CELEX: 62018CJ0414
Преюдициално запитване
Директива 2014/59/ЕС
Банков съюз
Възстановяване и преструктуриране на кредитни институции и инвестиционни посредници
Годишни вноски
Изчисляване
Регламент (ЕС) № 806/2014
Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/81
Еднообразна процедура за преструктуриране на кредитни институции и инвестиционни посредници
Административно производство, в което участват национални органи и агенция на Съюза
Изключително правомощие за вземане на решения на Единния съвет за преструктуриране (ЕСП)
Производство пред националните юрисдикции
Несвоевременно подаване на жалба за отмяна до съда на Съюза
Делегиран регламент (ЕС) 2015/63
Изключване на определени задължения от изчисляването на вноските
Взаимосвързаност между няколко банки

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 5, параграф 1, букви а) и е) от Делегиран регламент (ЕС) 2015/63 на Комисията от 21 октомври 2014 година за допълване на Директива 2014/59/ЕС на Европейския парламент и на Съвета по отношение на предварителните вноски в механизмите за финансиране на преструктурирането (
ОВ L 11, 2015 г., стр. 44
).
Запитването е отправено в рамките на спор между Iccrea Banca SpA Istituto Centrale del Credito Cooperativo (наричана по-нататък „Iccrea Banca“) и Banca d’Italia (Централна банка на Италия) по повод на няколко решения и докладни записки на последната, свързани с плащането на вноски в Италианския национален фонд за преструктуриране и в Единния фонд за преструктуриране (ЕФП).
Правна уредба
Седма Директива 83/349/ЕИО
Седма Директива 83/349/ЕИО на Съвета от 13 юни 1983 година, приета на основание член 54, параграф 3, буква ж) от Договора относно консолидираните счетоводни отчети (
ОВ L 193, 1983 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 58), е отменена с Директива 2013/34/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно годишните финансови отчети, консолидираните финансови отчети и свързаните доклади на някои видове предприятия и за изменение на Директива 2006/43/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на директиви 78/660/ЕИО и 83/349/ЕИО на Съвета (
ОВ L 182, 2013 г., стр. 19
).
Член 1 от Седма директива 83/349, изменена с Директива 2003/51/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 18 юни 2003 г. (
ОВ L 178, 2003 г., стр. 16
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 252) (наричана по-нататък „Директива 83/349“), предвижда:
„1.   Държавите членки задължително изискват от всяко предприятие, регулирано от националното им законодателство, да съставя консолидиран счетоводен отчет и консолидиран годишен доклад за дейността, ако това предприятие (предприятие майка):
а)
притежава мнозинството от гласовете на акционерите или съдружниците в друго предприятие (дъщерно предприятие);
или
б)
има право да назначава или освобождава мнозинството от членовете на ръководния, управителния или надзорния орган на друго предприятие (дъщерно предприятие) и същевременно е акционер или съдружник в това предприятие;
или
в)
има право да упражнява господствуващо влияние върху предприятие (дъщерно предприятие), в което е акционер или съдружник по силата на договор, сключен с това предприятие, или на клауза в неговия учредителен акт, […]
или
г)
е акционер или съдружник в предприятие и:
aa)
мнозинството от членовете на ръководните, управителните или надзорните органи на това предприятие (дъщерно предприятие), […] са назначени само в резултат на упражняването на правата на глас;
или
бб)
контролира самό, по силата на договор с други акционери или съдружници в това предприятие (дъщерно предприятие) мнозинството от гласовете на акционерите или съдружниците в това предприятие. […]
[…]
2.   Освен случаите, упоменати в параграф 1, държавите членки могат да изискват всяко предприятие, управлявано от тяхното национално законодателство, да изготвя консолидирани счетоводни отчети и консолидиран годишен отчет, ако:
а)
предприятието (предприятието майка) има правомощията да упражнява или действително упражнява доминиращо влияние или контрол върху друго предприятие (дъщерно предприятие); или
б)
предприятието (предприятието майка) и другото предприятие (дъщерното дружество) се управляват общо от предприятието майка“.
Член 2 от Директива 83/349 е гласял:
„1.   За целите на член 1, параграф 1, букви а), б) и г) към правата на предприятието майка се добавят правото на глас и правото на назначаване и освобождаване, принадлежащи на всяко друго дъщерно предприятие, както и на всяко лице, което действа от свое име, но за сметка на предприятие майка или на друго дъщерно предприятие.
2.   За целите на член 1, параграф 1, букви а), б) и г) правата, посочени в параграф 1 на настоящия член, се намаляват с правата, които произтичат от:
а)
акции или дялове, държани за сметка на друго лице, различно от предприятието майка или от неговите дъщерни предприятия;
или
б)
акции или дялове, които се държат като обезпечение, когато правата по тях се упражняват съгласно получените инструкции или се притежават във връзка с предоставянето на заеми като част от търговска дейност, при условие че правото на глас се упражнява в интерес на лицето, дало обезпечението.
3.   За целите на член 1, параграф 1, букви а) и г) общият сбор от гласовете на акционерите или съдружниците в дъщерното предприятие се намалява с гласовете по акции или дялове, притежавани от същото предприятие, от негово дъщерно предприятие или от лице, което действа от свое име, но за сметка на някое от тези предприятия“.
Регламент (ЕС) № 575/2013
Член 4, параграф 1 от Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (
ОВ L 176, 2013 г., стр. 1
) гласи:
„За целите на настоящия регламент се прилагат следните определения:
[…]
15)
„предприятие майка“ означава:
а)
предприятие майка по смисъла на членове 1 и 2 от Директива 83/349/ЕИО;
[…]
16)
„дъщерно предприятие“ означава:
а)
дъщерно предприятие по смисъла на членове 1 и 2 от Директива 83/349/ЕИО;
б)
дъщерно предприятие по смисъла на член 1, параграф 1 от Директива 83/349/ЕИО, както и всяко предприятие, върху което предприятието майка действително упражнява господстващо влияние.
Дъщерните предприятия на дъщерните предприятия също се разглеждат като дъщерни предприятия на предприятието, което е тяхното крайно предприятие майка;
[…]“.
