CELEX: 62021CJ0731
Zahtjev za prethodnu odluku
Slobodno kretanje osoba
Članak 45. UFEU‑a
Radnici
Uredba (EU) br. 492/2011
Članak 7. stavci 1. i 2.
Jednako postupanje
Socijalne povlastice
Mirovina za nadživjele osobe
Članovi registriranog partnerstva
Nacionalni propis koji dodjelu mirovine za nadživjele osobe uvjetuje upisom u nacionalni registar partnerstva koje je valjano sklopljeno i upisano u drugoj državi članici

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 18., 45. i 48. UFEU‑a i članka 7. stavka 2. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji (
SL 2011., L 141, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 264.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2016/589 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2016. (
SL 2016., L 107, str. 1
.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 492/2011).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe GV, francuske državljanke, i Caisse nationale d’assurance pension (Nacionalni fond za mirovinsko osiguranje, Luksemburg) (u daljnjem tekstu: CNAP) u vezi s odbijanjem tog fonda da osobi GV prizna pravo na mirovinu za nadživjele osobe nakon smrti njezina partnera.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba br. 883/2004
Članak 3. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (
SL 2004., L 166, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160. i ispravak
SL 2020., L 415, str. 88
.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 1372/2013 od 19. prosinca 2013. (
SL 2013., L 346, str. 27
.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 883/2004), naslovljen „Materijalno područje primjene”, u stavku 1. točki (e) predviđa da se Uredba br. 883/2004 primjenjuje na zakonodavstva u području socijalne sigurnosti u pogledu davanja za nadživjele osobe.
U skladu s člankom 4. te uredbe, naslovljenim „Jednakost postupanja”:
„Ako ovom Uredbom nije drugačije predviđeno, osobe na koje se ona primjenjuje uživaju ista prava na davanja i podliježu istim obvezama, u skladu sa zakonodavstvom svake države članice kao i njezini državljani.”
Člankom 5. točkom (b) te uredbe, naslovljenim „Jednako postupanje s davanjima, dohotkom, činjenicama ili događajima”, propisuje se:
„Ako ovom Uredbom nije drukčije predviđeno, a u smislu posebno utvrđenih provedbenih propisa, primjenjuje se sljedeće:
[…]
(b)
ako se na temelju zakonodavstva nadležne države članice pravni učinci pripisuju pojavi određenih činjenica ili događaja, ta država članica uzima u obzir slične činjenice ili događaje koji nastanu u bilo kojoj državi članici kao da su nastali na njihovom državnom području.”
Uredba br. 492/2011
Člankom 7. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 492/2011 propisuje se:
„1.   Prema radniku koji je državljanin države članice ne smije se, zbog njegovog državljanstva, u drugoj državi članici postupati drukčije nego što se postupa prema domaćim radnicima kad je riječ o uvjetima zapošljavanja i rada, a posebno primicima od rada i otpuštanju te, ako postane nezaposlen, vraćanju na posao ili ponovnom zapošljavanju.
2.   Takav radnik uživa jednake socijalne i porezne povlastice kao domaći radnici.”
Uredba (EU) 2016/1104
Uredba Vijeća (EU) 2016/1104 od 24. lipnja 2016. o provedbi pojačane suradnje u području nadležnosti, mjerodavnog prava te priznavanja i izvršenja odluka u stvarima imovinskih posljedica registriranih partnerstava (
SL 2016., L 183, str. 30
. i ispravak
SL 2017., L 113, str. 62
.) dopušta partnerima da imenuju ili izmijene pravo koje se primjenjuje na imovinske učinke njihova registriranog partnerstva.
Članak 1. te uredbe, naslovljen „Područje primjene”, propisuje:
„1.   Ova Uredba primjenjuje se na stvari imovinskih posljedica registriranih partnerstava.
Ne primjenjuje se na porezne, carinske ili upravne stvari.
