CELEX: 62016TJ0334
Обжалване
Публична служба
Срочно наети служители
Преместване на седалището на CEPOL от Брамсхил (Обединено кралство) в Будапеща (Унгария)
Преназначаване на персонала
Акт, неподлежащ на обжалване
Недопустимост на жалбата пред Съда на публичната служба

С жалбата си, подадена на основание член 9 от приложение I към Статута на Съда на Европейския съюз, жалбоподателите FN, FP и FQ искат отмяна на решението на Съда на публичната служба на Европейския съюз (трети състав) от 11 април 2016 г., FN и др./CEPOL (F‑41/15 DISS II, наричано по-нататък „обжалваното решение“,
EU:F:2016:70
), с което се отхвърля жалбата им с искане, първо, да се отмени решение № 17/2014/DIR на директора на Европейския полицейски колеж (CEPOL) (понастоящем Агенция на Европейския съюз за обучение в областта на правоприлагането, CEPOL) от 23 май 2014 г. за пренасянето на CEPOL в Будапеща (Унгария) (наричано по-нататък „обжалваното решение“) и ако е необходимо, на решенията на CEPOL от 28 ноември 2014 г. за отхвърляне на подадените по административен ред жалби срещу обжалваното решение (наричани по-нататък „решенията за отхвърляне на подадените по административен ред жалби“), както и, второ, да се осъди CEPOL да поправи претендираните вреди.
Фактическа обстановка
Фактите в основата на спора са изложени в писмените изявления на страните пред Съда на публичната служба и в точки 7—38 от обжалваното съдебно решение. За целите на настоящото решение те могат да бъдат обобщени, както следва.
На 22 декември 2000 г. Съветът на Европейския съюз приема Решение 2000/820/ПВР за създаване на CEPOL (
ОВ L 336, 2000 г., стр. 1
).
С Решение 2004/97/ЕО, Евратом, взето с общо съгласие между представителите на държавите членки на среща на равнище държавен глава или правителствен ръководител, от 13 декември 2003 година относно местоположението на някои служби и агенции на Европейския съюз (
ОВ L 29, 2004 г., стр. 15
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 5, стр. 14), за седалище на CEPOL е определен Брамсхил (Обединено кралство).
На 20 септември 2005 г. Съветът приема Решение 2005/681/ПВР за създаване на Европейски полицейски колеж и за отмяна на Решение 2000/820 (
ОВ L 256, 2005 г., стр. 63
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 189). Съгласно член 4 от Решение 2005/681 „[с]едалището на ЕПК е в Брамсхил, Обединеното кралство“.
Жалбоподателите са назначени в CEPOL като срочно наети служители по смисъла на член 2 от Условията за работа на другите служители на Европейския съюз (наричани по-нататък „УРДС“) в периода от 2009—2012 г. Член 2, втора алинея от договорите им предвижда, че „[м]ястото на работа е официалното седалище на CEPOL в Брамсхил, Обединеното кралство“.
На 12 декември 2012 г. министърът на вътрешните работи на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия уведомява директора на CEPOL за решението си да закрие националния център за обучение на британската полиция в Брамсхил, в чиято сграда се помещава и CEPOL. Министърът на вътрешните работи заявява, че до 2014 г. предстои сградата да бъде продадена и че е в течение на плановете на Европейската комисия в началото на 2013 г. да предложи за приемане нов регламент относно дейността на CEPOL или евентуалното ѝ сливане с Европейската полицейска служба (Европол). Той уточнява, че при приемането на този нов регламент държавите членки ще имат възможност да се споразумеят за определянето на ново седалище за CEPOL, ако същата остане пълноправна агенция на Европейския съюз.
На 8 октомври 2013 г. на заседание на Съвета „Правосъдие и вътрешни работи“ държавите членки постигат общо съгласие CEPOL да продължи дейността си като пълноправна агенция на Съюза и след като напусне Брамсхил, да се помещава в Будапеща.
На 15 май 2014 г. Европейският парламент и Съветът приемат Регламент (ЕС) № 543/2014 за изменение на Решение 2005/681 (
ОВ L 163, 2014 г., стр. 5
). Съгласно член 1 от този регламент член 4 от Решение 2005/681 се изменя, както следва: „Седалището на ЕПК е в Будапеща, Унгария“.