Директива 2014/59/ЕС
Член 2, параграф 1 от Директива 2014/59/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на рамка за възстановяване и преструктуриране на кредитни институции и инвестиционни посредници и за изменение на Директива 82/891/ЕИО на Съвета и директиви 2001/24/ЕО, 2002/47/ЕО, 2004/25/ЕО, 2005/56/ЕО, 2007/36/ЕО, 2011/35/ЕС, 2012/30/ЕС и 2013/36/ЕС и на регламенти (ЕС) № 1093/2010 и (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета (
ОВ L 173, 2014 г., стр. 190
) гласи следното:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
5.
„дъщерно предприятие“ означава дъщерно предприятие съгласно определението по член 4, параграф 1, точка 16 от Регламент (ЕС) № 575/2013;
6.
„предприятие майка“ означава предприятие майка съгласно определението в член 4, параграф 1, точка 15, буква а) от Регламент (ЕС) № 575/2013;
[…]
26.
„група“ означава предприятие майка и неговите дъщерни предприятия;
[…]“.
Член 102, параграф 1 от Директива 2014/59 гласи:
„Държавите членки гарантират, че до 31 декември 2024 г. наличните финансови средства в техните механизми за финансиране достигат поне 1 % от размера на гарантираните депозити на всички институции, лицензирани на тяхна територия. Държавите членки могат да определят целеви равнища над този размер“.
В член 103, параграфи 1, 2 и 7 от тази директива се уточнява:
„1.   С цел да се достигне целевото равнище по член 102 държавите членки гарантират, че лицензираните на тяхна територия институции, включително клоновете в Съюза, правят вноските най-малко ежегодно.
2.   Вноската на всяка институция е пропорционална на сумата на нейните задължения (без собствения капитал) минус гарантираните депозити спрямо общите задължения (без собствения капитал) минус гарантираните депозити на всички институции, лицензирани на територията на съответната държава членка.
Тези вноски се коригират в зависимост от рисковия профил на институциите в съответствие с приетите съгласно параграф 7 критерии“.
[…]
7.   На Комисията се предоставя правомощието да приема делегирани актове в съответствие с член 115 за уточняване на понятието за коригиране на вноските в зависимост от рисковия профил на институциите, както е посочено в параграф 2 от настоящия член, като взема предвид всяко едно от следните […]“.
Регламент (ЕС) № 806/2014
Съгласно съображение 120 от Регламент (ЕС) № 806/2014 на Европейския парламент и на Съвета от 15 юли 2014 година за установяването на еднообразни правила и еднообразна процедура за преструктурирането на кредитни институции и някои инвестиционни посредници в рамките на Единния механизъм за преструктуриране и Единния фонд за преструктуриране и за изменение на Регламент (ЕС) № 1093/2010 (
ОВ L 225, 2014 г., стр. 1
):
„ЕМП [Единният механизъм за преструктуриране] обединява [Единния] [с]ъвет за преструктуриране [ЕСП], Съвета, Комисията и органите за преструктуриране на участващите държави членки. Съдът е компетентен да упражнява контрол за законосъобразността на решенията, приети от Съвета за преструктуриране, Съвета и Комисията, в съответствие с член 263 ДФЕС, както и да определя тяхната извъндоговорна отговорност. Освен това Съдът, в съответствие с член 267 ДФЕС, е компетентен да дава преюдициални заключения по искане на националните съдебни органи относно действителността и тълкуването на актовете на институциите, органите или агенциите на Съюза. Националните съдебни органи следва да бъдат компетентни в съответствие с националното си право за контрола за законосъобразност на решенията на органите за преструктуриране на участващите държави членки при упражняване на правомощията, предоставени им с настоящия регламент, както и да определят тяхната извъндоговорна отговорност“.
Член 54, параграф 1 от Регламент № 806/2014 предвижда:
„На своя изпълнителна сесия Съветът за преструктуриране:
[…]
б)
взема всички решения за прилагането на настоящия регламент, освен ако в настоящия регламент не е предвидено друго“.
Член 70, параграфи 2 и 6 от този регламент предвижда:
„2.   Съветът за преструктуриране ежегодно, след консултация с ЕЦБ [Европейската централна банка] или с националния компетентен орган и в тясно сътрудничество с националните органи за преструктуриране, изчислява индивидуалните вноски, за да гарантира, че вноските, дължими от всички институции, лицензирани на териториите на всички участващи държави членки, не надхвърлят 12,5 % от целевото равнище.
[…]
6.   Прилагат се делегираните актове, в които се уточнява понятието за коригиране на вноските в зависимост от рисковия профил на институциите, приети от Комисията съгласно член 103, параграф 7 от Директива 2014/59/ЕС“.
Делегиран регламент (ЕС) № 2015/63
Съображения 8 и 9 от Делегиран регламент 2015/63 гласят следното:
„(8)
При групите изчисляването на вноските на индивидуално равнище би довело до двойно отчитане на някои пасиви при определянето на основната годишна вноска на отделните дружества от групата, тъй като задълженията, свързани със споразуменията, които дружествата от една и съща група сключват помежду си, са част от общите пасиви, които се взимат предвид при определянето на основната годишна вноска на всяко дружество от групата. Поради това определянето на основната годишна вноска следва да бъде допълнително уточнено за групите, така че да се отчете взаимосвързаността на дружествата от групата и да се избегне двойното отчитане на вътрешногруповите експозиции. […]
(9)
При изчисляването на основната годишна вноска на дадено дружество от група, общите пасиви, които следва да се вземат предвид, не следва да включват задълженията, възникнали от договор на дружеството с друго дружество от същата група. Това изключение обаче следва да бъде приложимо единствено в случаите, когато всички дружества в групата са установени в Съюза, включени са на пълна основа в една и съща консолидация и подлежат на подходящи централизирани процедури за оценка, измерване и контрол на риска, както и при условие че няма настоящи или прогнозирани съществени практически или правни пречки пред бързото събиране на съответните вземания, когато станат изискуеми. Това следва да предотврати изключването на задълженията от основата за изчисляване на вноските, ако не съществуват гаранции, че експозициите към вътрешногрупово кредитиране ще бъдат уредени, ако финансовото състояние на групата се влоши. […]“.
В член 3 от Делегирания регламент се уточнява:
„За целите на настоящия регламент се прилагат определенията в Директива 2014/59/ЕС […]. За целите на настоящия регламент се прилагат и следните определения:
[…]
28)
„насърчителен заем“ означава заем, предоставен от насърчителна банка или чрез банка посредник, на неконкурентна основа и с нестопанска цел с оглед насърчаване постигането на обществено-политическите цели на централно или регионално правителство на държава членка;
[…]“.