2.   Iz područja primjene ove Uredbe isključeno je sljedeće:
[…]
(b)
postojanje, valjanost ili priznavanje registriranog partnerstva;
[…]
(e)
socijalno osiguranje;
[…]”
Luksemburško pravo
Zakonik o socijalnom osiguranju
Članak 195. Codea de la Sécurité Social (Zakonik o socijalnom osiguranju) određuje:
„Ne dovodeći u pitanje ostale propisane uvjete, pravo na mirovinu za nadživjele osobe ima nadživjeli bračni drug ili partner[,] u smislu članka 2. Zakona od 9. srpnja 2004. o zakonskim učincima određenih partnerstava [(
Mémorial
A 2004., str. 2020.),] korisnika starosne ili invalidske mirovine dodijeljene na temelju ove knjige ili osiguranika ako je on u trenutku smrti bio osiguran najmanje dvanaest mjeseci na temelju članaka 171., 173. i 173.bis tijekom tri godine koje su prethodile ostvarenju rizika. […] Međutim, to se razdoblje ne zahtijeva u slučaju smrti osiguranika koja se pripisuje nesreći bilo koje vrste ili profesionalnoj bolesti priznatoj na temelju odredaba ovog zakonika, do koje je došlo tijekom razdoblja osiguranja.”
U skladu s člankom 196. tog zakonika:
„1.   Mirovina za nadživjele osobe bračnog druga ili partnera[,] u smislu članka 2. Zakona od 9. srpnja 2004. o zakonskim učincima određenih partnerstva ne isplaćuje se:
–
ako je brak ili partnerstvo sklopljeno manje od godinu dana prije smrti, bilo prije umirovljenja zbog invalidnosti ili zbog starosti osiguranika;
–
ako je brak ili partnerstvo sklopljeno s osobom koja prima starosnu ili invalidsku mirovinu.
2.   Međutim, [stavak] 1. ne primjenjuje se ako je ispunjen barem jedan od sljedećih uvjeta:
(a)
ako je smrt aktivnog osiguranika ili osiguranika umirovljenog zbog invalidnosti posljedica nesreće do koje je došlo nakon sklapanja braka ili partnerstva;
(b)
ako u trenutku smrti postoji dijete koje je rođeno ili začeto u braku ili partnerstvu, ili dijete koje je zakonito na temelju braka;
(c)
ako preminuli korisnik mirovine nije bio stariji od svojeg bračnog druga ili partnera više od 15 godina i ako su brak ili partnerstvo u trenutku smrti trajali najmanje godinu dana;
(d)
ako su brak ili partnerstvo u trenutku smrti korisnika mirovine trajali najmanje deset godina.”
Zakon od 9. srpnja 2004.
Članak 2. Zakona od 9. srpnja 2004. o zakonskim učincima određenih partnerstva, kako je izmijenjen Zakonom od 3. kolovoza 2010. (
Mémorial
A 2010, str. 2190.) (u daljnjem tekstu: Zakon od 9. srpnja 2004.), određuje:
„Partnerstvo u smislu ovog zakona znači životna zajednica dviju osoba različitog ili istog spola, u daljnjem tekstu nazvane partneri, koji žive u paru i koji su podnijeli izjavu u skladu s člankom 3. ovog zakona.”
U skladu s člankom 3. tog zakona:
„Partneri koji žele podnijeti izjavu o partnerstvu u pisanom obliku osobno i zajedno prijavljuju matičaru općine mjesta njihova zajedničkog domicila ili boravišta svoje partnerstvo ili postojanje ugovora kojim se uređuju posljedice njihova partnerstva na imovinska pitanja, ako su sklopili takav ugovor.
Matičar provjerava ispunjavaju li obje strane uvjete predviđene ovim zakonom i, ako je to slučaj, izdaje obama partnerima potvrdu u kojoj se navodi da je partnerstvo prijavljeno.
Za osobe čiji je rodni list izdan ili za koji je izrađen prijepis u Luksemburgu na margini rodnog lista svakog partnera navodi se izjava o partnerstvu.
Matičar u roku od tri radna dana uz dužnu pažnju državnom odvjetništvu dostavlja izjavu u kojoj se po potrebi navodi ugovor kako bi je se uložilo u registar osobnih stanja i upisalo u registar iz članka 1126. i sljedećih članaka [n]ovog zakonika o građanskom postupku.
