CELEX: 62020CJ0212
Ennakkoratkaisupyyntö
Kuluttajansuoja
Direktiivi 93/13/ETY
Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot
Ulkomaanvaluuttaan indeksoitu kiinnelainasopimus
Ulkomaanvaluutan osto- ja myyntikurssia koskeva sopimusehto
Ymmärrettävyys- ja avoimuusvaatimus
Kansallisen tuomioistuimen toimivalta

Ennakkoratkaisupyyntö koskee kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (
EYVL 1993, L 95, s. 29
) 3 artiklan 1 kohdan, 4 artiklan 1 kohdan ja 5 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain yhtäältä M.P. ja B.P. sekä toisaalta pankki ”A.” prowadzący działalność za pośrednictwem ”A.” S.A. (jäljempänä A) ja joka koskee väitetysti kohtuuttomia ehtoja sisältävään ulkomaanvaluuttaan indeksoitua kiinnelainaa koskevaan sopimukseen kuuluvia yksityiskohtaisia määräyksiä lainan takaisinmaksusta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin lainsäädäntö
Direktiivin 93/13 johdanto-osan 8. ja 20. perustelukappaleissa todetaan seuraavaa:
”kahdessa yhteisön kuluttajansuojaa ja kuluttajavalistusta koskevassa ohjelmassa korostettiin kuluttajansuojan tärkeyttä kohtuuttomien sopimusehtojen suhteen; tämä suoja on varmistettava laeilla ja asetuksilla, jotka joko yhdenmukaistetaan yhteisön tasolla tai annetaan suoraan tällä tasolla,
– –
sopimukset on laadittava selvin ja ymmärrettävin ilmaisuin; kuluttajalle on tosiasiallisesti annettava tilaisuus tutkia kaikki ehdot, ja epäselvässä tapauksessa on kuluttajalle suotuisimman tulkinnan oltava etusijalla”.
Kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.”
Mainitun direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista.
2.   Sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä, hinnan tai korvauksen riittävyyttä eikä vastineena toimitettavia palveluja ja tavaroita, jos ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.”
Direktiivin 93/13 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos on kyse sopimuksesta, jonka kaikki tai tietyt kuluttajalle esitetyt ehdot on laadittu kirjallisesti, ehdot on aina laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi. Jos ehdon merkityksestä syntyy epäilystä, kuluttajalle suotuisin tulkinta on etusijalla. Tätä tulkintasääntöä ei sovelleta 7 artiklan 2 kohdassa säädettyjen menettelyjen yhteydessä.”
Kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”
Mainitun direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.”
Puolan oikeus
Puolan siviililain (Kodeks cywilny) 65 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Tahdonilmaisua on tulkittava yhteiskunnassa vallitsevien periaatteiden ja vakiintuneiden tapojen mukaisesti siten, että otetaan huomioon olosuhteet, joissa tahdonilmaisu on annettu.
2.   Sopimuksista on pyrittävä selvittämään käytettyjen ilmaisujen kirjaimellisen merkityksen sijasta, mikä on ollut sopimuspuolten yhteinen tarkoitus ja mihin sopimuksella on pyritty.”
Siviililain 385
§:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Kuluttajan kanssa tehdyn sopimuksen ehdot, joita ei ole erikseen neuvoteltu, eivät sido häntä, jos ne vaikuttavat hänen oikeuksiinsa ja velvollisuuksiinsa hyvien tapojen vastaisesti vahingoittaen räikeästi hänen etujaan (kohtuuttomat sopimusehdot). Tämä ei koske osapuolten olennaisia suorituksia määrittäviä ehtoja, mukaan lukien hintaa tai korvausta koskevat ehdot, jos ne on ilmaistu yksiselitteisesti.
2.   Jos sopimusehto ei 1 momentin mukaan sido kuluttajaa, sopimus sitoo osapuolia muilta osin.
3.   Sopimusehto, jota ei ole erikseen neuvoteltu, on sellainen ehto, jonka sisältöön kuluttajalla ei ole ollut todellista vaikutusta. Tämä koskee erityisesti sopimusehtoja, jotka perustuvat sopimuspuolen kuluttajalle ehdottamaan vakiosopimukseen.
4.   Todistustaakka siitä, että ehdosta on neuvoteltu erikseen, on sillä, joka vetoaa tähän seikkaan.”
Pankkitoiminnasta 29.8.1997 annetun lain (ustawa – Prawo bankowe; Dz. U. 1997, nro 140, järjestysnumero 939), sellaisena kuin se oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtumisen aikaan, 69 §:n 2 momentti sisälsi luettelon tiedoista, jotka lainasopimuksessa oli mainittava ja joihin kuuluivat muun muassa lainan määrä ja valuutta (2 kohta), lainan takaisinmaksun ehdot ja aikataulu (4 kohta), lainan korko ja sen muuttamisen edellytykset (5 kohta) sekä sopimuksen muuttamista ja päättymistä koskevat ehdot (10 kohta).
Pankkitoiminnasta annetun lain muuttamisesta 29.7.2011 annetulla lailla (ustawa o zmianie ustawy – Prawo bankowe oraz niektórych innych ustaw; Dz. U. 2011, nro 165, järjestysnumero 984), joka tuli voimaan pääasiassa kyseessä olevan lainasopimuksen tekemisen jälkeen, lisättiin pankkitoiminnasta annetun lain 69 §:n 2 momenttiin 4a kohta ja samaan pykälään 3 momentti.