Член 5, параграф 1 от посочения делегиран регламент гласи следното:
„Вноските, посочени в член 103, параграф 2 от Директива 2014/59/ЕС, се изчисляват, като се изключат следните задължения:
а)
вътрешногруповите задължения по сделки, сключени от институцията с друга институция, която е част от същата група, при условие че са спазени всички от изброените условия:
i)
всяка от институциите е установена в Съюза;
ii)
всяка от институциите е обхваната в пълна степен от същия консолидиран надзор в съответствие с членове 6—17 от Регламент (ЕС) № 575/2013 и от подходящи централизирани процедури за оценка, измерване и контрол на риска; както и
iii)
понастоящем липсват, а и не се очакват съществени практически или правни пречки пред бързото изплащане на задължението, когато стане изискуемо;
[…]
е)
когато става въпрос за институции, работещи с насърчителни заеми — задълженията на посредническата институция към иницииращата или друга насърчителна банка или друга посредническа институция, както и задълженията на иницииращата насърчителна банка към финансиращите я страни, доколкото размерът на тези задължения съответства на насърчителните заеми на тази институция“.
Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/81
Член 4 от Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/81 на Съвета от 19 декември 2014 година за определяне на еднообразни условия за прилагане на Регламент (ЕС) № 806/2014 (
ОВ L 15, 2015 г., стр. 1
) гласи:
„За всеки период на плащане на вноски Съветът за преструктуриране изчислява годишната вноска, дължима от всяка институция, въз основа на годишното целево равнище на Фонда, след като се консултира с ЕЦБ или с националните компетентни органи и в тясно сътрудничество с националните органи за преструктуриране. […]“.
Член 5 от този регламент за изпълнение предвижда:
„1.   Съветът за преструктуриране съобщава на съответните национални органи за преструктуриране решенията си, с които се изчисляват годишните вноски на институциите, лицензирани на тяхна територия.
2.   След получаване на съобщението по параграф 1 всеки национален орган за преструктуриране уведомява всяка институция, лицензирана в неговата държава членка, за решението на Съвета за преструктуриране, с което се изчислява годишната вноска, дължима от тази институция“.
Член 6 от посочения регламент за изпълнение гласи:
„За да се постигне по-голяма съпоставимост на докладваната информация и по-висока ефективност на обработването на получената информация, Съветът за преструктуриране определя формата и начина на представяне на данните, които институциите да използват, за да докладват необходимата информация за изчисляването на годишните вноски“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
Iccrea Banca е банка, начело на мрежа от кредитни институции, която, наред с други задачи, подкрепя дейността на кооперативните кредитни банки в Италия.
За тази цел тя предоставя на тези банки услуги по разплащане, по електронни платежни средства, сетълмент на сделки по ценни книжа и попечителство на ценни книжа, както и услуги от финансов характер, като изпълнява и функциите на основен финансов център в системата на кооперативния кредит. Във връзка с последната функция тя предлага на тези банки по-специално редица услуги за структуриран достъп до обезпечено финансиране, налично в ЕЦБ и на пазара. В този смисъл тя е учредила група, към която са се присъединили около 190 кооперативни кредитни банки преди всичко за да участват в целевите операции по дългосрочно рефинансиране, въведени от ЕЦБ.
С решения, приети в периода между 2015 г. и 2017 г., Централната банка на Италия иска от Iccrea Banca да заплати редовни, извънредни и допълнителни вноски в Италианския национален фонд за преструктуриране. Освен това с докладна записка от 3 май 2016 г. Централната банка на Италия иска от Iccrea Banca да заплати предварителна вноска в ЕФП за 2016 г., установена с решение на ЕСП от 15 април 2016 г. С докладна записка от 27 май 2016 г., по силата на решение на ЕСП от 20 май 2016 г., тя внася корекция в размера на последната вноска.
Iccrea Banca подава жалба срещу тези решения и докладни записки на Централната банка на Италия пред запитващата юрисдикция. Жалбата цели също да се определи подходящият начин за изчисляване на сумите, които Iccrea Banca действително дължи, и да се възстановят сумите, които последната смята за недължимо платени.
В подкрепа на жалбата си по същество Iccrea Banca изтъква, че Централната банка на Италия се е позовала на погрешно тълкуване на член 5, параграф 1 от Делегиран регламент 2015/63. Така, за да изчисли разглежданите в главното производство вноски, тя е взела предвид задълженията, свързани с отношенията между Iccrea Banca и кооперативните кредитни банки, при положение че тези задължения е трябвало да бъдат изключени от изчисляването, като се приложат по аналогия разпоредбите на делегирания регламент относно вътрешногруповите задължения или относно институциите, работещи с насърчителни заеми. Резултатът от това неправилно тълкуване е също, че при съобщаване на данните на ЕСП Централната банка на Италия не е посочила особеното естество на интегрираната система, в която осъществява дейността си Iccrea Banca, като по този начин е довела до грешка при изчисляване на предварителната вноска в ЕФП за 2016 г.
Запитващата юрисдикция отхвърля възражението на Централната банка на Италия за липса на компетентност, що се отнася до исканията, свързани с актовете на Централната банка на Италия относно предварителните вноски в ЕФП за 2016 г. Тя смята, че е компетентна да се произнесе в това отношение, поради факта че Централната банка на Италия не действа просто като посредник между ЕСП и кредитните институции. Така, в съответствие с избора, направен от законодателя на Съюза, Централната банка на Италия играе активна и решаваща роля както във фазата на определяне на размера на вноските, така и във фазата на събирането им. В този смисъл Iccrea Banca би могла да извлече конкретна полза от преразглеждане и ново определяне на обстоятелствата, които Централната банка на Италия трябва да предаде на ЕСП във връзка с изчисляването на вноската, която тя дължи.