Registrirano partnerstvo počinje proizvoditi učinke između strana od dana na koji izjavu zaprimi matičar koji upisuje na nju taj datum. Na njega se može pozvati pred trećim osobama tek od dana na koji je izjava upisana u registar osobnih stanja.
Uredbom velikog vojvode može se odrediti sadržaj i formalnosti izjave i dokumenata koje treba priložiti.”
Članak 4. navedenog zakona glasi kako slijedi:
„Kako bi mogle podnijeti izjavu predviđenu u članku 3. obje strane:
1.
moraju biti sposobne sklopiti ugovor u skladu s člancima 1123. i 1124. Građanskog zakonika;
2.
ne smiju imati sklopljen brak ili drugo partnerstvo;
3.
ne smiju biti rođaci ili srodnici u stupnju koji je zabranjen u skladu s člancima 161. do 163. te člankom 358. drugim stavkom Građanskog zakonika;
4.
moraju zakonito boraviti na luksemburškom državnom području.
Prethodno navedena točka 4. primjenjuje se samo na državljane zemalja izvan Zajednice”.
Članak 4-1. istog zakona predviđa:
„Partneri koji su registrirali svoje partnerstvo u inozemstvu mogu uputiti zahtjev državnom odvjetništvu u svrhu upisa u registar osobnih stanja i u registar iz članka 1126. i sljedećih članaka [n]ovog zakonika o građanskom postupku, pod uvjetom da stranke na datum sklapanja partnerstva ispunjavaju uvjete predviđene člankom 4.”.
Uredbom velikog vojvode mogu se odrediti formalnosti zahtjeva i dokumenti koje treba priložiti.”
Novi zakonik o građanskom postupku
Članak 1126. novog zakonika o građanskom postupku propisuje:
„Izvaci iz akata i presuda koje treba pohraniti u registru osobnih stanja podnose se državnom odvjetništvu.
[…]”
Članak 1127. tog zakonika određuje:
„Javnost akata i presuda koji se pohranjuju u registru osobnih stanja osigurava se upisom u fizičku ili elektroničku bazu podataka, u ime zaštićene osobe. U tom se upisu navodi broj pod kojim su akt ili presuda upisani u registar predviđen u stavku 2. prethodnog članka.
[…]”
U skladu s člankom 1129. navedenog zakonika:
„Primjerci izvadaka koji su pohranjeni u registru osobnih stanja mogu se dostaviti svakom podnositelju zahtjeva. Kada je podatak o brisanju unesen u bazu podataka, primjerci izvadaka koji su pohranjeni u registru osobnih stanja mogu se izdati samo na temelju odobrenja državnog odvjetnika.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
Žaliteljica iz glavnog postupka i njezin partner, oboje francuski državljani koji borave u Francuskoj, 22. prosinca 2015. podnijeli su pred tribunalom d’instance de Metz (Općinski sud u Metzu, Francuska) zajedničku izjavu o građanskom paktu o solidarnosti (u daljnjem tekstu: PACS) u propisanom obliku. Oboje su bili zaposleni u Luksemburgu.
Partner žaliteljice iz glavnog postupka preminuo je 24. listopada 2016. nakon nesreće na radu. Ona je 8. prosinca 2016. od CNAP‑a zatražila dodjelu mirovine za nadživjele osobe.
Taj je zahtjev odbijen 27. studenoga 2017. zbog toga što PACS, registriran u Francuskoj, nije bio upisan u luksemburški registar osobnih stanja tijekom života dviju ugovornih strana, pa se na njega ne može pozivati u odnosu na treće osobe.
Presudom od 18. ožujka 2020. Conseil arbitral de la sécurité sociale (Arbitražno vijeće za socijalno osiguranje, Luksemburg) odbio je tužbu žaliteljice iz glavnog postupka protiv odluke CNAP‑a od 27. studenoga 2017. kojom joj je odbijena dodjela mirovine za nadživjele osobe.
Presudom od 25. lipnja 2020. Conseil supérieur de la sécurité sociale (Visoko vijeće za socijalno osiguranje, Luksemburg) potvrdio je tu presudu.
