повече от 36 години) по-специално в качеството на механик, на служител, на отговорник за магазин или на отговорник за склад, Y не е длъжен да отговаря на предвиденото в член 9, параграф 12, точка 5 от Закона за чужденците условие за успешно полагане на изпит по датски език. Уточнява се също така, че четирите пълнолетни деца на Y, майка му и всички негови братя и сестри живеят в Дания.
С решение от 1 март 2016 г. Службата по миграция отхвърля това заявление на основание член 9, параграф 12, точка 5 от Закона за чужденците с мотива, че Y не е доказал изпълнението на предвиденото в тази разпоредба условие и че не са налице наложителни причини, които да оправдаят изключение в това отношение. Службата по миграция добавя, че това решение не се поставя под въпрос от клаузите standstill, както са тълкувани от Съда в решение от 10 юли 2014 г., Dogan (
C‑138/13
,
EU:C:2014:2066
).
Х подава жалба по административен ред пред Udlændinge-Integrations-og Boligministerium (Министерство за миграцията, интеграцията и настаняването, Дания) — понастоящем Udlændinge-og Integrationsministeriet (Министерство за миграцията и интеграцията, Дания) — срещу частта от решението от 1 март 2016 г., съдържаща преценка с оглед на Споразумението за асоцииране и на свързаните с него инструменти, и по-специално с оглед на клаузите standstill. В жалбата си Х иска преразглеждане на въпроса за съвместимостта на това решение с решения от 10 юли 2014 г., Dogan (
C‑138/13
,
EU:C:2014:2066
), и от 12 април 2016 г., Genc (
C‑561/14
,
EU:C:2016:247
).
На 25 април 2016 г. Styrelsen for International Rekruttering og Integration (Служба за международните назначения и за интеграцията, Дания) издава на Х разрешение за пребиваване в Дания на основание заетост, като след удължаване на срока му то е било валидно до 13 септември 2021 г.
На 27 август 2018 г. X подава пред Københavns byret (Градски съд Копенхаген, Дания) жалба за отмяна на решението на Министерството за миграцията и интеграцията от 6 декември 2017 г. и иска връщане на преписката за ново разглеждане, доколкото с това решение се потвърждава, че клаузите standstill допускат отхвърляне на заявлението ѝ за събиране на семейството съгласно релевантното национално право. След прехвърляне на правомощия Съветът за обжалване по въпросите на миграцията е конституиран като ответник в главното производство на мястото на Министерството за миграцията и интеграцията.
С определение от 22 ноември 2019 г. Københavns byret (Градски съд Копенхаген) препраща делото на запитващата юрисдикция Østre Landsret (Източен областен съд, Дания), която се съгласява да се произнесе като първа инстанция.
На първо място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която за получаването на разрешение за пребиваване на основание събиране на семейството от съпруга на турски гражданин, пребиваващ законно и работещ в приемащата държава членка, поставя условие за успешното полагане на изпит за познания по езика на тази държава членка, представлява „ново ограничение“ по смисъла на клаузата standstill, съдържаща се в член 13 от Решение № 1/80, и при утвърдителен отговор — дали това ограничение може да бъде обосновано от целта да се гарантира успешната интеграция на този съпруг.
В това отношение запитващата юрисдикция отбелязва, че видно от богата практика на Съда във връзка с член 13 от Решение № 1/80, клаузата standstill, съдържаща се в тази разпоредба, е пречка пред въвеждането от държава членка на нови ограничения пред възможността за събиране със съпруг или с деца от Турция, освен ако такова ограничение е обосновано от императивно съображение от общ интерес, подходящо е да гарантира осъществяването на преследваната законна цел и не надхвърля необходимото за нейното постигане (решение от 10 юли 2019 г., A,
C‑89/18
,
EU:C:2019:580
).
Действително Съдът вече признал, че целта да се гарантира успешна интеграция, може да представлява императивно съображение от общ интерес (решения от 12 април 2016 г., Genc,
C‑561/14
,
EU:C:2016:247
, т.
и
и от 10 юли 2019 г., A,
C‑89/18
,
EU:C:2019:580
, т.
). Въпреки това, от една страна, според запитващата юрисдикция Съдът все още не се е произнесъл по въпроса дали условие за успешно полагане на езиков изпит може да се наложи не на члена на семейството, който иска събиране с турския работник, пребиваващ в съответната държава членка, а на този работник. От друга страна, запитващата юрисдикция посочва, че според Съда условие, което налага на съпруга на пребиваващ в съответната държава членка турски работник, който съпруг желае да влезе на територията на тази държава членка на основание събиране на семейството, да докаже преди това придобиването на елементарни познания по официалния език на посочената държава членка, надхвърля необходимото за постигането на преследваната цел, тъй като недоказването на придобиването на достатъчни езикови познания автоматично води до отхвърляне на заявлението за събиране на семейството, без да се вземат предвид конкретни особени обстоятелства (решение от 10 юли 2014 г., Dogan,
C‑138/13
,
EU:C:2014:2066
, т.