При тези обстоятелства Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Регионален административен съд Лацио, Италия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„Недопустимо ли е — съгласно член 5, параграф 1, по-специално букви а) и е) от Регламент [2015/63], тълкуван с оглед на принципите, установени в този източник на правото, както и в Директива [2014/59], в [Регламент № 806/2014] и в член 120 от Договора за функционирането на Европейския съюз и въз основа на основните правила за равно третиране, недопускане на дискриминация и пропорционалност, установени в член 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз, както и с оглед на забраната за двойно плащане — при изчисляване на вноските по член 103, параграф 2 от Директива [2014/59] режимът, предвиден за вътрешногруповите задължения, да се прилага и в случай на „фактическа“ група или в случай на съществуваща взаимосвързаност между дадена институция и други банки в една и съща система и от друга страна, отново с оглед на горепосочените принципи, може ли преференциалното третиране, предвидено за насърчителни задължения в същия член 5, да се приложи по аналогия и спрямо задълженията на дадена банка от така нареченото „второ ниво“ към останалите банки в системата (на кооперативните кредитни банки), или посочената характеристика на дадена институция, която и в отношенията си с ЕЦБ, и с финансовия пазар функционира по-конкретно като централна банка в рамките на взаимосвързана и интегрирана структура от малки банки, въз основа на действащите разпоредби трябва да доведе до някои корекции при представянето на финансовите данни от страна на Националния орган за преструктуриране към органите на Общността и при определяне на дължимите от институцията вноски към Фонда за преструктуриране въз основа на нейните действителни задължения и на нейния конкретен рисков профил?“.
По допустимостта на преюдициалното запитване
Италианското правителство поддържа, че преюдициалното запитване е недопустимо в неговата цялост, тъй като актът за преюдициално запитване не съдържа фактически обстоятелства, обясняващи причините, поради които Iccrea Banca би могла да се приеме за банка, ръководеща група, или за предоставяща насърчителни заеми по смисъла на приложимата правна уредба на Съюза. От своя страна, Комисията смята, че преюдициалното запитване е недопустимо само в частта, в която се отнася до предварителните вноски в ЕФП за 2016 г.
Следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда, в рамките на сътрудничеството между Съда и националните юрисдикции, необходимостта да се даде тълкуване на правото на Съюза, което да е от полза за националния съд, изисква последният да спазва стриктно изискванията относно съдържанието на преюдициалното запитване, посочени изрично в член 94 от Процедурния правилник на Съда (решение от 19 април 2018 г., Consorzio Italian Management и Catania Multiservizi,
C‑152/17
,
EU:C:2018:264
, т.
и цитираната съдебна практика).
Така, именно съгласно член 94, буква а) от Процедурния правилник е необходимо преюдициалното запитване да съдържа обобщено изложение на релевантните факти, както са установени от запитващата юрисдикция, или най-малкото изложение на фактическите обстоятелства, на които се основават въпросите (вж. в този смисъл решение от 19 април 2018 г., Consorzio Italian Management и Catania Multiservizi,
C‑152/17
,
EU:C:2018:264
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая в акта за преюдициално запитване се съдържат фактически обстоятелства, които са достатъчни за разбирането както на поставения въпрос, така и на неговия обхват. В частност той посочва естеството на отношенията, обвързващи Iccrea Banca с редица кооперативни кредитни банки, които са накарали запитващата юрисдикция да отправи запитване до Съда.
Колкото до доводите на италианското правителство, които целят да се докаже, че така изложените обстоятелства не са от естество да установят, че Iccrea Banca отговаря на установените в член 5, параграф 1 от Делегиран регламент 2015/63 условия за изключване на някои задължения, се налага констатацията, че преценката им е неразривно свързана с отговора, който следва да се даде на преюдициалното запитване, и че следователно те също не могат да доведат до недопустимостта на запитването (вж. по аналогия решение от 17 януари 2019 г., KPMG Baltics,
C‑639/17
,
EU:C:2019:31
, т.
).
От своя страна Комисията поддържа, че юрисдикциите на Съюза са единствено компетентни да се произнесат по начина за изчисляване на вноските в ЕФП и че следователно преюдициалното запитване трябва да се обяви за частично недопустимо в съответствие със съдебната практика, изведена от решение от 9 март 1994 г., TWD Textilwerke Deggendorf (
C‑188/92
,
EU:C:1994:90
), при положение че Iccrea Banca не е подала своевременно жалба за отмяна срещу решенията на ЕСП за изчисляване на предварителната ѝ вноска в ЕФП за 2016 г.
Съгласно постоянната практика на Съда в рамките на сътрудничеството между него и националните юрисдикции, въведено с член 267 ДФЕС, само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом като поставените въпроси се отнасят до тълкуването на правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе (решение от 4 декември 2018 г., Minister for Justice and Equality и Commissioner of An Garda Síochána,
C‑378/17
,
EU:C:2018:979
, т.
и цитираната съдебна практика).
Не може да се приеме обаче, че преюдициален въпрос за тълкуване е допустим, ако се установи, че единствената му цел е да позволи на запитващата юрисдикция да се произнесе по въпрос, който съгласно правото на Съюза не е от компетентността на националните юрисдикции.
В това отношение следва да се посочи, че макар поставеният въпрос да се отнася до тълкуването на член 5, параграф 1 от Делегиран регламент 2015/63 във връзка по-специално с Директива 2014/59, която, подобно на делегирания регламент, установява някои релевантни правила както за изчисляването на вноските в националните фондове за преструктуриране, така и за изчисляването на вноските в ЕФП, този въпрос се отнася и до Регламент № 806/2014, който установява единствено правила относно единния механизъм за преструктуриране, от който е част ЕФП. Освен това отчасти този въпрос се отнася до представянето на финансови данни от националния орган за преструктуриране на „общностните институции“.
Оказва се следователно, че някои аспекти на посочения въпрос се отнасят конкретно до изчисляване на вноските в ЕФП.
От акта за преюдициално запитване става ясно, че исканото тълкуване на правилата, които се прилагат за това изчисляване, се смята за необходимо от запитващата юрисдикция, за да се уточни начинът, по който Централната банка на Италия е трябвало да участва в процедурата по определяне и събиране на предварителните вноски в ЕФП за 2016 г. Така, тази юрисдикция смята, че трябва да се произнесе по това участие както във фазата на производството, предхождаща приемането на решенията на ЕСП за изчисляване на тези вноски, като определи по-специално каква информация е трябвало да бъде предоставена на ЕСП от страна на Централната банка на Италия, така и във фазата на производството след приемането на тези решения на ЕСП, посветена на събирането на посочените вноски, доколкото отговорът на Съда на поставения въпрос евентуално би могъл да доведе до констатиране на невалидността на приетите от Централната банка на Италия решения за изпълнение на посочените решения на ЕСП.