Näin muutetun pankkitoiminnasta annetun lain 69 §:n 2 momentin 4a kohdassa säädetään, että lainasopimuksessa on ”muun valuutan kuin Puolan valuutan määräisen tai tällaiseen muuhun valuuttaan indeksoidun lainasopimuksen osalta [täsmennettävä] yksityiskohtaiset säännöt, joissa tarkennetaan menetelmät ja päivämäärät, joiden avulla määritetään valuuttakurssi, jota sovelletaan muun muassa lainan määrän ja sen lyhennyserien (pääoma ja korot) laskemiseen, sekä säännöt, joiden mukaan määrät muunnetaan valuuttaan, jossa laina annettiin tai jossa se maksetaan takaisin”.
Kyseisen lain 69 §:n 3 momentissa, sellaisena kuin se on muutettuna, säädetään seuraavaa:
”Muun valuutan kuin Puolan valuutan määräisen tai tällaiseen muuhun valuuttaan indeksoidun lainan osalta lainanottaja voi suorittaa kuukausilyhennykset (pääoma ja korot) sekä maksaa lainan ennen sen erääntymistä kokonaan tai osittain takaisin kyseisessä valuutassa. Tässä tapauksessa lainasopimuksessa on täsmennettävä myös lainan takaisinmaksuun tarkoitettujen varojen kerryttämiseen varatun tilin avaamista ja voimassa pitämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt sekä säännöt maksujen suorittamisesta kyseiseltä tililtä.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
M.P. ja B.P. tekivät 16.5.2008 Puolaan sijoittautuneen pankin A:n kanssa kiinnelainasopimuksen, jonka määrä oli 460000 Puolan zlotya (PLN) (n. 100000 euroa), joka oli maksettava takaisin 480 kuukausierässä. Laina indeksoitiin ulkomaanvaluuttaan eli Sveitsin frangiin (CHF), ja korkokantana oli LIBOR 3M (CHF) korotettuna 1,20 prosenttiyksikön suuruisella kiinteällä marginaalilla.
Lainahakemuksensa yhteydessä lainanottajat allekirjoittivat ilmoituksen, jonka mukaan he luopuivat mahdollisuudesta ottaa lainaa Puolan zlotyissa ja valitsivat ulkomaanvaluuttaan indeksoidun lainan täysin tietoisina valuuttakurssiriskistä. Ilmoituksessa täsmennettiin lisäksi, että lainanottajille oli ilmoitettu, että lainan lyhennyserät ilmaistaan kyseisessä ulkomaanvaluutassa ja maksetaan Puolan zlotyissa yleisissä sopimusehdoissa, joista he olivat saaneet tiedon (jäljempänä yleiset sopimusehdot), kuvattujen sääntöjen mukaisesti.
Yleisten sopimusehtojen 2 artiklan 2 ja 12 kohdasta ilmenee, että ulkomaanvaluuttaan indeksoitu laina on laina, jonka korkokanta perustuu muuhun valuuttaan kuin Puolan zlotyyn sidottuun viitekorkoon, jonka maksaminen lainanottajille ja takaisinmaksu suoritetaan Puolan zlotyissa pankin voimassaolevan taulukon mukaisen vaihtokurssin mukaisesti.
Yleisten sopimusehtojen 7 artiklan 4 kohdan mukaan laina maksetaan lainanottajalle Puolan zlotyissa kurssilla, joka ei voi olla alempi kuin voimassa olevan taulukon mukainen ostokurssi maksuhetkellä. Lainan velkasaldo ilmoitetaan ulkomaanvaluutassa ja lasketaan lainan lainanottajalle maksamisen yhteydessä sovelletun kurssin mukaan.
Yleisten sopimusehtojen 9 artiklan 2 kohdan mukaan lainan lyhennyserät ilmoitetaan ulkomaanvaluutassa ja veloitetaan eräpäivänä lainanottajan pankkitililtä pankin lyhennyserän eräpäivää edeltävän pankkipäivän päättyessä voimassa olevan taulukon mukaisella Sveitsin frangin ostokurssilla.
M.P. ja B.P. sopivat 10.1.2013 A:n kanssa kyseiseen sopimukseen tehtävästä lisäyksestä, jonka mukaan lainanottajat suorittavat itse lainan takaisinmaksun Sveitsin frangeina ilman pankin suorittamaa valuutanvaihtoa.
Puolan zlotyn ja Sveitsin frangin välisen vaihtokurssin vaihtelusta seurasi, että pääasian kantajien 16.5.2008 ja 10.10.2014 välisenä aikana takaisin maksaman määrän ja sen määrän, joka olisi maksettu takaisin, jos laina olisi ollut Puolan zlotyn määräinen mutta korkokannaltaan sama, erotus oli 30601,01 PLN (n. 6732 euroa).
M.P. ja B.P. pitivät lainan ulkomaanvaluuttaan indeksointia koskevaa ehtoa kohtuuttomana, koska siinä ei täsmennetty yksityiskohtaisesti sitä, miten pankki määrittää valuuttakurssin, ja nostivat kanteen, jolla ne vaativat A:n velvoittamista maksamaan heille 50000 PLN (n. 10850 euroa).
