CELEX: 62017TJ0419
3 európai uniós szóvédjegy
A forgalomban azon áruknak, illetve szolgáltatásoknak a szokásos nevévé vált védjegy, amelyekre azt lajstromozták
A vásárlóközönség megtévesztésére alkalmas védjegy
A 207/2009/EK rendelet 51. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja [jelenleg az (EU) 2017/1001 rendelet 58. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja]

A jogvita előzményei
1999. december 23‑án a Mendes s.u.r.l. európai uniós védjegy lajstromozása iránti kérelmet nyújtott be az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalához (EUIPO) a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (
HL 1994. L 11., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.; helyébe lépett: az európai uniós védjegyről szóló, 2009. február 26‑i, módosított 207/2009/EK tanácsi rendelet [
HL 2009. L 78., 1. o.
], amelynek helyébe lépett az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet [
HL 2017. L 154., 1. o.
]) alapján.
A lajstromoztatni kívánt védjegy a VSL#3 szómegjelölés volt.
A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 5. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, az alábbi leírással: „gyógyszerészeti és állatgyógyászati készítmények, egészségügyi készítmények; diétás anyagok gyógyászati használatra, bébiételek; táplálékgyógyszerek; étrend‑kiegészítők”.
Az európai uniós védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
2000. július 24‑i 2000/059. számában hirdették meg, a védjegyet pedig 2001. július 5‑én lajstromozták.
2004. április 1‑jén az EUIPO bejegyezte a vitatott védjegy Mendes s.u.r.l.‑ről Actial Farmacêutica Lda‑ra történő átruházását.
2016. december 2‑án az EUIPO bejegyezte a vitatott védjegynek az Actial Farmacêutica Lda‑ról a beavatkozó félre, az Actial Farmaceutica Srl‑re történő átruházását.
2014. szeptember 8‑án a felperes, a Mendes SA, a vitatott védjegy oltalma megszűnésének megállapítása iránti kérelmet nyújtott be az árujegyzékben szereplő valamennyi áru tekintetében a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja [jelenleg az (EU) 2017/1001 rendelet 58. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja] alapján, azzal az indokkal először is, hogy az említett megjelölés a beavatkozó fél cselekménye vagy mulasztása következtében a forgalomban azoknak a szóban forgó áruk szokásos nevévé vált, másodszor pedig, hogy az említett védjegy használata a vásárlóközönség megtévesztésére alkalmas.
2016. június 2‑i határozatával a törlési osztály elutasította a megszűnés megállapítása iránti kérelmet.
2016. július 19‑én a felperes a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján (jelenleg a 2017/1001 rendelet 66–71. cikke) fellebbezést nyújtott be az EUIPO‑hoz a törlési osztály határozata ellen.
2017. május 3‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az EUIPO második fellebbezési tanácsa elutasította a fellebbezést. Először is, a fellebbezési tanács lényegében úgy találta, hogy a felperes által benyújtott bizonyítékok nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy a vitatott védjegy a forgalomban azoknak az áruknak a szokásos nevévé vált‑e, amelyekre lajstromozták. Másodszor, a fellebbezési tanács lényegében azt állapította meg, hogy a vitatott védjegy megtévesztő használatát a felperes nem bizonyította megfelelően.
A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
–
rendelkezzen úgy, hogy a felperes részére teljes egészében térítsék meg az eljárás költségeit, vagy legalább úgy, hogy minden fél teljes egészében maga viselje a saját költségeit.
Az EUIPO és a beavatkozó fél azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
kötelezze a felperest az eljárás költségeinek viselésére.
A jogkérdésről
Az első ízben a Törvényszék előtt benyújtott dokumentumok elfogadhatóságról
Az EUIPO úgy érvel, hogy a kereset A.9., A.36. és A.39. mellékletet, mely mellékletek a World Gastroenterology Organisation iránymutatásaira (A.9. melléklet), a „www.vsl3.co.uk” internetes oldal tartalmára (A.36. melléklet), illetve a szóban forgó árunak a módosított szövegezéssel forgalmazott csomagolására (A.39. melléklet) vonatkoznak, első ízben a Törvényszék előtt nyújtották be, és azok ennélfogva elfogadhatatlanok.