По отношение, на първо място, на аспектите на преюдициалното запитване, чиято цел е да позволи на запитващата юрисдикция да се произнесе по участието на Централната банка на Италия във фазата на производството, предхождаща приемането на решенията на ЕСП за изчисляване на предварителните вноски в ЕФП, следва да се припомни, че член 263 ДФЕС предоставя на Съда на Европейския съюз изключителната компетентност да осъществява контрол относно законосъобразността на актовете, приети от органите или агенциите на Съюза, сред които е ЕСП (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2018 г., Berlusconi и Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, т.
).
Евентуалното участие на националните органи в хода на процедурата, която води до приемането на подобни актове, не може да постави под въпрос квалифицирането им като актове на Съюза, когато приетите от националните органи актове са етап от процедура, в която единствено орган или агенция на Съюза упражняват правомощието да приемат окончателно решение, без да бъдат обвързани от подготвителните актове или от предложенията на националните органи (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2018 г., Berlusconi и Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, т.
).
Всъщност в подобна хипотеза, в която правото на Съюза установява изключително правомощие за вземане на решение в полза на орган или агенция на Съюза, съдът на Съюза на основание изключителната си компетентност да осъществява контрол за законосъобразност върху актовете на Съюза съгласно член 263 ДФЕС трябва да се произнесе по законосъобразността на окончателното решение, прието от съответния орган или агенция на Съюза, и да разгледа, с оглед гарантиране на ефективна съдебна защита на заинтересованите лица, евентуалните пороци на подготвителните актове или на предложенията на националните органи, които биха били от естество да засегнат валидността на окончателното решение (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2018 г., Berlusconi и Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, т.
).
Освен това от прочита на член 263 ДФЕС в светлината на принципа на лоялно сътрудничество между Съюза и държавите членки, установен в член 4, параграф 3 ДЕС, следва, че юрисдикциите на държавите членки не може да упражнят контрол върху актовете, приети от националните органи в рамките на процедура като посочената в предходните точки на настоящото решение (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2018 г., Berlusconi и Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, т.
).
В това отношение Съдът вече е приел, че когато законодателят на Съюза избере административна процедура, която предвижда приемането от страна на националните органи на актове, които са подготвителни спрямо окончателно решение на институция на Съюза, което произвежда правно действие и може да породи неблагоприятни последици, той цели да установи между институцията и националните органи особен механизъм на сътрудничество, който почива на изключителната компетентност на институцията на Съюза да взема решения (решение от 19 декември 2018 г., Berlusconi и Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, т.
).
Ефективността на подобен процес на вземане на решения обаче обезателно предполага един-единствен съдебен контрол, който да се осъществи само от юрисдикциите на Съюза едва след приемането на решението на институцията на Съюза, с което приключва административната процедура — решение, което единствено може да породи задължителни правни последици от естество да засегнат интересите на жалбоподателя, изменяйки съществено правното му положение (решение от 19 декември 2018 г., Berlusconi и Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, т.
).
Що се отнася по-конкретно до актовете на националните органи за преструктуриране, които предхождат изчисляването на предварителните вноски в ЕФП, следва да се отбележи, че тези вноски се изчисляват и събират в рамките на процедурата, установена в Регламент № 806/2014 и в Регламент за изпълнение 2015/81.
Член 54, параграф 1 от Регламент № 806/2014 предвижда, че на своя изпълнителна сесия ЕСП взема всички решения за прилагането на този регламент, освен ако в него не е предвидено друго.
От член 70, параграф 2 от същия регламент и от член 4 от Регламент за изпълнение 2015/81 следва, че изключително задължение на ЕСП е ежегодно, след консултация с ЕЦБ или с националния компетентен орган и в тясно сътрудничество с националните органи за преструктуриране, да изчисли предварителните индивидуални вноски на всяка институция, лицензирана на териториите на всички участващи държави членки.
От друга страна, от член 6 от Регламента за изпълнение следва, че събирането на информация, която се изисква за изчисляването на вноските, се извършва посредством формата и начина на представяне на данните, определени от ЕСП и допълнени от съответните институции.
С оглед на тези обстоятелства става ясно, че що се отнася до изчисляването на предварителните вноски в ЕФП, единствено ЕСП упражнява правомощието за вземане на окончателно решение и че националните органи за преструктуриране, както отбелязва генералният адвокат в точки 40 и 41 от заключението си, указват само оперативно подпомагане на ЕСП. Макар тези органи да могат да бъдат консултирани от ЕСП, за да се улесни определянето на размера на предварителната вноска, която се дължи от дадена институция, и макар при всички случаи те да трябва да съдействат на ЕСП за тази цел, преценките, които евентуално биха могли да направят по този повод във връзка с положението на дадена институция, по никакъв начин не могат да обвържат ЕСП.
Следователно съдът на Съюза е единствено компетентен да прецени, когато упражнява контрол за законосъобразност върху решение на ЕСП, с което се определя размерът на предварителната индивидуална вноска на институция в ЕФП, дали приетият от национален орган за преструктуриране акт, който е подготвителен спрямо подобно решение, е опорочен от пороци, които са от естество да засегнат това решение на ЕСП, без националната юрисдикция да може да упражни контрол върху този национален акт (вж. по аналогия решение от 19 декември 2018 г., Berlusconi и Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, т.
).
Този извод не може да бъде поставен под въпрос от уточнението в съображение 120 от Регламент № 806/2014, че националните съдебни органи следва да бъдат компетентни да упражнят контрол за законосъобразност върху решенията на органите за преструктуриране на държавите членки при упражняване на правомощията, предоставени им с регламента.
Всъщност, както отбелязва генералният адвокат в точка 54 от заключението си, това уточнение трябва да се разбира с оглед на разпределението на правораздавателната компетентност, произтичащо от първичното право, на което разпределение впрочем се позовава това съображение, като припомня изключителната компетентност на Съда на Европейския съюз да упражнява контрол за законосъобразност върху приетите от ЕСП решения, в смисъл, че се отнася само до националните актове, приети в рамките на производство, в хода на което този регламент е предоставил на националните органи самостоятелно правомощие за вземане на решения.
От друга страна, национална юрисдикция не би могла да разпореди валидно на национален орган за преструктуриране по какъв начин да участва в производството преди приемането на решение на ЕСП за изчисляване на предварителните вноски в ЕФП.