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan pääasian asianosaiset tulkitsevat kiinnelainasopimuksen indeksointiehdon sanamuotoa eri tavalla. Pankin mielestä kyseisessä ehdossa määrätään lainaan sovellettavan valuuttakurssin määrittämisestä markkinakurssin mukaan, sellaisena kuin se esitetään päivittäin pankin kurssitaulukossa, kun taas lainanottajat tulkitsevat ehtoa siten, että valuuttakurssi vahvistetaan Narodowy Bank Polskin (Puolan keskuspankki) vahvistaman kaltaisen objektiivisen kurssin perusteella.
Kyseisen tuomioistuimen mukaan pääasiassa kyseessä oleva indeksointiehto on sanamuotonsa yleisluonteisuuden vuoksi tietyllä tavalla moniselitteinen, joten on katsottava, ettei A ole täyttänyt direktiivin 93/13 5 artiklassa säädettyjä tiedonanto- ja avoimuusvelvoitteitaan.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii kuitenkin, onko direktiivin 93/13 5 artiklaa lainasopimuksen pitkän eli 40 vuoden voimassaoloajan ja itse ulkomaanvaluuttaan indeksointia koskevan mekanismin, johon liittyy kurssin jatkuva vaihtelu, vuoksi kaikesta huolimatta tulkittava siten, että pankin on laadittava indeksointiehto niin, että lainanottaja voi milloin tahansa itsenäisesti määrittää kyseisen kurssin. Tällaista täsmällisyyden tasoa on nimittäin käytännössä mahdotonta saavuttaa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää tältä osin, että siviililain 65 §:ssä annetaan sille mahdollisuus selvittää sopimuspuolten yhteistä tarkoitusta. Nyt käsiteltävässä asiassa se katsoo, että indeksoinnissa käytetyn ulkomaanvaluutan markkina-arvo voi pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen mukaan olla kyseisen valuutan kurssin määrittämisperuste. Se lisää, että tällaisella ratkaisulla varmistettaisiin sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien tasapaino.
Kyseinen tuomioistuin muistuttaa vielä, että 14.3.2013 annetun tuomion Aziz (
C‑415/11
,
EU:C:2013:164
) ja 26.1.2017 annetun tuomion Banco Primus (
C‑421/14
,
EU:C:2017:60
) mukaan on tarkistettava, jaetaanko kyseisellä sopimusehdolla oikeudet ja velvollisuudet tavalla, jota osapuolet eivät ole hyväksyneet vilpittömässä mielessä käydyissä neuvotteluissa.
Kun otetaan huomioon olosuhteet, joissa pääasiassa kyseessä oleva lainasopimus tehtiin ja täytettiin, kyseinen tuomioistuin ei yhtäältä sulje pois sitä, että lainanottajat olisivat tehneet kyseisen sopimuksen, vaikka he olisivat ymmärtäneet sen ehdot samalla tavalla kuin pankki.
Toisaalta saman tuomioistuimen mukaan A oli koko sopimuksen täyttämisajanjakson ajan soveltanut valuuttojen markkinakursseja sen mukaisesti, miten se oli ymmärtänyt sopimuksen, eikä sen voida siten katsoa toimineen vilpillisessä mielessä. Sitä voidaan moittia korkeintaan tietystä välinpitämättömyydestä mutta ei aikomuksesta muotoilla sopimusehto kuluttajan vahingoksi soveltamalla mielivaltaisia ja markkinahinnoista irrotettuja ulkomaanvaluutan kursseja.
Tässä tilanteessa Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie II Wydział Cywilny (Varsovan Wolan kaupunginosan alioikeus, toinen siviiliasioiden jaosto, Puola) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Kun otetaan huomioon [direktiivin 93/13] 3 artiklan 1 kohta, 4 artiklan 1 kohta ja 5 artikla sekä sen johdanto-osan perustelukappaleet, joiden mukaan sopimukset on laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi ja epäselvyyksiä on tulkittava kuluttajan eduksi, onko sopimusehto, jolla määritetään ulkomaanvaluutan osto- ja myyntikurssi ulkomaanvaluutan kurssiin indeksoidussa lainasopimuksessa, muotoiltava yksiselitteisesti eli siten, että lainanottaja/kuluttaja voi itsenäisesti määrittää kyseisen kurssin milloin tahansa, vai onko – kun otetaan huomioon mainitun direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimuksen kohde, sopimuksen pitkäaikaisuus (useita vuosikymmeniä) ja se, että ulkomaanvaluutan arvo muuttuu jatkuvasti (hetkestä riippuen) – sopimusehto mahdollista muotoilla yleisemmin, muun muassa viittaamalla ulkomaanvaluutan markkina-arvoon sillä tavalla, joka estää sen, että osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille muodostuu direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu huomattava epätasapaino kuluttajan vahingoksi?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko – kun otetaan huomioon [direktiivin 93/13] 5 artikla ja direktiivin johdanto-osan perustelukappaleet – sopimusehtoa, jonka mukaan lainanantaja (pankki) määrittää ulkomaanvaluutan osto- ja myyntikurssin, tulkita sillä tavoin, että sillä ratkaistaan sopimuksesta aiheutuvat epäselvyydet kuluttajan eduksi, jos oletetaan, ettei sopimuksessa määritetä ulkomaanvaluutan osto- ja myyntikurssia mielivaltaisesti vaan markkinaehtoisesti, erityisesti jos molemmat osapuolet ymmärsivät ulkomaanvaluutan osto- ja myyntikurssin määrittämistä koskevat sopimusehdot samalla tavoin tai jos lainanottaja/kuluttaja ei ollut kiinnostunut riidanalaisesta sopimusehdosta sopimuksen teko- ja täyttämisajankohtana, koska hän ei ollut tutustunut sopimuksen sisältöön sen tekoajankohtana eikä koko sen voimassaoloaikana?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Aluksi on mainittava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään yhtäältä, onko pääasiassa kyseessä olevassa kiinnelainasopimuksessa, jolle on luonteenomaista erityisen pitkä kesto, käytetyn kaltainen ulkomaanvaluuttaan indeksoimista koskeva ehto laadittava direktiivin 93/13 4 artiklan 1 kohdassa ja 5 artiklassa säädetyn avoimuusvaatimuksen täyttämiseksi selkeästi ja ymmärrettävästi siten, että kuluttaja voi itse milloin tahansa määrittää kyseisen valuutan vaihtokurssin, sellaisena kuin pankki sitä soveltaa. Saman kysymyksen yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisaalta, riittääkö viittaus valuutan markkina-arvoon kyseisissä säännöksissä asetetun avoimuusvaatimuksen täyttämiseksi.
Lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään, onko sillä toimivalta tulkita pääasiassa kyseessä olevan kaltaista indeksointiehtoa siten, että siinä viitataan ulkomaanvaluutan markkina-arvoon, muun muassa silloin, jos tällainen tulkinta heijastaa sopimuspuolten yhteistä tahtoa, ja välttää näin kyseisen ehdon mitätöiminen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tarkastelee siten ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen toisessa osassa viittausta yleiseen markkina-arvon käsitteeseen keinona taata se, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen indeksointiehto on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi. Toisesta ennakkoratkaisukysymyksestä ilmenee lisäksi muun muassa, että kyseinen viittaus perustuu ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kyseisestä sopimusehdosta tekemään tulkintaan, ja se haluaa selvittää, onko sillä pääasian erityisten olosuhteiden, joita ovat muun muassa lainasopimuksen pitkä kesto ja se, etteivät lainanottajat osoittaneet sopimusta täytettäessä erityistä mielenkiintoa, vuoksi toimivalta muotoilla pääasiassa kyseessä oleva sopimusehto uudelleen yleisemmin siten, että siinä viitattaisiin ulkomaanvaluutan markkina-arvoon.
Ensimmäisen kysymyksen ensimmäiseen alakysymykseen on siten vastattava ennen kuin saman kysymyksen toista alakysymystä tarkastellaan yhdessä toisen kysymyksen kanssa.
Ensimmäisen kysymyksen ensimmäinen alakysymys
Ensimmäisen kysymyksen ensimmäisellä alakysymyksellä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 4 artiklan 1 kohtaa ja 5 artiklaa tulkittava siten, että jotta elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen lainasopimukseen sisältyvää ehtoa, jossa vahvistetaan sen ulkomaanvaluutan, johon laina on indeksoitu, osto- ja myyntihinnat, voidaan pitää kyseisissä säännöksissä tarkoitetulla tavalla selkeästi ja ymmärrettävästi laadittuna, ehdon on oltava laadittu siten, että kuluttaja voi itsenäisesti, milloin tahansa sopimuksen täyttämisen aikana määrittää lainan lyhennyserien suuruuden määrittämiseksi käytettävän valuuttakurssin.
Aluksi on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tätä silmällä pitäen tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen (tuomio 16.7.2020, Caixabank ja Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑224/19 ja C‑259/19
,
EU:C:2020:578
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka nyt käsiteltävässä asiassa on totta, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa ensimmäisen kysymyksen ensimmäisessä alakysymyksessä sopimusehtojen laatimista selkeästi ja ymmärrettävästi koskevaan vaatimukseen, sellaisena kuin siitä säädetään sekä direktiivin 93/13 4 artiklassa että sen 5 artiklassa, pääasian oikeusriita ei koske kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla sopimuksen pääkohteen määrittelyä, hinnan tai korvauksen riittävyyttä eikä vastineena toimitettavia palveluja ja tavaroita, joten ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäisen alakysymyksen on ymmärrettävä koskevan ainoastaan mainitun direktiivin 5 artiklassa tarkoitetun avoimuusvaatimuksen tulkintaa.
Tässä yhteydessä on mainittava, että joka tapauksessa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee yhtäältä, että direktiivin 93/13 5 artiklassa ilmaistua sopimusehdon laatimista selkeästi ja ymmärrettävästi koskevaa vaatimusta sovelletaan myös silloin, kun ehto kuuluu kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan (ks. vastaavasti tuomio 3.3.2020, Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
,
kohta), ja toisaalta, että kyseiseen säännökseen sisältyvällä vaatimuksella on sama ulottuvuus kuin saman direktiivin 5 artiklassa tarkoitetulla vaatimuksella (tuomio 30.4.2014, Kásler ja Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
,
kohta).
Lisäksi on muistutettava, että direktiivin 93/13 5 artiklan sanamuodon mukaan silloin, kun elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen ehdot on laadittu kirjallisesti, ehdot ”on aina laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi” ja noudatettava siten avoimuusvaatimusta.
Lisäksi kyseisen direktiivin johdanto-osan 20. perustelukappaleen mukaan kuluttajalle on tosiasiallisesti annettava tilaisuus tutkia kaikki sopimusehdot.