Žaliteljica iz glavnog postupka podnijela je žalbu protiv te presude Couru de cassation (Kasacijski sud, Luksemburg). U prilog toj žalbi ističe, među ostalim, žalbeni razlog koji se temelji na povredi članaka 18. i 45. UFEU‑a, koji se odnose na zabranu diskriminacije na temelju državljanstva odnosno slobodu kretanja radnika, kao i na povredi članka 7. stavka 2. Uredbe br. 492/2011.
Cour de cassation (Kasacijski sud) presudom od 25. studenoga 2021. presudio je da luksemburško zakonodavstvo ne čini izravnu diskriminaciju između luksemburških partnera i partnera koji su državljani druge države članice, bez obzira na to je li partnerstvo bilo sklopljeno u Luksemburgu ili u inozemstvu.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se postoji li eventualna neizravna diskriminacija, s obzirom na to da obveza koju članak 4-1. Zakona od 9. srpnja 2004. nalaže partnerima koji su već registrirali svoje partnerstvo u drugoj državi članici da ga upišu i u luksemburški registar osobnih stanja, kako bi, među ostalim, imali pravo na mirovinu za nadživjele osobe, osobito utječe na pogranične radnike, odnosno radnike koji svoju profesionalnu djelatnost obavljaju u Luksemburgu iako borave u susjednim državama.
U tim je okolnostima Cour de cassation (Kasacijski sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Protive li se pravu Europske unije, osobito člancima 18., 45. i 48. UFEU‑a i članku 7. stavku 2. Uredbe [br. 492/2011] odredbe prava države članice kao što su članak 195. luksemburškog Zakonika o socijalnoj sigurnosti i članci 3., 4. i 4-1. izmijenjenog [zakona od 9. srpnja 2004.] kojima se dodjela mirovine za nadživjele osobe nadživjelom partneru partnerstva koje je valjano sklopljeno i upisano u državi članici podrijetla, koja se duguje zbog toga što je preminuli partner obavljao profesionalnu djelatnost u državi članici domaćinu, uvjetuje time da je partnerstvo upisano u registar koji vodi navedena država kako bi se provjerilo poštuju li se materijalni uvjeti koji se zahtijevaju zakonom te države članice za priznavanje partnerstva i kako bi se osiguralo da se na njega može pozvati pred trećim osobama, dok se dodjela mirovine za nadživjele osobe nadživjelom partneru partnerstva sklopljenog u državi članici domaćinu uvjetuje samo time da je partnerstvo ondje valjano sklopljeno i upisano?”
O prethodnom pitanju
Najprije valja istaknuti da, iako se sud koji je uputio zahtjev u svojem pitanju poziva na članke 18. i 48. UFEU‑a, oni nisu relevantni u okviru glavnog postupka.
Naime, kad je riječ o članku 18. UFEU‑a, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da se ta odredba Ugovora samostalno primjenjuje samo u situacijama uređenima pravom Unije za koje Ugovor ne predviđa posebna pravila o nediskriminaciji. Međutim, načelo nediskriminacije u području slobode kretanja radnika provedeno je člankom 45. UFEU‑a i Uredbom br. 492/2011 (vidjeti u tom smislu presude od 30. svibnja 1989., Komisija/Grčka,
305/87
,
EU:C:1989:218
, t.
12.
i
13.
, i od 25. listopada 2012., Prete,
C‑367/11
,
EU:C:2012:668
, t.
18.
i
19.
).
Što se tiče članka 48. UFEU‑a, iz sudske prakse Suda proizlazi da cilj te odredbe nije postaviti pravno pravilo koje djeluje kao takvo, nego da čini pravnu osnovu za donošenje mjera potrebnih za uspostavu slobodnog kretanja radnika u području socijalne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 2011., Casteels,
C‑379/09
,
EU:C:2011:131
, t.
14.
). Takve su mjere danas sadržane u Uredbi br. 883/2004.
Stoga valja smatrati da svojim jedinim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 45. UFEU‑a i članak 7. stavak 2. Uredbe br. 492/2011 tumačiti na način da im se protivi propis države članice domaćina koji predviđa da se dodjela nadživjelom partneru partnerstva – koje je valjano sklopljeno i upisano u drugoj državi članici – mirovine za nadživjele osobe, na temelju toga što je preminuli partner obavljao profesionalnu djelatnost u prvoj državi članici, uvjetuje time da se partnerstvo prethodno upiše u registar koji se vodi u navedenoj državi.