).
В това отношение запитващата юрисдикция уточнява, че след постановяването на това решение Justitsministeriet (Министерство на правосъдието, Дания) приема, че условията за събиране на семейството, установени със Закона за чужденците, не следва да се променят, тъй като може да има изключения от тях при наличие на наложителни причини, чието съществуване се преценява с оглед на конкретни особени обстоятелства.
На второ място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали принципът на недопускане на дискриминация, основана на гражданство, прогласен в член 10, параграф 1 от Решение № 1/80, допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, доколкото тя не се прилага нито за датските граждани, нито за гражданите на държавите — членки на Европейския съюз или на Европейското икономическо пространство (ЕИП). В това отношение тя отбелязва, че съгласно текста на тази разпоредба, същата се отнася до възнаграждението и другите условия на труд — области, до които не изглежда да се отнася националната правна уредба, разглеждана в главното производство.
На трето място, ако Съдът приеме, че член 10, параграф 1 от Решение № 1/80 не е приложим в настоящия случай, запитващата юрисдикция иска да се установи дали общият принцип на недопускане на дискриминация, прогласен в член 9 от Споразумението за асоцииране, може да се приложи, и при утвърдителен отговор — дали тази разпоредба допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство.
На четвърто и последно място, запитващата юрисдикция поставя въпроса дали посочената разпоредба има директен ефект и следователно частноправните субекти могат да се позовават пряко на нея пред националните юрисдикции.
При това положение Østre Landsret (Източен областен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допуска ли клаузата standstill, предвидена в член 13 от Решение № 1/80, въвеждането и прилагането на национална правна уредба, която изисква като условие за събирането на съпрузи, освен в случаите, когато са налице наложителни причини, съпругът/несемейният партньор, който като турски работник в съответната държава — членка на Съюза, попада в приложното поле на Споразумението за асоцииране и на Решение № 1/80, успешно да положи изпит за езикови умения на официалния език на приемащата държава членка, в случай като разглеждания в главното производство, при който турският работник е придобил право на постоянно пребиваване в тази държава — членка на Съюза, съгласно действаща предходна правна уредба, която не е изисквала успешно полагане на изпит за езикови умения на езика на съответната държава членка като предварително условие за придобиването на това право?
2)
Обхваща ли специалната забрана за дискриминация, установена с член 10, параграф 1 от Решение № 1/80, национална правна уредба, която изисква като условие за събирането на съпрузи, освен в случаите, когато са налице наложителни причини, съпругът/несемейният партньор, който като турски работник в съответната държава — членка на Съюза, попада в приложното поле на Споразумението за асоцииране и на Решение № 1/80, успешно да положи изпит за езикови умения на официалния език на приемащата държава членка, в случай като разглеждания в главното производство, при който турският работник е придобил право на постоянно пребиваване в тази държава — членка на Съюза, съгласно действаща предходна правна уредба, която не е изисквала успешно полагане на изпит за езикови умения на езика на съответната държава членка като предварително условие за придобиването на това право?
3)
При отрицателен отговор на втория въпрос допуска ли общата забрана за дискриминация, установена с член 9 от Споразумението за асоцииране, национална правна уредба като посочената, в случай като този в главното производство, при който турският работник е придобил право на постоянно пребиваване в съответната държава — членка на Съюза, съгласно действаща предходна правна уредба, която не е изисквала успешното полагане на изпит за езикови умения на официалния език на приемащата държава членка като предварително условие за придобиването на това право, при положение че такова изискване не е наложено на гражданите на съответната скандинавска държава членка (в случая Дания) и на други скандинавски държави или на други лица — граждани на държава — членка на Съюза (и следователно не важи за граждани на Съюза/граждани на държава от ЕИП)?
4)
При отрицателен отговор на третия въпрос допустимо ли е директно позоваване на общата забрана за дискриминация, установена с член 9 от Споразумението за асоцииране, пред национална юрисдикция?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 13 от Решение № 1/80 трябва да се тълкува в смисъл, че приета след влизането в сила на това решение в съответната държава членка национална правна уредба, която изисква като условие за събирането на турски работник, пребиваващ законно в тази държава членка, с неговия съпруг посоченият работник да е положил успешно изпит, удостоверяващ определено ниво на познания по официалния език на посочената държава членка, представлява „ново ограничение“ по смисъла на този член, а при утвърдителен отговор — дали това ограничение може да бъде обосновано от целта да се гарантира успешната интеграция на този съпруг.
Важно е да се припомни, че предвидената в член 13 от Решение № 1/80 клауза standstill забранява поначало въвеждането на каквито и да било нови вътрешни мерки, които имат за цел или последица да обвържат упражняването от турски гражданин на свободното движение на работници на територията на съответната държава членка с по-ограничителни условия от тези, които са били приложими спрямо него към датата на влизане в сила на това решение във въпросната държава членка (решение от 2 септември 2021 г., Udlændingenævnet,
C‑379/20
,
EU:C:2021:660
, т.
и цитираната съдебна практика).
В частност, Съдът многократно е постановявал, че национална правна уредба, която утежнява условията за събиране на семействата на турските работници, пребиваващи законно в съответната държава членка, спрямо условията, приложими при влизането в сила на Решение № 1/80, представлява „ново ограничение“ по смисъла на член 13 от това решение за упражняването на свободата на движение от турските работници в тази държава членка (вж. в този смисъл решения от 10 юли 2019 г., A,
C‑89/18
,
EU:C:2019:580
, т.
, и от 2 септември 2021 г., Udlændingenævnet,
C‑379/20
,
EU:C:2021:660
, т.
).
Това е така, понеже решението на турски гражданин да се установи в дадена държава членка, за да упражнява в нея дейност като работник, може да бъде отрицателно повлияно, когато законодателството на тази държава членка прави по-трудно или невъзможно събирането на семейството, по такъв начин че въпросният гражданин може евентуално да се окаже принуден да избира между дейността си в посочената държава членка и семейния си живот в Турция (решение от 10 юли 2019 г., A,
C‑89/18
,
EU:C:2019:580
, т.
и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай от акта за преюдициално запитване е видно, че разглежданата в главното производство национална правна уредба, а именно член 9, параграф 12, точка 5 от Закона за чужденците, който изисква като условие за събирането на турски работник, пребиваващ законно в Дания, с неговия съпруг този работник да положи успешно изпит, удостоверяващ определено ниво на познания по официалния език на тази държава членка, е била приета след датата на влизане в сила в Дания на Решение № 1/80 и че тя води до утежняване на условията за събиране на семейството, свързани с влизането на датска територия на съпрузите на турски работници, които пребивават законно в посочената държава членка, спрямо условията, които са били приложими преди влизането в сила на това решение.
При това положение се налага изводът, че национална правна уредба като разглежданата в главното производство представлява „ново ограничение“ по смисъла на член 13 от Решение № 1/80.
Що се отнася до въпроса дали такава правна уредба може да бъде обоснована, следва да се припомни, че „ново ограничение“ по смисъла на член 13 от Решение № 1/80 е забранено, освен ако е сред ограниченията по член 14 от това решение или е обосновано от императивно съображение от общ интерес, подходящо е да гарантира осъществяването на преследваната законна цел и не надхвърля необходимото за нейното постигане (решение от 2 септември 2021 г., Udlændingenævnet,
C‑379/20
,
EU:C:2021:660
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение е безспорно, че разглежданата в главното производство национална правна уредба не е обоснована от посочените в член 14, параграф 1 от Решение № 1/80 съображения, свързани с обществения ред, обществената сигурност или общественото здраве.
Запитващата юрисдикция обаче посочва, че целта на тази правна уредба е да се гарантира успешна интеграция на члена на семейството, който иска да му бъде предоставено право на пребиваване в съответната държава членка на основание събиране на семейството.
Действително Съдът вече е приел, че такава цел може да представлява императивно съображение от общ интерес по смисъла на Решение № 1/80 (решения от 12 април 2016 г., Genc,
C‑561/14
,
EU:C:2016:247
, т.
, и от 2 септември 2021 г., Udlændingenævnet,
C‑379/20
,
EU:C:2021:660
, т.
и цитираната съдебна практика).
При това положение обаче е важно да се провери дали национална правна уредба като разглежданата в главното производство е подходяща за постигане на тази цел и дали не надхвърля необходимото за постигането ѝ.
В това отношение от акта за преюдициално запитване, както и от данните, предоставени от датското правителство, следва, че такава правна уредба има за цел да гарантира успешната интеграция на члена на семейството на турски работник, пребиваващ законно в Дания, който член иска да му бъде предоставено право на пребиваване в тази държава членка на основание събиране на семейството, изисквайки от посочения работник да удостовери определено ниво на познания по датски език и по този начин да може да докаже, че е добре интегриран в посочената държава членка и че може да помогне на члена на семейството си да научи този език и да се интегрира във въпросната държава членка.
Наистина, ако турски работник, пребиваващ на територията на държава членка, има достатъчно познания по официалния език на тази държава членка, доказани с успешното полагане на изпит като предвидения в разглежданата в главното производство национална правна уредба, то този работник би могъл да подпомогне члена на семейството си, който иска да му бъде предоставено право на пребиваване на основание събиране с посочения работник в посочената държава членка, в процеса му на интеграция в нея.
Въпреки това, от една страна, следва да се отбележи, че макар целта на национална правна уредба като разглежданата в главното производство да е успешната интеграция на члена на семейството, който иска събиране на семейството, такава правна уредба по никакъв начин не позволява да се вземат предвид собствените му способности за интеграция, а се основава единствено на предпоставката, че успешната му интеграция не е достатъчно гарантирана, ако турският работник, до когото се отнася заявлението за събиране на семейството, не отговаря на условието за успешно полагане на изпит за познания по официалния език на съответната държава членка.
Този извод се потвърждава от обстоятелството, че по време на заседанието пред Съда датското правителство признава, че дори в случая съпругата на такъв работник да владее отлично датски език, искането ѝ за предоставяне на право на пребиваване в Дания на основание събиране на семейството все пак би било отхвърлено, тъй като работникът не е изпълнил условието за успешно полагане на изпит по датски език.
От друга страна, важно е да се подчертае, както по същество прави генералният адвокат в точки 34—40 от заключението си, че национална правна уредба като разглежданата в главното производство също така не позволява на компетентните органи да вземат предвид — за целите на преценката относно възможността за изключения от наложеното с нея задължение за успешно полагане на езиковия изпит — факторите, които биха могли да докажат действителната интеграция на турския работник, до когото се отнася заявлението за събиране на семейството, и следователно обстоятелството, че независимо от неуспешното полагане на изпита, работникът може при необходимост да допринесе за интегрирането на члена на семейството си в тази държава членка.
По-специално и при условие че запитващата юрисдикция провери това, видно от преписката, с която разполага Съдът, възможността за изключения от задължението за успешно полагане на изпит по датски език поради наложителни причини, свързани в частност с целостта на семейството, е налице само в ограничени хипотези, припомнени в точка 39 от заключението на генералния адвокат, като освен това не е възможно при индивидуална преценка да се вземат предвид собствените способности за интеграция на члена на семейството, който иска събиране на семейството, както и действителната интеграция на турския работник, до когото се отнася това искане.
Ето защо се налага изводът, че национална правна уредба като разглежданата в главното производство надхвърля необходимото за постигането на преследваната цел.
По изложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 13 от Решение № 1/80 трябва да се тълкува в смисъл, че приета след влизането в сила на това решение в съответната държава членка национална правна уредба, която изисква като условие за събирането на турски работник, пребиваващ законно в тази държава членка, с неговия съпруг посоченият работник да е положил успешно изпит, удостоверяващ определено ниво на познания по официалния език на посочената държава членка, представлява „ново ограничение“ по смисъла на този член. Подобно ограничение не може да бъде обосновано от целта да се гарантира успешната интеграция на този съпруг, тъй като въпросната правна уредба не позволява на компетентните органи да вземат предвид нито собствените способности за интеграция на последния, нито фактори, различни от успешното полагане на такъв изпит, които свидетелстват за действителната интеграция на посочения работник в съответната държава членка и следователно за способността му да помогне на съпруга си да се интегрира в нея.
По втория, третия и четвъртия въпрос
Предвид отговора на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на втория, третия и четвъртия въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

Член 13 от Решение № 1/80 на Съвета по асоцииране от 19 септември 1980 година за развиване на асоциирането между Европейската икономическа общност и Турция

трябва да се тълкува в смисъл, че:

приета след влизането в сила на това решение в съответната държава членка национална правна уредба, която изисква като условие за събирането на турски работник, пребиваващ законно в тази държава членка, с неговия съпруг посоченият работник да е положил успешно изпит, удостоверяващ определено ниво на познания по официалния език на посочената държава членка, представлява „ново ограничение“ по смисъла на този член. Подобно ограничение не може да бъде обосновано от целта да се гарантира успешната интеграция на този съпруг, тъй като въпросната правна уредба не позволява на компетентните органи да вземат предвид нито собствените способности за интеграция на последния, нито фактори, различни от успешното полагане на такъв изпит, които свидетелстват за действителната интеграция на посочения работник в съответната държава членка и следователно за способността му да помогне на съпруга си да се интегрира в нея.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: датски.