Tässä yhteydessä on korostettava, että sopimusehtojen avoimuutta koskeva vaatimus ei voi rajoittua ainoastaan sopimusehtojen muodolliseen ja kieliopilliseen ymmärrettävyyteen. Koska tällä direktiivillä toteutettu suojajärjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli muun muassa tietojen puolesta, kyseisen direktiivin vaatimusta siitä, että sopimusehdot on laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi, ja siten avoimuutta koskevaa vaatimusta on tulkittava laajasti (tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19–C‑782/19
,
EU:C:2021:470
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sopimusehtoja koskeva avoimuusvaatimus tarkoittaa siten sen lisäksi, että asianomaisen sopimusehdon on oltava muodollisesti ja kieliopillisesti kuluttajalle ymmärrettävä, myös sitä, että tavanomaisesti valistuneella ja kohtuullisen tarkkaavaisella ja huolellisella keskivertokuluttajalla on mahdollisuus ymmärtää, miten kyseinen ehto toimii konkreettisesti, ja arvioida näin täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden nojalla, mitä mahdollisesti merkittäviä taloudellisia seurauksia tällaisesta ehdosta aiheutuu hänen taloudellisille velvoitteilleen (tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19–C‑782/19
,
EU:C:2021:470
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tarkemmin sanottuna sopimusehtojen laatimista selkeästi ja ymmärrettävästi koskeva vaatimus edellyttää, että lainasopimusten osalta pankkien on annettava kuluttajille riittävät tiedot, jotta nämä voivat tehdä niiden pohjalta perusteltuja ja harkittuja päätöksiä. Erityisesti kyseinen vaatimus merkitsee sitä, että kuluttajan on ymmärrettävä ehto, jonka mukaan laina on maksettava takaisin siinä ulkomaanvaluutassa, jossa se otettiin, sekä muodollisesti että kieliopillisesti mutta myös ehdon konkreettisen ulottuvuuden osalta siinä määrin, että tavanomaisesti valistuneen ja kohtuullisen tarkkaavaisen ja huolellisen keskivertokuluttajan on voitava paitsi tietää se, että ulkomaanvaluutta, johon laina on indeksoitu, voi vahvistua tai heikentyä, myös arvioida, mitä mahdollisesti merkittäviä taloudellisia seurauksia tällaisesta ehdosta aiheutuu hänen taloudellisille velvoitteilleen (määräys 22.2.2018, Lupean,
C‑119/17
, ei julkaistu,
EU:C:2018:103
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tällaista tulkintaa tukee direktiivin 93/13 tavoite, joka on muun muassa sen kahdeksannesta perustelukappaleesta ilmenevällä tavalla kuluttajien suojaaminen. Unionin tuomioistuin on jo todennut tältä osin, että ennen sopimuksen tekemistä tiedoilla sopimusehdoista ja sopimuksen tekemisen seurauksista on kuluttajalle perustavanlaatuinen merkitys. Kuluttaja päättää nimenomaan näiden tietojen perusteella, haluaako hän tehdä sopimuksen elinkeinonharjoittajan kanssa sitoutumalla tämän aiemmin laatimiin ehtoihin (tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19–C‑782/19
,
EU:C:2021:470
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee, että pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen tekohetkellä lainanottajat ymmärsivät sopimuksen indeksointiehdon siten, että siinä määrättiin indeksointivaluutan osto- ja myyntihintojen määrittämisestä kuukausierien laskemiseksi siten, että perusteena käytetään Narodowy Bank Polskin vahvistaman kaltaista objektiivisesti määräytyvää vaihtokurssia.
A sitä vastoin katsoo, että yleisten sopimusehtojen 9 artiklan 2 kohdan mukaan valuutan osto- ja myyntihinta oli pankin voimassa olevassa taulukossa ilmoitettu hinta, ja lisää, että pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen tekohetkellä voimassa olleissa laeissa ja asetuksissa ei asetettu sille velvollisuutta täsmentää kaikkia sovellettavan vaihtokurssin laskentaan liittyviä yksityiskohtia. A täsmentää, että käytännössä vaihtokurssi perustui yhtäältä Puolan keskuspankin julkaisemiin keskimääräisiin valuuttakursseihin ja toisaalta valuuttamarkkinoiden kokonaistilanteeseen, pankin näkemykseen valuuttakurssiasioissa ja valuuttakurssien kehitystä koskeviin ennusteisiin yhdessä.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee tältä osin, ettei pääasiassa kyseessä olevassa indeksointiehdossa eikä yleisissä sopimusehdoissa täsmennetä kaikkia tekijöitä, jotka pankki ottaa huomioon vahvistaessaan vaihtokurssin, jota sovelletaan pääasiassa kyseessä olevan kiinnelainan lyhennyserien laskemiseen.
Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkistuksista muuta seuraa, pääasiassa kyseessä olevalle indeksointiehdolle näyttää olevan enemmän ominaista se, ettei A:n lyhennyserien laskemiseksi käyttämän vaihtokurssin määrittämistä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä ole ilmoitettu, kuin kyseisen ehdon epäselvä sanamuoto.
Unionin tuomioistuin on jo todennut sellaisesta sopimusehdosta, jonka mukaan elinkeinonharjoittaja vahvistaa kuluttajan kuukausittaisten lyhennyserien suuruuden kyseisen elinkeinonharjoittajan soveltaman ulkomaanvaluutan myyntikurssin avulla, että avoimuusvaatimuksen noudattamiseksi on olennaisen tärkeää se, ilmoitetaanko lainasopimuksessa avoimesti ulkomaanvaluutan vaihtomenettelyn peruste ja erityispiirteet sekä kyseisen menettelyn suhde siihen menettelyyn, josta on määrätty muissa sopimusehdoissa, siten että kuluttajalla on mahdollisuus täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden nojalla ennakoida, minkälaisia taloudellisia seurauksia siitä hänelle aiheutuu (ks. vastaavasti tuomio 30.4.2014, Kásler ja Káslerné Rábai,
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
,
kohta).
Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on siten arvioida kaikkien merkityksellisten tosiseikkojen, joihin kuuluvat myös lainanantajan kyseessä olevaa lainasopimusta koskevien neuvottelujen yhteydessä antamat ilmoitukset ja tiedot, valossa, voiko tavanomaisesti valistunut ja kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen keskivertokuluttaja paitsi tuntea valuuttamarkkinoilla yleisesti havaittavat valuuttakurssivaihtelut myös arvioida myyntikurssin soveltamisesta hänen maksettavakseen varmuudella kuuluvien lyhennyserien laskentaan aiheutuvia, hänelle mahdollisesti merkittäviä taloudellisia seurauksia ja siten lainansa kokonaiskustannuksia (ks. vastaavasti tuomio 10.6.2021, BNP Paribas Personal Finance,
C‑776/19–C‑782/19
,
EU:C:2021:470
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee, on totta, että jos ulkomaanvaluuttaan indeksoitu lainasopimus on voimassa 40 vuotta, lainanantaja ei kykene ennakoimaan sen taloudellisen rasitteen muuttumista, joka mainitun sopimuksen mukaisesta indeksointimekanismista voi aiheutua.
Tältä osin on mainittava, että sitä, onko elinkeinonharjoittaja noudattanut direktiivin 93/13 5 artiklassa tarkoitettua avoimuusvaatimusta, on arvioitava niiden seikkojen perusteella, jotka kyseisellä elinkeinonharjoittajalla oli käytettävissään silloin, kun sopimus kuluttajan kanssa tehtiin (määräys 3.3.2021, Ibercaja Banco,
C‑13/19
, ei julkaistu,
EU:C:2021:158
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sillä, että vaihtokurssit muuttuvat pitkällä aikavälillä, ei kuitenkaan voida perustella sitä, että sopimusehdoissa ja elinkeinonharjoittajan sopimuksesta neuvoteltaessa antamissa tiedoissa ei mainita pankin lyhennyserien laskemisessa sovellettavan vaihtokurssin vahvistamisessa käyttämiä perusteita, joiden avulla kuluttaja voi milloin tahansa määrittää kyseisen vaihtokurssin.
Tätä arviointia tukee se, että koska direktiivillä 93/13 toteutettu suojajärjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli muun muassa tietojen puolesta, kyseisen direktiivin vaatimusta siitä, että sopimusehdot on laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi, ja siten avoimuusvaatimusta on tulkittava siten, että niiden on mahdollistettava lainanottajalle se, että hän ymmärtää sen, mihin hän sitoutuu, muun muassa ottamansa lainan kuukausierien laskemista koskevat yksityiskohtaiset säännöt.
Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 93/13 5 artiklaa on tulkittava siten, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen lainasopimukseen sisältyvän ehdon, jossa vahvistetaan sen ulkomaanvaluutan, johon laina on indeksoitu, osto- ja myyntihinnat, sisällön on oltava sellainen, että tavanomaisesti valistunut ja kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen kuluttaja voi selkeiden ja ymmärrettävien perusteiden avulla ymmärtää, miten lyhennyserien suuruuden laskemisessa käytettävä ulkomaanvaluutan vaihtokurssi on vahvistettu, jotta kuluttajalla on mahdollisuus milloin tahansa itse määrittää elinkeinonharjoittajan soveltama vaihtokurssi.
Ensimmäisen kysymyksen toinen alakysymys ja toinen kysymys
Näillä kysymyksillä, jotka on tutkittava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 5 ja 6 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin, joka on todennut elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehdyn lainasopimuksen ulkomaanvaluuttaan indeksointia koskevan ehdon kohtuuttomaksi kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, tulkitsee kyseistä ehtoa sen kohtuuttomuuden poistavalla tavalla sisällyttämällä siihen yleisen, indeksoinnissa käytetyn ulkomaanvaluutan ”markkina-arvon” käsitteen, vaikka tällainen tulkinta vastaisi sopimuspuolten yhteistä tahtoa.
Ensinnäkin on muistutettava, että jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa pääasiassa kyseessä olevan indeksointiehdon pääasian olosuhteiden perusteella kohtuuttomaksi, sen olisi direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan nojalla oltava soveltamatta sitä.
Oikeuskäytännöstä ilmenee yhtäältä, että direktiivin 93/13 5 artiklassa säädetty sopimusehdon selkeyttä ja ymmärrettävyyttä koskeva vaatimus on yksi niistä tekijöistä, jotka on otettava huomioon ehdon kohtuuttomuuden arvioinnissa, joka kansallisen tuomioistuimen on suoritettava direktiivin 3 artiklan 1 kohdan nojalla. Sen on tätä arviointia suorittaessaan tutkittava kaikki asiassa vallitsevat olosuhteet huomioon ottaen ensiksi, onko kyse mahdollisesti lojaliteettiperiaatteen noudattamatta jättämisestä, ja toiseksi, onko kyse viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitetusta kuluttajan vahingoksi koituvasta huomattavasta epätasapainosta (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2019, Kiss ja CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
,
kohta).
Toisaalta on todettu, että lainasopimuksen ulkomaanvaluuttaan indeksointia koskeva ehto, jonka mukaan lyhennyserät suoritetaan kyseisessä valuutassa, kohdistaa valuuttakurssiriskin kuluttajalle siinä tapauksessa, että kotimaanvaluutta menettää arvoaan suhteessa mainittuun valuuttaan (ks. vastaavasti määräys 22.2.2018, Lupean,
C‑119/17
, ei julkaistu,
EU:C:2018:103
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pankkitoiminnasta annetun lain 69 §:n 2 momenttia on muutettu pääasiassa kyseessä olevan kiinnelainasopimuksen tekemisen jälkeen siten, että ulkomaanvaluuttaan indeksoituun lainasopimukseen on vastedes sisällyttävä tiedot sen vaihtokurssin, jonka perusteella lainan määrä ja kuukausierien suuruus lasketaan, määrittämismenetelmistä ja ‑ajankohdista sekä valuutan muuntamista koskevat säännöt.
Unionin tuomioistuin on jo todennut tältä osin, että vaikka direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohta ei estä sitä, että jäsenvaltiot säätävät lailla kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamisesta elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa, lainsäätäjän on tässä yhteydessä kuitenkin noudatettava kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohtaan perustuvia vaatimuksia (tuomio 29.4.2021, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Se, että sopimusehto on todettu kansallisen lainsäädännön nojalla kohtuuttomaksi ja pätemättömäksi ja korvattu uudella ehdolla, ei näet voi johtaa siihen, että kuluttajille taattu suoja heikkenee (tuomio 29.4.2021, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen se, että lainsäätäjä antaa sopimusehdon käyttämisestä säännöksiä, joilla myötävaikutetaan direktiivillä 93/13 tavoitellun ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseen elinkeinonharjoittajien menettelyn osalta, ei vaikuta kyseisessä direktiivissä kuluttajalle annettuihin oikeuksiin (tuomio 29.4.2021, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
kohta).
Edellä 50 ja 52 kohdassa mieleen palautetuista olosuhteista ilmenee siten, että pääasiassa kyseessä oleva indeksointiehto, jonka perusteella kuluttaja ei voi itse milloin tahansa määrittää elinkeinonharjoittajan soveltamaa vaihtokurssia, on kohtuuton, ellei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtäviin kuuluvista tarkastuksista muuta seuraa.
Koska kyseinen tuomioistuin on maininnut, ettei A:n voida katsoa toimineen vilpillisessä mielessä, mainitun tuomioistuimen tehtävänä on erityisesti tutkia, onko osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välillä huomattava epätasapaino kuluttajan vahingoksi.
Mahdollisen huomattavan epätasapainon tutkiminen ei voi tapahtua vain sellaisen määrällisen taloudellisen arvioinnin perusteella, jossa toisiinsa verrataan yhtäältä sopimuksen kohteena olevan toimen kokonaisarvoa ja toisaalta tässä ehdossa kuluttajalle määrättyjä kustannuksia. Huomattava epätasapaino voi seurata näet jo pelkästään siitä, että loukataan riittävän vakavalla tavalla sitä oikeudellista asemaa, jossa kuluttaja kyseisen sopimuksen osapuolena on sovellettavien kansallisten säännösten nojalla, olipa kyse kuluttajalle näiden säännösten mukaisesti kuuluvien sopimukseen perustuvien oikeuksien sisällön rajoittamisesta tai niiden käyttämisen estämisestä taikka jonkin sellaisen lisävelvoitteen asettamisesta kuluttajalle, josta ei säädetä kansallisissa säännöksissä (tuomio 3.10.2019, Kiss ja CIB Bank,
C‑621/17
,
EU:C:2019:820
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että se voisi siviililain 65 §:n nojalla korjata pääasiassa kyseessä olevan indeksointiehdon avoimuuden puutetta, joka voisi johtaa ehdon kohtuuttomuuden toteamiseen, tulkitsemalla sitä tavalla, joka vastaa sopimuspuolten yhteistä tahtoa.
On kuitenkin korostettava, että kun kansallinen tuomioistuin toteaa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisessä sopimuksessa olevan kohtuuttoman ehdon pätemättömäksi, direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansallisen oikeuden säännökselle, jossa sallitaan kansallisen tuomioistuimen täydentää kyseistä sopimusta muuttamalla kyseisen ehdon sisältöä (tuomio 29.4.2021, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Jos nimittäin kansallisen tuomioistuimen sallittaisiin muuttaa tällaisessa sopimuksessa olevien kohtuuttomien ehtojen sisältöä, olisi tämä omiaan haittaamaan direktiivin 93/13 7 artiklassa tarkoitetun pitkän aikavälin tavoitteen toteutumista. Tämä mahdollisuus nimittäin myötävaikuttaisi sen ehkäisevän vaikutuksen poistumiseen, joka elinkeinonharjoittajiin kohdistetaan jättämällä tällaisia kohtuuttomia ehtoja yksinkertaisesti soveltamatta kuluttajiin nähden, koska elinkeinonharjoittajat olisivat taipuvaisia jatkamaan tällaisten ehtojen käyttämistä tietoisina siitä, että vaikka ehdot julistettaisiin pätemättömiksi, kansallinen tuomioistuin voisi kuitenkin täydentää sopimusta tarvittavilta osin näiden elinkeinonharjoittajien etujen takaamiseksi (tuomio 29.4.2021, Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että tulkinta, jonka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin suunnittelee siviililain 65 §:n nojalla tekevänsä, merkitsisi viime kädessä pääasiassa kyseessä olevan indeksointiehdon sisällön muuttamista, koska sillä muutettaisiin tapaa, jolla kyseinen ehto ymmärretään, sisällyttämällä siihen viittaus ulkomaanvaluutan ”markkina-arvoon”.
Vaikka katsottaisiin, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ehdottama tulkinta vastaa sopimuspuolten yhteisymmärrystä silloin, kun pääasiassa kyseessä olevasta indeksointiehdosta sovittiin – mikä näyttää kuitenkin olevan ristiriidassa kyseisten osapuolten unionin tuomioistuimelle esittämien kirjallisten huomautusten kanssa –, on kuitenkin niin, että kansallisen tuomioistuimen kohtuuttomaksi toteamaa ehtoa on jätettävä soveltamatta direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan nojalla ilman, että sen sisältöä voitaisiin muuttaa.
Kansallinen tuomioistuin voisi vain siinä tapauksessa, että kohtuuttoman ehdon mitätöiminen pakottaisi sen kumoamaan sopimuksen kokonaisuudessaan ja altistamaan kuluttajan erityisen haitallisille seurauksille siten, että haitan kärsisi kuluttaja, korvata kyseisen ehdon kansallisen oikeuden dispositiivisella säännöksellä (ks. vastaavasti määräys 4.2.2019, CDT,
C‑321/20
, ei julkaistu,
EU:C:2021:98
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä on kuitenkin todettu, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta on esteenä sille, että sopimuksessa olevien kohtuuttomien ehtojen poistamisesta aiheutuvat aukot kyseisessä sopimuksessa korjattaisiin pelkästään sellaisten yleisluonteisten kansallisten säännösten perusteella, joissa säädetään, että oikeustoimessa ilmaistuja vaikutuksia täydennetään muun muassa kohtuusperiaatteesta tai vakiintuneista tavoista johtuvilla vaikutuksilla, ja jotka eivät ole dispositiivisia säännöksiä eivätkä säännöksiä, joita sovelletaan sopimuspuolten niin sopiessa (tuomio 3.10.2019Dziubak,
C‑260/18
,
EU:C:2019:819
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ei kuitenkaan yhtäältä ilmene, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suunnitteleman tulkitsemisen tarkoituksena olisi korjata sopimuksen pätemättömyyttä sillä perusteella, ettei sopimusta voisi olla olemassa ilman pääasiassa kyseessä olevaa indeksointiehtoa.
Toisaalta on niin, että jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkistuksista muuta seuraa, siviililain 65 §, joka sisältää yleisen tulkintasäännön, ei vaikuta kansallisen oikeuden dispositiiviselta säännökseltä.
Kolmanneksi direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdassa säädettyä kohtuuttoman ehdon vaikutuksettomuuden periaatetta ei voida kyseenalaistaa seikoilla, jotka liittyvät olosuhteisiin, joissa kyseinen sopimus tehtiin ja täytettiin.
Unionin tuomioistuin on nimittäin todennut, että direktiivin 93/13 7 artiklan ehkäisevän vaikutuksen takaamiseksi kansallisen tuomioistuimen, joka toteaa kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kohtuuttoman ehdon olemassaolon, toimivalta ei voi riippua kyseisen ehdon tosiasiallisesta soveltamisesta (määräys 11.6.2015, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria,
C‑602/13
, ei julkaistu,
EU:C:2015:397
,
kohta).
Tässä tilanteessa se, että pääasian kantajat ovat osoittaneet vain vähäistä kiinnostusta sopimuksen indeksointiehtoon, ei voida kyseenalaistaa edellä 57 kohdassa mainittua periaatetta, jonka mukaan silloin, kun kansallinen tuomioistuin toteaa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisessä sopimuksessa olevan ehdon kohtuuttomaksi, sen on direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti oltava soveltamatta kyseistä ehtoa.
Ensimmäisen kysymyksen toiseen alakysymykseen ja toiseen kysymykseen on kaiken edellä esitetyn perusteella vastattava, että direktiivin 93/13 5 ja 6 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin, joka on todennut elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehdyn sopimuksen ehdon kohtuuttomaksi kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, tulkitsee kyseistä ehtoa sen kohtuuttomuuden poistavalla tavalla, vaikka tällainen tulkinta vastaisi sopimuspuolten yhteistä tahtoa.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 5 artiklaa on tulkittava siten, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen lainasopimukseen sisältyvän ehdon, jossa vahvistetaan sen ulkomaanvaluutan, johon laina on indeksoitu, osto- ja myyntihinnat, sisällön on oltava sellainen, että tavanomaisesti valistunut ja kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen kuluttaja voi selkeiden ja ymmärrettävien perusteiden avulla ymmärtää, miten lyhennyserien suuruuden laskemisessa käytettävä ulkomaanvaluutan vaihtokurssi on vahvistettu, jotta kuluttajalla on mahdollisuus milloin tahansa itse määrittää elinkeinonharjoittajan soveltama vaihtokurssi.

2)
Direktiivin 93/13 5 ja 6 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin, joka on todennut elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehdyn sopimuksen ehdon kohtuuttomaksi kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, tulkitsee kyseistä ehtoa sen kohtuuttomuuden poistavalla tavalla, vaikka tällainen tulkinta vastaisi sopimuspuolten yhteistä tahtoa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: puola.