В това отношение следва да се припомни, че с оглед на необходимото единство на съдебния контрол върху такива решения на ЕСП, без значение по отношение на изключителната компетентност на юрисдикциите на Съюза са както видът на националното правно средство, предвидено, за да осъществи юрисдикция на държава членка контрол върху подготвителните актове, приети от националните органи, така и естеството на исканията или на предявените за целта основания (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2018 г., Berlusconi и Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, т.
).
Евентуалното разпореждане на национална юрисдикция обаче, задължаващо национален орган по преструктуриране да участва по определен начин преди приемането на решение на ЕСП за изчисляване на предварителните вноски в ЕФП, би засегнало единството на този съдебен контрол, създавайки вероятност от възникване на различни преценки в една и съща процедура между националната юрисдикция и юрисдикциите на Съюза, които впоследствие може да трябва да преценят, при подадено насрещно искане, законосъобразността на това участие при разглеждането на евентуална жалба за отмяна на основание на член 263 ДФЕС, подадена срещу това решение на ЕСП (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2018 г., Berlusconi и Fininvest,
C‑219/17
,
EU:C:2018:1023
, т.
).
Така, правото на Съюза не допуска запитващата юрисдикция да се произнесе по законосъобразността на участието на Централната банка на Италия във фазата на производството, предхождаща приемането на решенията на ЕСП за изчисляване на предварителните вноски в ЕФП за 2016 г.
Що се отнася, на второ място, до аспектите на преюдициалното запитване, с които се цели да се даде възможност на запитващата юрисдикция да се произнесе по участието на Централната банка на Италия във фазата на производството след приемането на решенията на ЕСП за изчисляване на предварителните вноски в ЕФП за 2016 г., следва да се констатира, че от член 5 от Регламент за изпълнение 2015/81 става ясно, че решенията на ЕСП за изчисляване на предварителните вноски в ЕФП на институциите, лицензирани на територията на държава членка, се съобщават на националния орган за преструктуриране на тази държава членка, който впоследствие трябва да уведоми всяка от тези институции за решението на ЕСП за изчисляване на вноската ѝ.
Съгласно член 67, параграф 4 от Регламент № 806/2014 задължение на този национален орган за преструктуриране е също да набере вноските, определени от ЕСП за посочените институции.
От изложеното по-горе следва, че след приемането на решение на ЕСП за изчисляване на предварителните вноски в ЕФП, националните органи за преструктуриране са отговорни единствено за известяването и за изпълнението на това решение.
В този смисъл, като се имат предвид собствените правомощия на ЕСП, припомнени в точки 44 и 45 от настоящото решение, тези органи не са оправомощени да преразглеждат направените от ЕСП изчисления, за да променят размера на вноските, и следователно след приемането на решение на ЕСП те не могат да преразглеждат за тази цел рисковите експозиции на дадена институция.
Освен това, ако национална юрисдикция може, както смята запитващата юрисдикция, да отмени уведомлението от страна на национален орган за преструктуриране за решение на ЕСП за изчисляване на предварителната вноска на дадена институция в ЕФП, като се позове на грешка в оценката на рисковите експозиции на тази институция, върху която оценка е извършено изчисляването, тя би поставила под съмнение преценка, направена от ЕСП, и в крайна сметка би възпрепятствала изпълнението на това решение на ЕСП в Италия.
Националните органи по преструктуриране обаче, както и националните юрисдикции, които трябва да контролират техните действия, не могат да вземат валидни решения, които противоречат на решенията на ЕСП за изчисляване на предварителните вноски в ЕФП, лишавайки на практика последните решения от действието им, като се възпрепятства събирането на тези вноски (вж. по аналогия решения от 14 декември 2000 г., Masterfoods и HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, т.
, от 20 ноември 2008 г., Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading,
C‑375/07
,
EU:C:2008:645
, т.
и от 6 ноември 2012 г., Otis и др.,
C‑199/11
,
EU:C:2012:684
, т.
и
).
Когато обаче разрешаването на висящ спор пред национална юрисдикция зависи от валидността на решение на ЕСП, по принцип тази юрисдикция може да сезира Съда с преюдициален въпрос за валидността на това решение (вж. по аналогия решения от 14 декември 2000 г., Masterfoods и HB,
C‑344/98
,
EU:C:2000:689
, т.
и от 20 ноември 2008 г., Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading,
C‑375/07
,
EU:C:2008:645
, т.
).
В това отношение се налага констатацията, че макар някои аспекти на преюдициалния въпрос да се отнасят конкретно до изчисляването на предварителните вноски в ЕФП, запитващата юрисдикция не е отправила запитване до Съда относно валидността на решенията на ЕСП за изчисленията на посочените вноски за 2016 г. Освен това от акта за преюдициално запитване става ясно, че в производството пред тази юрисдикция Iccrea Banca не се е позовала на невалидността на тези решения и че посочената юрисдикция не е изразила съмнения относно тяхната валидност.
Във всеки случай, налага се да се припомни, че за да може в рамките на иск или жалба, подаден(а) пред национална юрисдикция, правен субект да изтъкне невалидността на разпоредби, съдържащи се в акт на Съюза, който е основанието за приемането на национално решение по отношение на този правен субект, е необходимо или последният да е подал и жалба за отмяна на основание член 263, четвърта алинея ДФЕС срещу този акт на Съюза в определения за това срок, или да не е подал такава жалба, тъй като, без съмнение, не е имал правото да го направи (решение от 25 юли 2018 г., Georgsmarienhütte и др.,
C‑135/16
,
EU:C:2018:582
, т.
и цитираната съдебна практика).
В този смисъл условие за допустимостта на жалба, подадена на основание член 263, четвърта алинея ДФЕС от физическо или юридическо лице срещу акт, на който то не е адресат, е актът да засяга лицето пряко и лично (вж. в този смисъл решение от 13 март 2018 г., European Union Copper Task Force/Комисия,
C‑384/16 P
,
EU:C:2018:176
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, въпреки че съгласно член 5, параграф 1 от Регламент за изпълнение 2015/81 адресатът на решенията на ЕСП за изчисляване на предварителните вноски в ЕФП за 2016 г. е бил Централната банка на Италия, Iccrea Banca без никакво съмнение е била пряко и лично засегната от тези решения.
Всъщност налага се, от една страна, да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда предвиденото в член 263, четвърта алинея ДФЕС условие дадено физическо или юридическо лице да е пряко засегнато от решението — предмет на обжалване, изисква кумулативно наличие на два критерия, а именно оспорената мярка, от една страна, пряко да поражда последици за правното положение на частноправния субект и от друга страна, да не оставя никакво право на преценка на своите адресати, на които е възложено изпълнението ѝ, тъй като това изпълнение е напълно автоматично и произтича единствено от правната уредба на Съюза, без да се прилагат други правила с опосредяващ характер (решения от 6 ноември 2018 г., Scuola Elementare Maria Montessori/Комисия, Commission/Scuola Elementare Maria Montessori и Комисия/Ferracci,
C‑622/16 P—C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
, т.
и от 5 ноември 2019 г., ЕЦБ и др./Trasta Komercbanka и др.,
C‑663/17 P, C‑665/17 P и C‑669/17 P
,
EU:C:2019:923
, т.
).
Решенията на ЕСП за изчисляване на предварителните вноски в ЕФП за 2016 г. обаче пряко пораждат последици за правното положение на Iccrea Banca, доколкото определят размера на предварителната вноска в ЕФП, която тя е длъжна да заплати. Освен това, както следва от точки 55—58 от настоящото решение, тези решения не оставят никакво право на преценка на Централната банка на Италия, която трябва да получи от Iccrea Banca вноска, съответстваща на размера, който посочените решения определят за тази институция, и следователно тя не е оправомощена да измени този размер.
От друга страна, субектите, които не са адресати на дадено решение, могат да твърдят, че са лично засегнати, само ако решението се отнася до тях поради някои присъщи за тях качества или поради фактическо положение, което ги разграничава от всички останали лица и така ги индивидуализира по същия начин, както адресата на решението (решение от 25 юли 2018 г., Georgsmarienhütte и др.,
C‑135/16
,
EU:C:2018:582
, т.
и цитираната съдебна практика).
Именно такъв е случаят на Iccrea Banca, доколкото тя е посочена поименно в приложението към решенията на ЕСП за изчисляване на предварителните вноски в ЕФП за 2016 г.
При тези условия в съответствие с принципа, припомнен в точка 63 от настоящото решение, Iccrea Banca може да се позове пред национална юрисдикция на незаконосъобразността на решенията на ЕСП за изчисляване на предварителните вноски в ЕФП за 2016 г. само ако е подала съгласно член 263, четвърта алинея ДФЕС и жалба за отмяна на тези решения в определените срокове.
В това отношение в определението на Общия съд от 19 ноември 2018 г., Iccrea Banca/Комисия и ЕСП (
T‑494/17
,
EU:T:2018:804
), което е влязло в сила, се констатира, че на 3 май 2016 г. Iccrea Banca е била уведомена от Централната банка на Италия за размера на предварителната ѝ вноска в ЕФП за 2016 г., както е изчислена от ЕСП, и че подадената от нея жалба за отмяна срещу решението на ЕСП от 15 април 2016 г. е просрочена.
Колкото до решението на ЕСП от 20 май 2016 г., доколкото Iccrea Banca не е подала жалба за отмяна срещу това решение пред Общия съд, тя не може да се позове на невалидността на посоченото решение пред национална юрисдикция (вж. в този смисъл решение от 25 юли 2018 г., Georgsmarienhütte и др.,
C‑135/16
,
EU:C:2018:582
, т.
).
От изложеното по-горе следва, че в делото по главното производство запитващата юрисдикция не следва да преценява съответстват ли решения на Централната банка на Италия с правилата, които уреждат изчисляването на предварителните вноски в ЕФП, тъй като по силата на правото на Съюза тази юрисдикция не може да се произнесе нито по актовете на Централната банка на Италия, които подготвят това изчисляване, нито да възпрепятства събирането от Iccrea Banca на вноска, съответстваща на размера, определен в актовете на ЕСП, чиято недействителност не е била установена.
Ето защо следва да се констатира, че аспектите на поставения въпрос, които се отнасят конкретно до изчисляването на предварителните вноски в ЕФП, трябва да се приемат за недопустими.
За разлика от това въпросът е допустим в частта, която се отнася до изчисляването на редовните, извънредните и допълнителните вноски в Италианския национален фонд за преструктуриране.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 103, параграф 2 от Директива 2014/59 и член 5, параграф 1, букви а) и е) от Делегиран регламент 2015/63 трябва да се тълкуват в смисъл, че задълженията по сделки между банка от второ ниво и членовете на структура, която тя образува с кооперативни банки, на които предоставя различни услуги, са изключени от изчисляването на посочените в този член 103, параграф 2 вноски в национален фонд за преструктуриране.
Член 102, параграф 1 от Директива 2014/59 предвижда, че държавите членки гарантират, че до 31 декември 2024 г. наличните финансови средства в техните механизми за финансиране достигат поне 1 % от размера на гарантираните депозити на всички институции, лицензирани на тяхна територия.
От член 103, параграфи 1 и 2 от тази директива следва, че за да се достигне целево равнище, дадена държава членка трябва да гарантира, че всяка лицензирана на нейна територия институция внася вноска, която е пропорционална на сумата на нейните задължения, без собствения капитал, минус гарантираните депозити спрямо общите задължения, без собствения капитал, минус гарантираните депозити на всички институции, лицензирани на тази територия.
В член 103, параграф 2, втора алинея от посочената директива се прави уточнението, че тези вноски се коригират в зависимост от рисковия профил на институциите.
Съгласно член 103, параграф 7 от същата директива понятието за коригиране на вноските според рисковия профил на институциите може да бъде уточнено от Комисията посредством делегирани актове, приети, след като се вземат предвид редица обстоятелства, изброени в тази разпоредба.
Това оправомощаване е осъществено с приемането от Комисията на член 5 от Делегиран регламент 2015/63, който под заглавие „Корекции за риск за основната годишна вноска“ предвижда изключването на някои задължения при изчисляването на вноските, посочени в член 103, параграф 2 от Директива 2014/59.
На първо място, член 5, параграф 1, буква а) от делегирания регламент предвижда, че това изключване трябва да се прилага по отношение на вътрешногруповите задължения по сделки, сключени от една институция с друга институция, която е част от същата група, при условие че са спазени някои допълнителни условия.