A jelen esetben meg kell jegyezni, hogy a kereset A.9., A.36. és A.39. melléklete nem képezte részét a felperes által az EUIPO fellebbezési tanácsa elé terjesztett igazgatási iratanyagnak.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszékhez benyújtott keresetek az EUIPO fellebbezési tanácsai által hozott határozatok jogszerűségének vizsgálatára irányulnak a 207/2009 rendelet 65. cikke (jelenleg a 2017/1001 rendelet 72. cikke) értelmében, így a Törvényszéknek nem az a feladata, hogy az első ízben előtte benyújtott bizonyítékok fényében újból megvizsgálja a tényállási elemeket.
E fent említett dokumentumokat el kell tehát utasítani, anélkül hogy szükséges lenne bizonyítóerejük vizsgálata (lásd ebben az értelemben: 2005. november 24‑iSadas kontra OHIM – LTJ Diffusion [ARTHUR ET FELICIE] ítélet,
T‑346/04
,
EU:T:2005:420
,
19.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az ügy érdeméről
Keresetének alátámasztására a felperes két jogalapot hoz fel. Az első jogalap a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére vonatkozik. A második jogalap a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésén alapul.
A 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított, első jogalapról
A 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított, első jogalap keretében a felperes azt állítja először is, hogy a fellebbezési tanács hibát vétett a releváns közönség meghatározását, és a vitatott védjegynek ez utóbbi általi érzékelését illetően. A felperes továbbá arra hivatkozik, hogy a védjegy jogosultjának tudható be azon változás, miszerint a vitatott védjegy a forgalomban azoknak az áruknak a szokásos nevévé vált, amelyekre lajstromozták.
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatja a felperes érveit.
A 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében az EUIPO‑hoz benyújtott kérelem vagy a védjegybitorlási perben előterjesztett viszontkereset alapján a közösségi védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani, ha a védjegyjogosult cselekménye vagy mulasztása következtében a megjelölés a forgalomban azoknak az áruknak vagy szolgáltatásoknak a szokásos nevévé vált, amelyekre lajstromozták.
Meg kell állapítani, hogy a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazására vonatkozóan nincs ítélkezési gyakorlat. A Bíróságot azonban a 2004. április 29‑iBjörnekulla Fruktindustrier ítélet (
C‑371/02
,
EU:C:2004:275
), valamint a 2014. március 6‑iBackaldrin Österreich The Kornspitz Company ítélet (
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
) alapjául szolgáló ügyekben a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (
HL 1989. L 40., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) 12. cikke (2) bekezdése a) pontjának, valamint a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2008. október 22‑i 2008/95/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2008. L 299., 25. o.
) 12. cikke (2) bekezdése a) pontjának értelmezésére kérték, amely rendelkezések tartalma lényegében megegyezik a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének b) pontjáéval.
A Bíróságnak a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése b) pontjára analógia útján alkalmazandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy e cikk olyan helyzetre vonatkozik, melyben a védjegy nem képes többé betölteni származásjelző funkcióját (lásd analógia útján: 2004. április 29‑iBjörnekulla Fruktindustrier ítélet,
C‑371/02
,
EU:C:2004:275
,
22.
pont; 2014. március 6‑iBackaldrin Österreich The Kornspitz Company ítélet,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
19.
pont).
A védjegy funkciói közül a származásjelző funkciónak alapvető szerep jut. E funkciónak köszönhetően lehet a védjeggyel jelölt árut vagy szolgáltatást egy adott vállalkozástól származóként azonosítani, és ezáltal más vállalkozások áruitól és szolgáltatásaitól megkülönböztetni. Az említett vállalkozás az a vállalkozás, amelynek felügyelete alatt az árut vagy a szolgáltatást forgalmazzák (lásd analógia útján: 2014. március 6‑iBackaldrin Österreich The Kornspitz Company ítélet,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
20.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A közösségi jogalkotó a védjegy származásjelző funkcióját foglalta jogszabályba, amikor a 207/2009 rendelet 4. cikkében (jelenleg a 2017/1001 rendelet 4. cikke) úgy rendelkezett, hogy védjegyoltalomban részesülhet minden grafikailag ábrázolható megjelölés, ha alkalmas arra, hogy valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól (lásd analógia útján: 2014. március 6‑iBackaldrin Österreich The Kornspitz Company ítélet,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
21.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ekképpen míg a 207/2009 rendelet 7. cikke azokat a helyzeteket sorolja fel, amikor a védjegy kezdettől fogva nem alkalmas arra, hogy származásjelző funkcióját betöltse, ugyanezen rendelet 51. cikke (1) bekezdésének b) pontja arra a helyzetre vonatkozik, amikor a védjegy használata annyira általánossá vált, hogy a védjegyként lajstromozott megjelölés az árujegyzékében szereplő áruknak vagy szolgáltatásoknak a kategóriát, típusát vagy jellemzőjét jelöli inkább, és nem egy meghatározott vállalkozástól származó különös árukat vagy szolgáltatásokat (lásd analógia útján: Léger főtanácsnok Björnekulla Fruktindustrier ügyre vonatkozó indítványa,
C‑371/02
,
EU:C:2003:615
,
50.