Kad je riječ o tumačenju članka 45. UFEU‑a i članka 7. Uredbe br. 492/2011, prema ustaljenoj sudskoj praksi pravilo jednakog postupanja navedeno u tim odredbama zabranjuje ne samo očitu diskriminaciju na temelju državljanstva, nego i sve druge prikrivene oblike diskriminacije koji, primjenom drugih kriterija razlikovanja, u stvarnosti dovode do istog rezultata (vidjeti u tom smislu presude od 12. veljače 1974., Sotgiu,
152/73
,
EU:C:1974:13
, t.
11.
, i od 13. ožujka 2019., Gemeinsamer Betriebsrat EurothermenResort Bad Schallerbach,
C‑437/17
,
EU:C:2019:193
, t.
18.
)
Sud je u tom kontekstu pojasnio da odredbu nacionalnog prava, iako je primjenjiva bez obzira na državljanstvo, treba smatrati neizravno diskriminatornom ako po samoj svojoj prirodi može više naštetiti radnicima koji su državljani drugih država članica, nego domaćim radnicima i ako stoga postoji opasnost da radnike koji su državljani drugih država članica stavlja u osobito nepovoljan položaj, osim ako je objektivno opravdana i proporcionalna cilju koji se želi postići (vidjeti u tom smislu presude od 23. svibnja 1996., O’Flynn,
C‑237/94
,
EU:C:1996:206
, t.
20.
, i od 13. ožujka 2019., Gemeinsamer Betriebsrat EurothermenResort Bad Schallerbach,
C‑437/17
,
EU:C:2019:193
, t.
19.
).
Kako je primijenjeno u ovom slučaju, luksemburško zakonodavstvo u pogledu partnerstva sklopljenog i registriranog u drugoj državi članici u skladu s relevantnim pravilima te države postavlja uvjet koji se ne primjenjuje na partnerstvo sklopljeno u Luksemburgu.
Naime, CNAP je primijenio članak 4-–1. Zakona od 9. srpnja 2004. zahtijevajući da partnerstvo koje je već registrirano u drugoj državi članici bude također upisano u luksemburški registar osobnih stanja, što podrazumijeva da partneri luksemburškom državnom odvjetništvu podnesu zahtjev u tom smislu. Točno je da je partnerstvo sklopljeno i prijavljeno u Luksemburgu također upisano u luksemburški registar osobnih stanja, ali takav upis izvršava na temelju članka 3. tog zakona „matičar uz dužnu pažnju”. Taj se upis stoga provodi automatski i na inicijativu matičara pred kojim je partnerstvo prijavljeno. Budući da može staviti u nepovoljniji položaj državljane drugih država članica, to zakonodavstvo posljedično uspostavlja nejednako postupanje koje se neizravno temelji na državljanstvu.
Stoga valja provjeriti je li to nejednako postupanje objektivno opravdano i proporcionalno.
U tom pogledu, kao prvo, razvidno je da luksemburško zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku dopušta tijelima te države članice da provjere poštovanje materijalnih uvjeta koje zahtijeva Zakonik o socijalnom osiguranju za dodjelu mirovine za nadživjele osobe partneru i jamči mogućnost pozivanja na partnerstvo u odnosu na treće osobe. Legitimno je da se država članica uvjeri da se mirovina za nadživjele osobe koja se financira iz javnih sredstava i isplaćuje nadživjelom partneru zbog smrti drugog partnera prouzročene nesrećom na radu isplaćuje samo osobi koja može dokazati da je ona doista bila partner preminulog radnika.
S obzirom na to, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda nacionalno zakonodavstvo prikladno je zajamčiti ostvarenje zadanog cilja samo ako istinski odgovara na nastojanje dosljednog i sustavnog postizanja tog cilja (vidjeti u tom smislu presude od 10. ožujka 2009., Hartlauer,
C‑169/07
,
EU:C:2009:141
, t.
55.
, i od 11. srpnja 2019., A,
C‑716/17
,
EU:C:2019:598
, t.