От самия текст на тази разпоредба следва, че тя може да се прилага само по отношение на сделките между две институции, които са част от една и съща група.
Макар Делегиран регламент 2015/63 да не определя пряко понятието „група“, член 3 от този делегиран регламент уточнява, че за целите на неговото прилагане се прилагат посочените в Директива 2014/59 определения.
Понятието „група“ е определено в член 2, параграф 1, точка 26 от тази директива като „предприятие майка и неговите дъщерни предприятия“. Що се отнася до последните две понятия, те са определени в член 2, параграф 1, точки 5 и 6 от посочената директива чрез препращане към член 4 от Регламент № 575/2013, който от своя страна препраща към членове 1 и 2 от Директива 83/349, на които по същество съответства член 22, параграфи 1—5 от Директива 2013/34.
От тези определения следва, че отношението предприятие майка—дъщерно дружество предполага форма на контрол, която означава, че предприятието майка притежава мнозинството от гласовете в дъщерното си дружество, има право да назначава или освобождава някои от членовете на ръководството на дъщерното дружество или също има право да упражнява господстващо влияние върху посоченото дъщерно дружество.
При тези условия това отношение не може да се приеме за установено от наличието на икономически отношения, изразяващи се в партньорство между няколко институции, без едната от тях да контролира останалите членове на структурата, която образува с тези институции.
Ето защо не може да се приеме, че отношения между институции като посочените от запитващата юрисдикция, които обединяват банка от второ ниво и нейните партньори и се състоят в предоставянето на различни услуги от тази банка от второ ниво, позволяват да се установи наличието на група, в рамките на която биха могли да съществуват „вътрешногрупови задължения“ по смисъла на член 5, параграф 1, буква а) от Делегиран регламент 2015/63.
На второ място, член 5, параграф 1, буква е) от Делегирания регламент се отнася до някои задължения, „когато става въпрос за институции, работещи с насърчителни заеми“.
Понятието „насърчителен заем“ е определено в член 3, точка 28 от Делегирания регламент като включващо заеми, предоставяни от насърчителна банка или чрез банка посредник, на неконкурентна основа и с нестопанска цел с оглед насърчаване постигането на обществено-политическите цели на централно или регионално правителство на държава членка.
При положение че тези критерии се отнасят както до конкретни условия за упражняване, така и до постигането на определени предварително определени цели, само по себе си обстоятелството, че кооперативни банки са част от структура като разглежданата в главното производство, не позволява да се установи, че банката от второ ниво, принадлежаща към тази група, може да се приеме за институция, работеща с насърчителни заеми, което е достатъчно, за да се изключи възможността, че част от задълженията ѝ могат да отговарят на условията, посочени в член 5, параграф 1, буква е) от Делегиран регламент 2015/63.
На трето място, ако запитващата юрисдикция смята, че член 5, параграф 1, букви а) и е) от Делегирания регламент трябва да се тълкува в смисъл, че може да се приложи към положения, които са сходни с посочените от нея положения, макар те да не отговарят на всички условия, посочени в тези разпоредби, следва да се констатира, че подобно тълкуване е несъвместимо с текста на посочените разпоредби.
Всъщност член 5, параграф 1 от посочения делегиран регламент не предоставя дискреционни правомощия на компетентните органи, за да изключат определени задължения на основание коригиране на вноските, посочени в член 103, параграф 2 от Директива 2014/59, според риска, а напротив, изброява точно условията, при които дадено задължение подлежи на такова изключване.
Обстоятелството, че това тълкуване на член 5, параграф 1, буква а) от Делегиран регламент 2015/63 би могло да доведе до двойно отчитане на някои задължения, не може да обоснове различен извод, доколкото, както се посочва в съображение 9 от този делегиран регламент, Комисията не е възнамерявала да отстрани напълно всякаква форма на двойно отчитане на задълженията и е изключила такава практика само доколкото съществуват достатъчни гаранции, че експозициите към вътрешногрупово кредитиране ще бъдат уредени, ако финансовото състояние на групата се влоши.
По същия начин съобразяването на принципите на равно третиране, на недопускане на дискриминация и на пропорционалност, посочени от запитващата юрисдикция, не може да обоснове друг резултат, при положение че Делегиран регламент 2015/63 е направил разграничение между положения със значителни особености, пряко свързани с рисковете от разглежданите задължения.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 103, параграф 2 от Директива 2014/59 и член 5, параграф 1, букви а) и е) от Делегиран регламент 2015/63 трябва да се тълкуват в смисъл, че задълженията по сделки между банка от второ ниво и членовете на структура, която тя образува с кооперативни банки, на които предоставя различни услуги, без да упражнява контрол върху последните, които задължения не включват заеми, предоставяни на неконкурентна основа и с нестопанска цел с оглед насърчаване постигането на обществено-политическите цели на централно или регионално правителство на държава членка, не са изключени от изчисляването на посочените в този член 103, параграф 2 вноски в национален фонд за преструктуриране.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:

Член 103, параграф 2 от Директива 2014/59/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 15 май 2014 година за създаване на рамка за възстановяване и преструктуриране на кредитни институции и инвестиционни посредници и за изменение на Директива 82/891/ЕИО на Съвета и директиви 2001/24/ЕО, 2002/47/ЕО, 2004/25/ЕО, 2005/56/ЕО, 2007/36/ЕО, 2011/35/ЕС, 2012/30/ЕС и 2013/36/ЕС и на регламенти (ЕС) № 1093/2010 и (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета и член 5, параграф 1, букви а) и е) от Делегиран регламент (ЕС) 2015/63 на Комисията от 21 октомври 2014 година за допълване на Директива 2014/59/ЕС на Европейския парламент и на Съвета по отношение на предварителните вноски в механизмите за финансиране на преструктурирането трябва да се тълкуват в смисъл, че задълженията по сделки между банка от второ ниво и членовете на структура, която тя образува с кооперативни банки, на които предоставя различни услуги, без да упражнява контрол върху последните, които задължения не включват заеми, предоставяни на неконкурентна основа и с нестопанска цел с оглед насърчаване постигането на обществено-политическите цели на централно или регионално правителство на държава членка, не са изключени от изчисляването на посочените в този член 103, параграф 2 вноски в национален фонд за преструктуриране.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.