pont). A védjegy, amely egy áru szokásos nevévé vált, elvesztette megkülönböztető képességét, és ezáltal nem tudja többé betölteni e funkcióját (lásd analógia útján: 2014. március 6‑iBackaldrin Österreich The Kornspitz Company ítélet,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
22.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A védjegyjogosult következésképpen elveszítheti a 207/2009 rendelet 9. cikkében (jelenleg 2017/1001 rendelet 9. cikke) számára biztosított jogokat, amennyiben először is, e védjegy a forgalomban azoknak az áruknak, illetve szolgáltatásoknak a szokásos nevévé vált, amelyekre lajstromozták, és másodszor, ha e változásra az említett védjegyjogosult cselekménye vagy mulasztása következtében került sor (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2014. március 6‑iBackaldrin Österreich The Kornspitz Company ítélet,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
30.
pont; Cruz Villalón főtanácsnok Backaldrin Österreich The Kornspitz Company ügyre vonatkozó indítványa,
C‑409/12
,
EU:C:2013:563
,
31.
pont). E feltételeknek együttesen kell teljesülniük.
A jelen jogalapot a fent említett elvekre tekintettel kell megvizsgálni.
A fellebbezési tanács a megtámadott határozat 41. pontjában úgy találta, hogy a felperes által bemutatott bizonyítékok nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy a vitatott védjegy a forgalomban azoknak az áruknak a szokásos nevévé vált‑e, amelyekre lajstromozták. Konkrétabban, először is, mivel a felperes nem bizonyította, hogy a vitatott védjegyet a végső fogyasztók a forgalomban szokásos névként érzékelnék, a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy ez elegendő a felperes által előterjesztett megszűnés megállapítása iránti kérelem elutasítására. Másodszor ugyanakkor, a fellebbezési tanács vizsgálatát annak elemzésével folytatta, hogy a vitatott védjegyet miként érzékelik a vitatott védjeggyel forgalmazott áruk értékesítői, különösen a gyógyszerészek. Még amennyiben a védjegynek a forgalomban szokásos névvé válása miatti megszűnés szankciója alkalmazható is lenne azon esetben, melyben a védjegy teljes mértékben képes volt betölteni a végső fogyasztók felé származásjelző funkcióját, a fellebbezési tanács úgy találta, hogy a felperes által benyújtott bizonyítékok nem megfelelőek annak bizonyítására, hogy szóban forgó áru értékesítői a vitatott védjegyet az említett áru forgalomban szokásos neveként érzékelnék. A fellebbezési tanács megállapította továbbá, hogy a felperes által benyújtott bizonyítékok semmi esetre sem bizonyítják kimerítő módon, hogy a vitatott védjegyet az orvosok és a tudományos közösség is szokásos névként érzékelték volna. Ennélfogva a vitatott védjegy teljes mértékben képes betölteni származásjelző funkcióját.
E következtetést a felperes által előterjesztett egyik érv sem vonja kétségbe.
A felperes szerint a fellebbezési tanács tévesen hagyta figyelmen kívül a vitatott védjegynek a szakorvosok és az orvosi és tudományos közösség általi érzékelését. A végső fogyasztókat illetően a felperes azt állítja, hogy a fellebbezési tanács tévesen alkalmazta a jogot, amikor egyfelől nem állapította meg, hogy e fogyasztók jelentéktelen részét képezik azok, akik a vitatott védjeggyel forgalmazott árut önállóan vásárolják, másfelől pedig, hogy e fogyasztók korlátozottan vagy egyáltalán nem érzékelték a védjegyet, amelyről az orvosi rendelvény kiadását követően szereztek tudomást, anélkül, hogy a vásárlás időpontjában tényleges választási lehetőséggel rendelkeztek volna. A felperes azt állítja, hogy az érintett vásárlóközönség magában foglalja először is az orvosi és tudományos közösséget, másodszor az áru forgalmazásában részt vevő szakembereket, különösen az orvosokat, és harmadszor pedig a végső fogyasztókat, akiket ugyanakkor kizárólag bizonyos meghatározott betegségekben szenvedő betegek sajátos csoportjai tesznek ki.
E tekintetben az ítélkezési gyakorlat értelmében abban az esetben, ha a lajstromozott védjegy által oltalomban részesített áru fogyasztók vagy végfelhasználók részére történő értékesítésében közvetítő kereskedők vesznek részt, az azon kérdés megítélése szempontjából releváns közönség, hogy e megjelölés a forgalomban az érintett áru szokásos nevévé vált‑e, a fogyasztók vagy végfelhasználók összességéből és az érintett áru piacának jellemzőitől függően az áru értékesítésében részt vevő kereskedők összességéből áll (lásd analógia útján: 2004. április 29‑iBjörnekulla Fruktindustrier ítélet,
C‑371/02
,
EU:C:2004:275
,
26.
pont).
A védjegy ugyanis az eladó és vevő közötti kommunikációs folyamat része. E kommunikációs folyamat csak akkor éri el a vele elérni kívánt eredményt, és a védjegy csak akkor tölti be a létét indokoló funkcióját, ha mindkét kommunikációban részes fél „észleli” a védjegyet, tehát tud annak származásjelző funkciójáról. Ha a két csoport valamelyike a védjegyet általános (szokásos) jellegű kifejezésként észleli, meghiúsul a védjegy által közvetítendő információ átadása (lásd analógia útján: Cruz Villalón főtanácsnok Backaldrin Österreich The Kornspitz Company ügyre vonatkozó indítványa,
C‑409/12
,
EU:C:2013:563
,
58.
pont; lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2014. március 6‑iBackaldrin Österreich The Kornspitz Company ítélet,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
29.
pont).
Ugyanakkor a védjegy továbbra is betöltheti származásjelző funkcióját a vevő védjegyminőségről való tudomásának hiánya ellenére, ha egy közvetítő kereskedő mérvadó befolyást gyakorol a vevő vásárlási döntésére, és így a védjegy származásjelző funkciójáról való tudomása a kommunikációs folyamat sikeréhez vezet. Ez a helyzet akkor, ha az adott piacon az a szokás, hogy a közvetítő kereskedő a vásárlási döntést mérvadóan meghatározó tanácsot ad, vagy a közvetítő kereskedő maga hozza meg a vásárlási döntést a fogyasztó javára, ahogy ez a gyógyszerészek és orvosok esetében történik a vényköteles gyógyszerek tekintetében (lásd analógia útján: Cruz Villalón főtanácsnok Backaldrin Österreich The Kornspitz Company ügyre vonatkozó indítványa,
C‑409/12
,
EU:C:2013:563
,
59.
pont).
Ekképpen, jóllehet az érintett közönség mindenekelőtt a végső fogyasztókat és felhasználókat foglalja magában, figyelembe kell venni a védjegy szokásos mivoltának értékelésében szerepet játszó közvetítőket is (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2014. március 6‑iBackaldrin Österreich The Kornspitz Company ítélet,
C‑409/12
,
EU:C:2014:130
,
27.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Cruz Villalón főtanácsnok Backaldrin Österreich The Kornspitz Company ügyre vonatkozó indítványa,
C‑409/12
,
EU:C:2013:563
,
59.
pont).
A fenti 31–34. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az érintett áru piacának jellemzőinek függvényében kell meghatározni azt az érintett közönséget, amelynek nézőpontját figyelembe kell venni annak értékelésekor, hogy a vitatott védjegy a forgalomban a védjeggyel forgalmazott áru szokásos nevévé vált‑e.
A jelen ügyben a vitatott védjeggyel forgalmazott áru egy, gasztrointesztinális betegségek kezelésére szánt probiotikus készítmény. E gyógyszerkészítmény szabadon, orvosi rendelvény nélkül megvásárolható, amit egyébként a felperes is elismer. A felperes ugyanakkor úgy érvel, hogy a végső fogyasztók összességének jelentéktelen része az, aki első alkalommal spontán módon, orvosi rendelvény vagy javallat nélkül vásárolja meg a szóban forgó gyógyszerkészítményt. Meg kell állapítani – anélkül, hogy szükséges volna ezen érv relevanciájáról dönteni –, hogy a felperes ezt egyáltalán nem támasztja alá.
Az érintett közönség tehát elsősorban a vitatott védjeggyel forgalmazott áru végső fogyasztóiból áll. A felperes állításával ellentétben, mivel az említett áru nem orvosirendelvény‑köteles, a végső fogyasztók, különösen mivel ki vannak téve a beavatkozó fél reklámjainak, és más betegek észrevételeinek, szerepet játszanak az említett áru vásárlásával kapcsolatos döntésben (lásd ebben az értelemben: Kokott főtanácsnok Alcon kontra OHMI ügyre vonatkozó indítványa,
C‑412/05 P
,
EU:C:2006:687
,
55.
pont). A végső felhasználók között vannak emésztőrendszeri zavarokkal küzdő személyek is, nem csupán – amint azt a felperes állítja – a bizonyos meghatározott betegségekben szenvedők. Ugyanis azon a tényen felül, hogy a felperes semmilyen bizonyítékkal nem támasztja alá állítását, a felperes által benyújtott dokumentumokból következik, hogy a vitatott védjeggyel forgalmazott árut emésztőrendszeri zavarok kezelésére is használják.
Másodsorban a szakembereket illetően, amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 28. pontjában megállapította, az érintett közönség mindenekelőtt a gyógyszerészeket foglalja magában. Utóbbiak, akik az emésztőrendszeri zavarokkal küzdő személyek számára magyarázatokat és tanácsokat adhatnak, jelentős szerepet játszhatnak a végső fogyasztók vásárlással kapcsolatos döntésében (lásd ebben az értelemben és analógia útján: Cruz Villalón főtanácsnok Backaldrin Österreich The Kornspitz Company ügyre vonatkozó indítványa,
C‑409/12
,
EU:C:2013:563
,
59.
pont).
Az érintett közönség a szakemberek szempontjából az általános és szakorvosokat is magában foglalja. Ugyanis jóllehet a nem vényköteles gyógyszerek vásárlásával kapcsolatos döntést igen gyakran maga a végső fogyasztó hozza meg, e gyógyszerek orvosi javallatra is beszerezhetőek (lásd ebben az értelemben: Kokott főtanácsnok Alcon kontra OHMI ügyre vonatkozó indítványa,
C‑412/05 P
,
EU:C:2006:687
,
55.
pont).
Ezzel szemben, a felperes állításaival ellentétben, a tudományos közösség nem képezi az érintett közönség részét, mivel ez utóbbi semmilyen módon nem avatkozik be az eladó és a vásárló közötti kommunikációs folyamatba. Következésképpen a végső fogyasztó vásárlási döntésére nem gyakorolt befolyást.
Ennélfogva az ekképpen meghatározott érintett környezet tekintetében kell vizsgálni, hogy a vitatott védjegy a forgalomban azon áru szokásos nevévé vált‑e, amelyre lajstromozták.
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy– tekintettel szakemberek, azaz az orvosok és a gyógyszerészek által a végső fogyasztók vásárlási döntésére gyakorolt befolyásra – a jelen ítélet 31–34. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy azon tény, miszerint a végső fogyasztók továbbra is érzékelik a vitatott védjegy származásjelző funkcióját, nem elegendő az említett védjegy megszűnésének megállapítása iránti kérelem elutasításához, figyelembe véve annak fontosságát, hogy a szakemberek miként érzékelik a vitatott védjegyet.
Jóllehet a megtámadott határozatban a fellebbezési tanács először csupán a vitatott védjegy végső fogyasztók általi érzékelésére korlátozta elemzését, ez azonban önmagában nem vonhatja maga után a megtámadott határozat hatályon kívül helyezését, amennyiben a fellebbezési tanács másodsorban figyelembe vette az említett védjegy szakemberek – azaz orvosok és gyógyszerészek – általi érzékelését is.
Mindemellett meg kell állapítani, hogy a felperes nem tudja bizonyítani, hogy a végső fogyasztók és a szakemberek, azaz az orvosok és a gyógyszerészek a vitatott védjegyet a szóban forgó áru szokásos neveként érzékelnék.
Először is, a vitatott védjeggyel forgalmazott áru végső fogyasztóját illetően a felperes úgy véli, hogy azok nem tartoznak az érintett közönség körébe, azon nem bizonyítja a változást, mely e fogyasztók érzékelésében az említett védjegy tekintetében szerinte bekövetkezett. Mindenesetre, a felperes által benyújtott tudományos szakirodalom nem a végső fogyasztókat célozza meg. Amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 29. pontjában kiemelte, a VSL#3 szómegjelölés fel van tüntetve a vitatott védjeggyel forgalmazott áru csomagolásán, és azt ráadásul a „©” szimbólum követi. A vitatott védjegy tehát a végső fogyasztók vonatkozásában teljes mértékben képes betölteni származásjelző funkcióját.
Egyébiránt a szakembereket illetően a felperes, bizonyítását kizárólag a szakorvosokra és a tudományos közösségre összpontosítva, teljes mértékben figyelmen kívül hagyja a vitatott védjegy gyógyszerészek és általános orvosok általi észlelését. Mindenesetre a felperes által benyújtott tudományos szakirodalom nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a vitatott védjegynek a gyógyszerészek, általános és szakorvosok általi észlelésében változás következett volna be. Először is, a VSL#3 szómegjelölés, bizonyos kiadványokban közvetlenül kapcsolódik egy – zárójelben feltüntetett – kereskedelmi származáshoz. Másodszor, a cikkek túlnyomó részében a VSL#3 szómegjelölést olyan kifejezések előzik meg, mint a „probiotikus készítmény”, „probiotikus gyógyszerkeverék”, vagy egyszerűen a „probiotikus”. Mivel tehát a vitatott védjegyet nem köznévként használják, ezért az nem azon áru forgalomban szokásos neveként jelenik meg, amelyre lajstromozták. Harmadszor, amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 38. pontjában a teljesség kedvéért megjegyzi, a felperes nem mond ellent a beavatkozó fél azon állításának, mely szerint a VSL#3 szómegjelölés semmilyen szótárban sem szerepel, soha nem volt szokásos névként besorolva, illetve nem szerepel a nemzetközi szabadnevek (INN) listáján.
Egyébiránt különösen a gyógyszerészeket illetően, amint azt a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 30. pontjában kiemeli, utóbbiak ismerik a gyártási forrásokat és a forgalmazási ellenőrzéseket. A felperes nem bizonyította, hogy a benyújtott, nagyrészt amerikai dokumentáció bármilyen hatást gyakorolna rájuk, illetve arra, hogy miként észlelik a vitatott védjegyet. A teljesség kedvéért, amint azt a fellebbezési tanács is megjegyzi – anélkül, hogy a felperes ezt vitatta volna –, azon tény, miszerint a vitatott védjegyet nem használja más, a beavatkozó féllel versengő vállalkozás megakadályozza azt, hogy az említett védjegy gyógyszerészek általi észlelése megváltozzon.
A vitatott védjegy ekképpen továbbra is betölti származásjelző funkcióját a szakemberek, azaz az orvosok és a gyógyszerészek vonatkozásában.
Következésképpen a felperes nem hivatkozhat megalapozottan arra, hogy az érintett közönség jelenleg a vitatott védjegyet azon áru szokásos neveként érzékelné, amelyre lajstromozták.
Mivel a fenti 26. pontban említett első feltétel nem teljesül, az első jogalapot el kell utasítani, anélkül hogy meg kellene vizsgálni, hogy a felperes által benyújtott bizonyítékok lehetővé teszik‑e annak megállapítását, hogy a vitatott védjegy a forgalomban az e védjeggyel jelölt áruk szokásos nevévé vált a beavatkozó fél cselekménye vagy mulasztása következtében.
A 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére alapított, második jogalapról
A második, a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére alapított jogalap keretében a felperes azt állítja, hogy a fellebbezési tanács tévesen jutott arra a következtetésre, hogy nem nyert kellő bizonyítást a vitatott védjegy lajstromozást követő megtévesztő használata.
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatja a felperes érveit.
A 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése c) pontjának értelmében az EUIPO‑hoz benyújtott kérelem vagy a védjegybitorlási perben előterjesztett viszontkereset alapján az európai uniós védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani, ha a védjegy a jogosult vagy az ő engedélyével más által folytatott védjegyhasználat következtében az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban megtévesztővé vált, különösen az áruk vagy a szolgáltatások jellegét, minőségét vagy földrajzi származását illetően.
Az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének c) pontjában említett megszűnési ok feltételezi a fogyasztó tényleges megtévesztésének vagy e megtévesztés kellően súlyos veszélyének fennállását (lásd ebben az értelemben: 2009. május 14‑iFiorucci kontra OHIM – Edwin [ELIO FIORUCCI] ítélet,
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
,
33.
pont; lásd még analógia útján: 2006. március 30‑iEmanuel ítélet,
C‑259/04
,
EU:C:2006:215
,
47.
pont).
A 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése c) pontjának alkalmazhatóságának feltétele, hogy a védjegyet a lajstromozását követően megtévesztő módon használják. E megtévesztő használatot a felperes köteles megfelelően bizonyítani (lásd ebben az értelemben: 2009. május 14‑iELIO FIORUCCI ítélet,
T‑165/06
,
EU:T:2009:157
,
36.
pont).
A fentiekre tekintettel kell a jelen jogalapot megvizsgálni.
A jelen ügyben a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 52. pontjában úgy találta, hogy a felperes nem bizonyította megfelelően a vitatott védjegy lajstromozást követő megtévesztő használatát. A vitatott védjegyoltalmát nem lehet megszűntnek nyilvánítani a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése c) pontjának értelmében. A fellebbezési tanács szerint csak akkor megtévesztő a védjegy, ha az érintett fogyasztó azt hihetné, hogy az áruk és szolgáltatások bizonyos olyan tulajdonságokkal bírnak, amelyekkel valójában nem rendelkeznek. Ugyanakkor, ha a védjegy által közvetített üzenet nem elég egyértelmű ahhoz, hogy az árujegyzékében szereplő áruk és szolgáltatások valamely jellemzőjét leírja, ez az üzenet nem tekinthető megtévesztőnek. A fellebbezési tanács, mivel már megállapította, hogy a vitatott védjegy nem a szokásos neve a forgalomban azon árunak, amelyre lajstromozták, valamint hogy nem tartalmaz ezen áru vagy annak jellemzői tekintetében leírást, úgy találta, hogy az említett védjegy nem tartalmaz kellően pontos leírást ahhoz, hogy az a fogyasztó tényleges megtévesztésének vagy megtévesztése kellően súlyos veszélyének az alapját képezhesse.
A felperes nem terjesztett elő olyan érvet, amely érvényteleníthetné a fellebbezési tanács értékelését.
Először is, a felperes szerint a VSL#3 szómegjelölés a „Very Safe Lactobacilli” (nagyon biztonságos tejsavbaktérium) kifejezésből alkotott betűszó, a „#” szimbólum angolul számot jelent, míg a 3‑as szám a bifidobaktériumok fajok számára utal. Márpedig 2014 második félévétől, egy másik gyártó által azon áru összetételét illetően tett módosításokat követően, amely árura a vitatott védjegyet lajstromozták, a „nagyon biztonságos tejsavbaktériumok” kifejezés már nem alkalmazható. Azon tény, hogy a beavatkozó fél a vitatott védjegyet ezt követően az új, potenciálisan veszélyes árura is használta, jogtalanul hivatkozva a „VSL#3” hatóanyagra vonatkozó tudományos szakirodalomra, a beavatkozó fél magatartásának megtévesztő mivoltát igazolja.
Jóllehet a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése c) pontjának megfogalmazására tekintettel egy adott védjegy árujegyzékébe tartozó valamely áru összetételének módosítása a védjegyoltalom megszűnéséhez vezethet, erre csak akkor kerülhet sor, ha a védjegy pontatlan információkat közöl az említett áru jellegét, minőségét vagy földrajzi származását illetően.
Mindazonáltal a jelen ítélet 49. és 50. pontjából kitűnik, hogy a vitatott védjegy nem vált a szóban forgó azon áru szokásos nevévé a forgalomban, amelyre lajstromozták. Ezenfelül a felperes nem terjesztett elő bizonyítékokat annak bizonyítására, hogy a vitatott védjegyet a „Very Safe Lactobacilli” kifejezést jelentő betűszóként kellene értelmezni. A vitatott védjegy leíró jellege következésképpen nem nyert bizonyítást. Ennélfogva, a felperes állításával ellentétben, a vitatott védjegy nem közvetít az érintett árura vagy annak jellemzőire vonatkozóan egyértelmű üzenetet.
Mivel a vitatott védjegy nem tartalmaz kellően pontos leírást ahhoz, hogy az a fogyasztó tényleges megtévesztésének vagy megtévesztése kellően súlyos veszélyének az alapját képezhesse, a felperes fenti 59. pontban ismertetett érvét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Másodszor, a felperes lényegében arra hivatkozik, hogy meg kell állapítani a beavatkozó fél védjegyjogosultságának a vitatott védjeggyel forgalmazott áru minőségromlása miatti megszűnését. A felperes szerint 2014 második félévétől fogva az említett áru összetétele, különösen az áru immunológiai és biokémiai profilja jelentősen módosult. Ezen időpontot követően a vitatott védjegy olyan árut jelöl, amelynek már nem ugyanolyan a biztonsági profil, illetve a terápiás hatása, mint korábban.
A felperes állításával ellentétben, és amint az a fenti 53–55. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kitűnik, a fogyasztók számára a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése c) pontjában biztosított védelem kizárólag az áru benne rejlő, a védjegy által közvetített üzenetre tekintettel elvárt tulajdonságaira vonatkozik. E rendelkezésnek egyáltalán nem célja, hogy a védjegyjogosultra hárítson egy bizonyos minőségi szint biztosítására irányuló kötelezettséget, kivéve amikor a védjegy közvetít ilyen üzenetet. A jelen esetben, mivel a felperesnek nem sikerült bizonyítania, hogy a vitatott védjegy valamiféle elvárást ébresztene a fogyasztókban, akár a szóban forgó áru benne rejlő tulajdonságait, akár a minőségi vonatkozásait illetően, elvárásainak, a fellebbezési tanács tehát helytállóan állapította meg a megtámadott határozat 50. pontjában, hogy a szóban forgó áru esetleges romlása vezethet ugyan „kereskedelmi megszűnéshez”, azonban jogi megszűnéshez nem.
Egyébiránt a fellebbezési tanács helyesen állapította meg a megtámadott határozat 51. pontjában, hogy a fogyasztóknak mindenesetre módjukban áll közvetlenül értékelni a szóban forgó áru minőségét azok kiválasztásakor, mivel az említett áru két különböző összetételének csomagolása tartalmazza a tartalmukkal kapcsolatos valamennyi szükséges információt. Különösen, amint azt a fellebbezési tanács is megállapította – anélkül, hogy azt a felperes vitatta volna –, e csomagolásokból kitűnik, hogy a szóban forgó árunak mind a két összetétele nyolc különböző életképes tejsavbaktérium‑törzset tartalmaz, melyek bár különböző eredetűek, egyazon törzshöz tartoznak.
Következésképpen a fellebbezési tanács helytállóan állapította meg a megtámadott határozat 52. pontjában, hogy a felperes nem bizonyította megfelelően a vitatott védjegy lajstromozást követő megtévesztő használatát.
Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy nem lehet helyt adni a felperes azon alá nem támasztott érvének, amely szerint a „VSL#3” probiotikus gyógyszerkeverék más piaci szereplők általi használatának lehetetlensége jogtalan kizárólagos jogot hoz létre, és a verseny egyértelmű torzulását vonja maga után, ami ellentétes a fogyasztóvédelemmel.
A 207/2009 rendelet 9. cikke (1) bekezdésének (jelenleg a 2017/1001 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése) értelmében a beavatkozó fél a vitatott védjegy jogosultjaként kizárólagos jogokat szerzett, amelyek alapján, egyebek mellett, bárkivel szemben felléphet, aki olyan megjelölést használ, amelyet a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, és az ütköző megjelölésekkel jelölt áruk azonossága miatt a fogyasztók az említett védjeggyel összetéveszthetnek. Az európai uniós védjegy jogi rendjének érdeke pontosan abban áll, hogy lehetővé teszi a korábbi védjegy birtokosa számára, hogy felszólalással éljen olyan későbbi védjegyek lajstromozásával szemben, amelyek jogosulatlan hasznot húznának a korábbi védjegy megkülönböztető képességéből vagy jóhírnevéből. Így, távolról sem biztosítva jogtalan és indokolatlan kizárólagos jogot a korábbi védjegy birtokosának, az említett rendszer e védjegyjogosultak számára lehetőséget nyújt a korábbi védjegyük promóciója céljából eszközölt alapvető beruházások védelmére és értékének növelésére (2006. február 21‑iRoyal County of Berkshire Polo Club kontra OHIM – Polo/Lauren (ROYAL COUNTY OF BERKSHIRE POLO CLUB) ítélet,
T‑214/04
,
EU:T:2006:58
,
43.
pont).
A jelen esetben, mivel a felperes nem bizonyította, hogy a beavatkozó fél a vitatott védjegyet megtévesztő módon használná, ez utóbbi élhet a 207/2009 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése szerinti kizárólagos jogával.
A fentiekre tekintettel a második jogalapot, és ennélfogva a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
Mivel a felperes pervesztes lett, az EUIPO és a beavatkozó fél kérelmének megfelelően kötelezni kell őt a saját költségeinek, valamint az EUIPO és a beavatkozó fél részéről felmerült költségeknek a viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék a Mendes SA‑t kötelezi a költségek viselésére.

Gratsias
Dittrich
Xuereb
Kihirdetve Luxembourgban, a 2018. május 18‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.
(
)	A jelen szöveg 24. és 25. pontjában az első elektronikus közzétételt követően nyelvi módosítás történt.