24.
).
Međutim, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da se u glavnom postupku ne osporava poštovanje materijalnih uvjeta koje zahtijeva luksemburški Zakonik o socijalnom osiguranju kako bi nadživjeli partner mogao ostvariti pravo na mirovinu za nadživjele osobe zbog smrti svojeg partnera. CNAP je odbijanje dodjele takve mirovine žaliteljici iz glavnog postupka opravdao samo na temelju toga što partnerstvo koje ju je vezalo s njezinim partnerom nije bilo upisano u luksemburški registar osobnih stanja.
U tom pogledu valja utvrditi da upis u luksemburški registar osobnih stanja partnerstava sklopljenih u drugim državama članicama nije obveza, nego samo mogućnost. Naime, članak 4-–1. Zakona od 9. srpnja 2004. određuje da partneri mogu državnom odvjetništvu uputiti zahtjev za upis. Međutim, kao što je to Europska komisija istaknula u svojim očitovanjima, ako takav upis nije obvezan, on se ne može dosljedno smatrati nužnom formalnošću za provjeru ispunjava li partnerstvo registrirano u drugoj državi članici materijalne uvjete koji se zahtijevaju Zakonom od 9. srpnja 2004. i za osiguranje mogućnosti pozivanja na takvo partnerstvo u odnosu na treće osobe.
U svakom slučaju, odbijanje dodjele mirovine za nadživjele osobe zbog toga što partnerstvo na kojem se temelji zahtjev za mirovinu nije registrirano u Luksemburgu prekoračuje ono što je nužno za ostvarivanje postavljenog cilja i stoga povređuje načelo proporcionalnosti navedeno u točki 32. ove presude.
Naime, s jedne strane, kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, podnošenje službenog dokumenta nadležnog tijela države članice u kojoj je partnerstvo sklopljeno dovoljno je da se osigura mogućnost pozivanja na to partnerstvo u odnosu na tijela druge države članice zadužena za isplatu mirovine za nadživjele osobe, osim ako postoje određene indicije koje mogu dovesti u pitanje točnost tog dokumenta (vidjeti po analogiji presudu od 2. prosinca 1997., Dafeki,
C‑336/94
,
EU:C:1997:579
, t.
19.
). U takvom slučaju svaka eventualna dvojba tijela potonje države članice mogla bi se ukloniti putem zahtjeva za informacije upućenog tijelima koja su registrirala navedeno partnerstvo kako bi se uvjerila u njegovu autentičnost.
S druge strane, s obzirom na to da u primjenjivom nacionalnom zakonodavstvu ne postoji uvjet u pogledu roka za upis predmetnog partnerstva, ništa se ne protivi tomu da se taj upis, koji treba razlikovati od registriranja partnerstva od strane nadležnih tijela države članice sklapanja tog partnerstva, provede na datum na koji se traži dodjela mirovine za nadživjele osobe, što bi također omogućilo postizanje cilja koji se želi postići tim zakonodavstvom. Međutim, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlazi da se ta mogućnost primijenila u glavnom predmetu.
S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 45. UFEU‑a i članak 7. Uredbe br. 492/2011 treba tumačiti na način da im se protivi propis države članice domaćina koji predviđa da se dodjela nadživjelom partneru partnerstva – koje je valjano sklopljeno i upisano u drugoj državi članici – mirovine za nadživjele osobe, na temelju toga što je preminuli partner obavljao profesionalnu djelatnost u prvoj državi članici, uvjetuje time da se partnerstvo prethodno upiše u registar koji se vodi u navedenoj državi.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

Članak 45. UFEU‑a i članak 7. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji, kako je izmijenjena Uredbom (EU) 2016/589 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2016.,

treba tumačiti na način da im se:

protivi propis države članice domaćina koji predviđa da se dodjela nadživjelom partneru partnerstva – koje je valjano sklopljeno i upisano u drugoj državi članici – mirovine za nadživjele osobe, na temelju toga što je preminuli partner obavljao profesionalnu djelatnost u prvoj državi članici, uvjetuje time da se partnerstvo prethodno upiše u registar koji se vodi u navedenoj državi.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski