CELEX: 62015TJ0249
Марка на Европейския съюз
Производство по възражение
Заявка за фигуративна марка на Европейския съюз „QUILAPAYÚN“
Относително основание за отказ
Общоизвестна марка
Член 8, параграф 2, буква в) от Регламент (ЕО) № 207/2009 (понастоящем член 8, параграф 2, буква в) от Регламент (ЕС) 2017/1001)
Притежател на марката

Обстоятелствата по спора
На 16 септември 2010 г. г‑н Eduardo Carrasco Pirard и другите страни в производството пред апелативния състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO), чиито имена са посочени в приложение (наричани по-нататък „жалбоподателите“), подават заявка за регистрация на марка на Европейския съюз в EUIPO по силата на Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (
ОВ L 78, 2009 г., стр. 1
), изменен (заменен с Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (
ОВ L 154, 2017 г., стр. 1
).
Марката, чиято регистрация се иска, е следният фигуративен знак:
Стоките и услугите, за които се иска регистрация, са от класове 9, 16 и 41 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г. и за всеки от тези класове отговарят на следното описание:
–
клас 9: „Научни, навигационни, геодезични, фотографски, кинематографични, оптични, теглилни, измервателни, сигнални, контролни, надзорни, животоспасяващи и учебни апарати и уреди; апарати и уреди за провеждане, комутиране, транспортиране, акумулиране, регулиране и управление на електричество; апарати за записване, предаване или възпроизвеждане на звук или образ; магнитни носители на данни, записващи дискове; автомати за продажба и механизми за монетни апарати; касови апарати, изчислителни машини, оборудване за обработка на информация и компютри; пожарогасители“;
–
клас 16: „Хартия, картон и стоки от тези материали, които не са включени в други класове; печатни произведения; материали за подвързване на книги; фотографии; книжарски стоки; канцеларски лепила и лепила за домакински цели; материали за художници; четки за рисуване; пишещи машини и канцеларски артикули (с изключение на мебели); учебни материали (с изключение на апарати); пластмасови материали за опаковки (които не са включени в други класове); печатарски букви; клишета“;
–
клас 41: „Образование; обучение; развлечение; спортна и културна дейност“.
Заявката за марка на Европейския съюз е публикувана в Бюлетин на марките на Общността, бр. 181/2010 от 27 септември 2010 г.
На 27 декември 2010 г. жалбоподателят, JT, прави възражение на основание член 41 от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 46 от Регламент № 2017/1001) срещу регистрацията на заявената марка за посочените в точка 3 по-горе стоки и услуги.
Възражението се основава на следните по-ранни марки:
–
възпроизведената по-долу общоизвестна марка в Европейския съюз, доколкото тя обхваща услугата „музикална група“, спадаща към клас 41:
–
възпроизведената по-долу френска марка, регистрирана на 22 юни 1998 г. под номер 98738516, доколкото тя обхваща стоките и услугите, спадащи към класове 9, 16 и 41:
–
възпроизведената по-долу международна марка, регистрирана на 24 декември 2002 г. под номер 801761, доколкото тя обхваща стоките и услугите, спадащи към класове 9, 16 и 41:
В подкрепа на възражението са изтъкнати основанията, посочени в член 8, параграф 1, букви а) и б) от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 8, параграф 1, букви а) и б) от Регламент № 2017/1001).
С решение от 2 декември 2013 г. отделът по споровете, на основание единствената по-ранна общоизвестна марка, частично уважава възражението, като отхвърля заявката за регистрация за „магнитни носители на данни, записващи дискове“, спадащи към клас 9, и за „развлекателни услуги и развлечения, спортни и културни дейности“, спадащи към клас 41. Той приема, че представените от жалбоподателя документи доказват, че нерегистрираната по-ранна марка е била общоизвестна в качеството на наименование на музикална група и че тя е била предмет на постоянно използване в Съюза, и по-специално в Испания. Освен това той счита, от една страна, че „развлеченията“, спадащи към клас 41, са обозначени с конфликтните марки и от друга страна, че „магнитни носители на данни, записващи дискове“, спадащи към клас 9, както и „спортни и културни дейности“, спадащи към клас 41, които заявената марка обхваща, са подобни на услугите, обхванати от по-ранната марка. Вследствие на това с оглед на идентичността на конфликтните знаци и на идентичността или на сходството на горепосочените стоки и услуги отделът по споровете прави извода за наличието на вероятност от объркване между марките за тези стоки и тези услуги.
На 29 януари 2014 г. жалбоподателите подават пред EUIPO жалба на основание членове 58—64 от Регламент № 207/2009 (понастоящем членове 66—71 от Регламент 2017/1001) срещу решението на отдела по споровете.
С решение от 13 март 2015 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“) втори апелативен състав на EUIPO отменя решението на отдела по споровете и отхвърля изцяло възражението. Той уточнява, че възражението е разгледано въз основа на единствената по-ранна общоизвестна марка, тъй като френската марка, регистрирана под номер 98738516, е била отменена, както и вследствие на това международната марка, регистрирана под номер 801761. Освен това той констатира, че не само жалбоподателят не е представил доказателството, че е „действителния притежател“ на по-ранната общоизвестна марка, но и освен това, че и жалбоподателите претендират, че са притежатели на тази марка. Апелативният състав добавя, че Регламент № 207/2009 не му възлага никаква компетентност да определи качеството на притежателя на нерегистрирана по-ранна общоизвестна марка, тъй като този въпрос спада към правомощията на компетентната национална юрисдикция.
Производството и исканията на страните
С молба, заведена в секретариата на Общия съд на 15 май 2015 г., жалбоподателят моли да му се предостави правна помощ. С определение от 29 октомври 2015 г. председателят на Общия съд уважава молбата на жалбоподателя да се ползва от правна помощ.
С писмо от 6 август 2015 г. Общият съд припомня на жалбоподателя, че неговата анонимност е била запазена в рамките на производството за правна помощ, и го пита дали желае да остане анонимен в рамките на главното производство. След съгласието на жалбоподателя председателят на четвърти състав на Общия съд решава на 28 август 2015 г. да запази анонимността на жалбоподателя в настоящото дело.
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да отхвърли заявката за регистрацията на заявената марка за стоките и услугите от класове 9 и 41.
EUIPO моли Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
Доводи на страните
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят изтъква едно-единствено основание, изведено от грешка в тълкуването и прилагането на член 8, параграф 2, буква в) от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 8, параграф 2, буква в) от Регламент 2017/1001) във връзка с член 6а, параграф 1 от ревизираната и изменена Парижка конвенция от 20 март 1883 г. за защита на индустриалната собственост (наричана по-нататък „Парижката конвенция“).
Жалбоподателят поддържа, първо, че от съвместния прочит на член 8, параграф 2, буква в) и член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009 следва, че за да се възрази на заявка за марка, трябва да са изпълнени две условия, тоест, от една страна, марката, на която се основава възражението, да бъде общоизвестна на съответната територия към момента на подаване на заявката за регистрация на марката, и второ, да съществува вероятност от объркване в съзнанието на потребителите на територията, на която по-ранната марка е защитена, поради идентичността или сходството на стоките или услугите, които двете марки обозначават. Според жалбоподателя обаче тези две условия са изпълнени в конкретния случай.
Жалбоподателят цитира освен това решението на Oficina Española de Patentes y Marcas (испанска служба за патенти и марки), която е отказала да регистрира националната марка „QUILAPAYÚN“ в негова полза, решението на Instituto nacional de propiedad industrial (INAPI, Национален институт по индустриална собственост, Чили), както и удостоверение от Sociedad chilena del derecho de autor (SCD, чилийско дружество за авторското право) в подкрепа на довода, че заявената марка не би могла да се регистрира в полза на заявителите, доколкото знакът „QUILAPAYÚN“ е свързан с общност от лица, към която принадлежат както жалбоподателят, така и заявителите.
Поради това жалбоподателят твърди, че отделът по споровете е дал правилно тълкуване на разпоредбите на член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009, във връзка с член 8, параграф 2, буква в) от същия регламент и член 6а от Парижката конвенция, като е отказал заявената марка да се регистрира единствено в полза на заявителите, с мотива че съществува по-ранна общоизвестна марка в Съюза, и по-специално в Испания, на която жалбоподателят е притежател. В това отношение жалбоподателят сочи, че той единствен е запазил без прекъсване отношения в областта на търговията, бизнеса и изкуството, използвайки знака „QUILAPAYÚN“.
Жалбоподателят добавя, че марката „QUILAPAYÚN“ е била регистрирана във Франция през 1998 г., която регистрация е била отменена през 2003 г. от френските юрисдикции. В това отношение жалбоподателят твърди, че френските юрисдикции са допуснали сериозна грешка в преценката като са отменили регистрацията на националната марка и че при всички случаи това решение се отнася само до френската територия.
Жалбоподателят сочи също, че през 2002 г. е регистрирал марката „QUILAPAYÚN“ при Световната организация за интелектуална собственост (СОИС) и че тази регистрация е останала валидна до 24 декември 2012 г., без заявителите да се противопоставят на същата.
Регистрациите на марките „QUILAPAYÚN“ във Франция и при СОИС свидетелствали за желанието на жалбоподателя да защити знака „QUILAPAYÚN“ още преди заявителите да създадат нова музикална група през 2003 г.
Доколкото не съществувала правна уредба относно съпритежанието на марка или на наименование и с оглед на факта, че музикалната група, ръководена от жалбоподателя, е продължила, след изоставянето на тази група от заявителите, да действа под името „Quilapayún“ въз основа по-конкретно на „устна уговорка“, заявителите, които създали нова музикална група през 2003 г., не е трябвало да използват знака „QUILAPAYÚN“, за да избегнат объркването в съзнанието на потребителите и на медиите.
Жалбоподателят изтъква освен това, че преди да създадат нова група през 2003 г., заявителите се занимавали с дейност, която нямала нищо общо с музиката, живеели в напълно различни части на света, събирали се основно през ваканциите, за да дадат епизодични концерти, възползвайки се от сигурна публика, събрана по повод на други артистични събития, участвайки във всички възможни комбинации, включително с децата си, и не създали никакво значимо произведение под името „Quilapayún“.
Напротив, що се отнася до жалбоподателя, освен че имал изключителни отношения със звукозаписна компания под името „Quilapayún“ и че поддържал отношения в областта на търговията, бизнеса и изкуството, използвайки знака „QUILAPAYÚN“, представените различни извадки от пресата доказвали непрекъснато използване на по-ранната марка, поне в Испания, и по общоизвестен начин. Той бил единственият член на първоначалната група, който прекосил света, главно Европа и Чили, от повече от 40 години и без прекъсване под името „Quilapayún“. Също така той пуснал в продажба три компактдиска между 1988 г. и 2003 г., както и два сборни диска, които всички били много добре посрещнати от публиката и от критиката. През всички тези години обаче заявителите не участвали в групата.
Най-напред EUIPO посочва, че жалбоподателят не оспорва обжалваното решение в частта му, в която е прието, че по-ранните френска и международна марки не могат да послужат за основа на възражението.
По-нататък EUIPO твърди, че необходимите условия за подаване на възражение не се свеждат до предвидените в член 8 от Регламент № 207/2009. Възразяващата страна трябва да спази и условията по правило 19, параграф 2, буква б) от Регламент (ЕО) № 2868/95 на Комисията от 13 декември 1995 година за прилагане на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета относно марката на Общността (
ОВ L 303, 1995 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 189) (понастоящем член 7, параграф 2, буква б) от Делегиран регламент (ЕС) 2017/1430 на Комисията от 18 май 2017 година за допълнение на Регламент (ЕО) № 207/2009 и за отмяна на регламенти № 2868/95 и (ЕО) № 216/96 (
ОВ L 205, 2017 г., стр. 1
) и условията по член 41, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 46, параграф 1, буква а) от Регламент 2017/1001), съгласно които възразяващата страна трябва да представи доказателства за правото си да направи възражение. Следва, че възразяващата страна е трябвало не само да докаже общоизвестния характер на по-ранната марка, но и качеството си на притежател на тази марка.
EUIPO констатира освен това, че общоизвестният характер на по-ранната марка не е бил оспорен от заявителите.
EUIPO изтъква също, че доводите на жалбоподателя, за да докаже, че е притежател на по-ранната марка, се концентрират върху общоизвестния характер на марката, с позоваване на решения на национални служби по марките и на решения на национални юрисдикции, на отношения в областта на търговията, бизнеса и изкуството, които той е поддържал, за да запази знака „QUILAPAYÚN“, и на регистрации, направени с цел защитата на този знак.
EUIPO поддържа, че нито жалбоподателят, нито заявителите са изключителни притежатели на знака „QUILAPAYÚN“. Както решенията на националните служби и на националните юрисдикции, така и цитираната от жалбоподателя съдебна практика показвали, напротив, че последният не можел да се позове на каквото и да е изключително право върху по-ранната марка. В съдебното заседание в отговор на въпрос на Общия съд EUIPO констатира, че въпросът за съпритежанието на по-ранната марка не е бил изтъкнат пред EUIPO и че е било твърде късно, за да се изтъкне за първи път пред Общия съд.
Представените от жалбоподателя документи не доказвали, че заявителите са дали съгласие той да си припише качеството на изключителен притежател на по-ранната марка. Отношенията в областта на търговията, бизнеса и изкуството, които жалбоподателят е поддържал, за да гарантира непрекъснатостта на по-ранната марка, сами по себе си не доказвали, че той се ползва от качеството на изключителен притежател на тази марка. Всички марки, съответстващи на знака „QUILAPAYÚN“, които са били регистрирани, са били отменени и всички заявки за регистрация на този знак са били отхвърлени.
Според EUIPO следователно апелативният състав напълно правилно е решил да отхвърли възражението като неоснователно в приложение на разпоредбите на правило 20, параграф 1 от Регламент № 2868/95 (понастоящем член 8, параграф 1 и член 7 от Делегирания регламент 2017/1430).
Накрая, EUIPO добавя, че тъй като заявителите могат да използват марката, без при все това да имат правото да я регистрират, всякакъв довод относно съвместното използване на марката бил ирелевантен. Според EUIPO единственият въпрос, по който апелативният състав трябва да се произнесе, е този дали жалбоподателят е притежател на изключителни права върху по-ранната марка, за да може да направи възражение срещу регистрацията на заявената марка. Ако това не е така, възражението може само да се отхвърли, без това да предопределя валидността на регистрацията на заявената марка от заявителите. Според EUIPO само юрисдикция може да реши въпроса относно качеството на притежател и относно правото да се поиска регистрацията на марката на Европейския съюз. Доколкото обаче член 101, параграф 2 от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 129, параграф 2 от Регламент 2017/1001) не предвиждал иск за предявяване на качеството на притежател на марка, трябвало да се приложи националното право.
Съображения на Общия съд
Член 8, параграф 1, букви а) и б) от Регламент № 207/2009 предвижда следното:
„1.   При възражение на притежателя на по-ранна марка се отказва регистрация на заявената марка:
а)
когато тя е идентична с по-ранната марка и когато стоките или услугите, за които се иска регистрация, са идентични със стоките и услугите, за които е защитена по-ранната марка;
б)
когато поради своята идентичност или сходство с по-ранната марка и поради идентичността или сходството на стоките или услугите, които двете марки обозначават, съществува вероятност от объркване в съзнанието на хората на територията, на която е защитена по-ранната марка; вероятността от объркване включва възможност за свързване с по-ранната марка“.
Съгласно член 8, параграф 2, буква в) от Регламент № 207/2009 „по-ранни марки“ се определят по-конкретно като марки, които към датата на подаване на заявката за марка на Европейския съюз или, когато е уместно, към датата на претендирания приоритет, изтъкнат в подкрепа на заявката за марка на Европейския съюз, са общоизвестни в държава членка по смисъла на член 6а от Парижката конвенция.
Член 41, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 гласи, че възражение срещу регистрацията на марка на Европейския съюз може да се направи в случая, предвиден в член 8, параграф 1 от същия регламент, „от притежателите на по-ранни марки, посочени в член 8, параграф 2“.
Правило 19, параграф 2 от Регламент № 2868/95 гласи:
„[…] възразяващата страна […] трябва да подаде доказателство за съществуване, валидност и обхват на запазване на по-ранна марка и по-ранно право, както и доказателство, доказващо нейното право да подаде възражение. По-специално възразяващата страна трябва да предостави следните доказателства:
[…]
б)
ако възражението се основава на общоизвестна марка по смисъла на член 8, параграф 2, буква в) от [Регламент № 207/2009], доказателство, показващо, че тази марка е общоизвестна на релевантната територия“.
По силата на правило 20, параграф 1 от Регламент № 2868/95, ако възразяващата страна не докаже съществуването, валидността и обхвата на защита на по-ранната си марка или на по-ранното си право, както и своето право да подава възражение, възражението се отхвърля като неоснователно.
От цитираните разпоредби в точки 33—37 по-горе следва, че за да подаде възражение по смисъла на член 8, параграф 1 от Регламент № 207/2009, на основание общоизвестна марка по смисъла на член 8, параграф 2, буква в) от посочения регламент авторът на възражението трябва да докаже, че марката е общоизвестна в държава членка по смисъла на член 6а от Парижката конвенция и че той е неин притежател.
В конкретния случай жалбоподателят е подал възражение срещу регистрацията на заявената марка, като се е основал на три по-ранни марки (вж. т. 6 по-долу). Отделът по споровете и апелативният състав са разгледали възражението единствено в частта му, основаваща се на нерегистрираната общоизвестна марка, което страните не са оспорили и трябва да се потвърди с оглед на отмяната на френската марка и вследствие на това на заличаването на последиците от международната марка.
Колкото до условието относно общоизвестния характер на по-ранната марка, апелативният състав е припомнил преценката на отдела по споровете, че по-ранната марка е общоизвестна в Съюза, и по-специално в Испания, което не е оспорено от заявителите.
Направеното от апелативния състав разглеждане се отнася изключително до въпроса дали жалбоподателят е притежател на по-ранната марка и следователно дали е оправомощен да подаде възражение срещу регистрацията на заявената марка. Апелативният състав е приел, че жалбоподателят не е доказал, че е „действителният“ притежател на по-ранната марка, още повече че заявителите също претендират качеството на притежатели на тази марка. Накратко, апелативният състав упреква жалбоподателя, че не е доказал, че е „изключителният“ притежател на по-ранната марка, което е потвърдено от EUIPO в писмения отговор, както и в хода на съдебното заседание.
В това отношение следва най-напред да се припомни, че за доказването на притежанието на нерегистрирана марка, каквато е по-ранната марка в конкретния случай, трябва да се изпълнят специални условия. По дефиниция жалбоподателят не може да представи удостоверение за подаване на заявка или за регистрация на марката, на която се основава възражението, за да докаже, че е притежател на тази марка. Той трябва да представи доказателството, че посредством използването на нерегистрираната по-ранна марка е придобил правата върху нея (вж. в този смисъл решение от 18 януари 2012 г., Tilda Riceland Private/СХВП — Siam Grains (BASmALI),
T‑304/09
,
EU:T:2012:13
, т.
).
Впрочем в отговор на въпрос на Общия съд в хода на заседанието жалбоподателят поддържа, че правилата относно производството по възражение не предвиждат необходимостта от доказване на притежанието на по-ранната общоизвестна марка с представянето на официален документ, от който да става ясно, че определено лице е притежател на тази марка, тъй като тази марка не е била регистрирана. За сметка на това той претендира че е представил доказателства за това, че е използвал по-ранната общоизвестна марка, поради което можело да се направи връзка между него и посочената марка.
Следва да се констатира, че апелативният състав не е разгледал тези доказателства за използване или употреба на по-ранната марка от жалбоподателя. Той се е задоволил с твърдението, че жалбоподателят не е представил доказателството, че е притежател, и че освен това заявителите също са предявили притежанието на тази марка.
По този начин според апелативния състав, доколкото жалбоподателят не е доказал, че е изключителен притежател на по-ранната марка, с оглед на представените доказателства и на факта, че заявителите също са претендирали, че са притежатели, същият не бил оправомощен да направи възражение по смисъла на член 8, параграф 1 от Регламент № 207/2009.
При все това от нито една от цитираните разпоредби в точки 33—37 по-долу не следва, че страната, която подава възражение по член 8, параграф 2, буква в) от Регламент № 207/2009, трябва да докаже, че е „изключителен“ притежател на нерегистрираната по-ранна общоизвестна марка, на която тя основава своето възражение. От разпоредбите на член 41 от Регламент № 207/2009, от правило 19, параграф 2 и от правило 20, параграф 1 от Регламент № 2868/95 следва, че възразяващата страна е длъжна да докаже, че е придобила достатъчни права върху нерегистрираната по-ранна общоизвестна марка по смисъла на член 8, параграф 2, буква в) от Регламент № 207/2009, за да се счита за притежател на тази марка, което не означава доказване на изключителното притежание на същата.
Впрочем правило 15, параграф 1 от Регламент № 2868/95 (понастоящем член 2, параграф 1 от Делегирания регламент 2017/1430) гласи, че „[а]ко по-ранна марка и/или по-ранно право има повече от един собственик (съсобственост), възражението може да се внесе от всеки един от тях“, което, както е потвърдила EUIPO в хода на заседанието, би позволило на всеки от съпритежателите на по-ранната марка да възрази срещу регистрацията на заявена марка.
В това отношение е важно да се отбележи, че ако се изискваше изключителното притежание на по-ранната марка, нито жалбоподателят, нито заявителите биха могли да се противопоставят на регистрирането на знака „QUILAPAYÚN“ от трето лице, освен ако не се противопоставят всички заедно на това регистриране, тъй като всички те претендират, че притежават този знак.
Придобиването на права от жалбоподателя върху нерегистрираната по-ранна марка обаче би му позволило да се противопостави на регистрирането на заявената марка, независимо от въпроса дали други лица, в това число заявителите, също са придобили права върху тази марка, поради това че също са я използвали.
Следователно трябва да се приеме, че апелативният състав е допуснал грешка при прилагане на правото, като е изискал от жалбоподателя да докаже, че е изключителният притежател на по-ранната марка, без да провери дали не е било достатъчно той да е съпритежател.
Този извод не би могъл да се обезсили с довода на EUIPO, че жалбоподателят е поддържал за първи път пред Общия съд, че е съпритежател на по-ранната марка. Следва да се припомни, че отделът по споровете е уважил възражението на жалбоподателя, без да разглежда въпроса за притежанието на по-ранната марка. Освен това, доколкото решението на отдела по споровете е било в негова полза, жалбоподателят не го е обжалвал. Наистина, както е посочила EUIPO в хода на съдебното заседание, в жалбата на заявителите срещу решението на отдела по споровете пред апелативния състав те са оспорили качеството на притежател на по-ранната марка на жалбоподателя. При все това, макар и да е вярно, че в отговора си пред апелативния състав жалбоподателят не се е позовал на правило 15 от Регламент № 2868/95, той не е изключил възможността по-ранната марка да има няколко притежатели. Той е посочил в този смисъл, че при липсата на изрично решение относно „съпритежанието на марката“ две музикални групи са били създадени паралелно, всяко от които има претенции върху знака „QUILAPAYÚN“. При тези условия EUIPO не би могла да поддържа, че понятието за съпритежание е било изтъкнато за първи път пред Общия съд (вж. в този смисъл решение от 6 април 2017 г., Nanu-Nana Joachim Hoepp/EUIPO — Fink (NANA FINK),
T‑39/16
,
EU:T:2017:263
, т.
и
).
От това следва, че единственото основание трябва да се уважи, а обжалваното решение да се отмени. Освен това, що се отнася до искането на жалбоподателя Общият съд да отхвърли заявката за регистрация на заявената марка за стоките и услугите от класове 9 и 41, следва да се припомни, че правомощието за изменение, признато на Общия съд по силата на член 65, параграф 3 от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 72, параграф 3 от Регламент 2017/1001), няма за последица да предостави на същия правомощие да извърши преценка по въпрос, по който посоченият състав все още не е взел становище. Поради това упражняването на правомощието за изменение по принцип е допустимо само в случаите, при които, след като е осъществил контрол върху направената от апелативния състав преценка, Общият съд е в състояние да определи, въз основа на установените фактически и правни обстоятелства, какво решение е трябвало да вземе апелативният състав (решение от 5 юли 2011 г., Edwin/СХВП,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, т.
). В това отношение следва да се отбележи, че апелативният състав е основал обжалваното решение единствено на факта, че жалбоподателят не е доказал, че е изключителен притежател на по-ранната марка, без да проверява дали не е било достатъчно той да е неин съпритежател. При тези обстоятелства Общият съд не следва в конкретния случай да разглежда доводите относно придобиването на права от жалбоподателя върху нерегистрираната по-ранна марка. Следователно направеното от жалбоподателя въз основа на този довод искане за изменение на обжалваното решение трябва да се отхвърли.
По съдебните разноски
Съгласно член 134 параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
В конкретния случай обаче жалбоподателят, който печели делото, не е направил искане относно съдебните разноски.
Ето защо следва да се постанови, че всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (четвърти състав),
реши:

1)
Отменя решението на втори апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 13 март 2015 г. (преписка R 354/2014‑2).

2)
Отхвърля останалите искания в жалбата.

3)
Всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 11 декември 2017 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.
(
)	Списъкът на другите страни в производството пред апелативния състав на EUIPO е приложен само към варианта, съобщен на страните.