На 23 май 2014 г. директорът на CEPOL, в качеството си на орган, оправомощен да сключва договори (наричан по-нататък „ООСД“), приема обжалваното решение. Член 1 от това решение е озаглавен „Дата на преместване“ и предвижда, че „[о]т всички членове на персонала се очаква […] да встъпят в длъжност в новото седалище на CEPOL […] в Будапеща на 1 октомври 2014 г. или на договорена между [д]иректора и съответния член на персонала друга дата, [като] неизпълнението на това указание ще се разглежда като оставка, считано от 30 септември 2014 г.“.
Член 2 от обжалваното решение е озаглавен „Информиране на CEPOL от персонала“ и гласи:
„Всеки член на персонала е длъжен до 30 юни 2014 г. да уведоми в писмена форма [д]иректора дали възнамерява да се премести в новото [седалище] на CEPOL;
Ако в този срок член на персонала го уведоми, че не желае да се премества в Будапеща, [д]иректорът може да започне въз основа на уведомлението процедура по съставяне на списък с резерви за заемане на длъжността на този член на персонала.
Членовете на персонала следва да съблюдават предвидения в договорите им срок за предизвестие при подаване на оставка. Изменения на условията за предизвестие могат конкретно да се договарят с [д]иректора“.
На 30 юни 2014 г. жалбоподателите уведомяват директора на CEPOL за желанието си да продължат да изпълняват договорните си задължения в новото седалище на CEPOL в Будапеща, но посочват, че отговорът им не ги задължава с нищо и не предопределя законосъобразността на процедурата.
Жалбоподателите подават съответно на 13 август, 18 август и 19 август 2014 г. жалби по административен ред срещу обжалваното решение на основание член 90, параграф 2 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“). FP по същество твърди, че обжалваното решение нарушавало, от една страна, договора за назначаването му на работа, тъй като едностранно изменяло мястото на работа, и от друга страна, оправданите му правни очаквания за трудово възнаграждение, доколкото зависело от корекционния коефициент за Обединеното кралство.
FQ и FN твърдят, че изменението на мястото на работа било извънредно и непредвидимо събитие и че не можело да им бъде наложено, без да са изразили съгласие и без да са получили подходяща финансова компенсация. FQ твърди нарушение и поради факта, че към трудовото ѝ възнаграждение вече щял да се прилага корекционният коефициент за Унгария, вместо много по-високия корекционен коефициент за Обединеното кралство, който очаквала да получава през целия срок на договора си. При тези обстоятелства FQ счита, че трябвало да получи подходяща финансова компенсация.
FN твърди нарушение на принципа на защита на оправданите правни очаквания с оглед също и на ясните и точните уверения, които му били дадени, че през целия срок на договора ще работи в Брамсхил. Той счита също за нарушение, от една страна, краткия срок, който му бил определен, за да уведоми CEPOL дали желае да се премести да работи в новото седалище на CEPOL в Будапеща, и от друга страна, обстоятелството, че единственото решение, което обжалваното решение му предлагало като алтернатива на преназначаването му, било оставка без финансова компенсация.
На 1 октомври 2014 г. жалбоподателите встъпват в длъжност в новото седалище на CEPOL в Будапеща.
На 28 ноември 2014 г. директорът на CEPOL, в качеството си на ООСД, отхвърля подадените по административен ред жалби на жалбоподателите. С оглед на това директорът на CEPOL по-специално изтъква, първо, че решението за прехвърляне на седалището на CEPOL било прието от законодателя на Съюза, който имал широко право на преценка в това отношение, второ, че на жалбоподателите не били дадени точни уверения, че ще могат да се ползват от приложимия за Обединеното кралство корекционен коефициент през целия срок на договорите си, трето, че съгласно съдебната практика ООСД можел да решава да премества работното място на персонала си в интерес на службата, четвърто, че не било в интерес на службата CEPOL да поддържа персонал в Брамсхил, при положение че дейността и служителите ѝ вече се намирали в Будапеща, пето — изтъкнато в решенията за отхвърляне на подадените по административен ред жалби на FN и FQ — че персоналът на CEPOL отдавна бил информиран за промяната на седалището на CEPOL, а точният график бил обявен едва през май 2014 г., като определеният в обжалваното решение кратък срок за отговор се обяснявал с необходимостта от бързо организиране на пренасянето на CEPOL в отговор на искането от министъра на вътрешните работи на Обединеното кралство сградата да бъде освободена до 30 септември 2014 г., и шесто — по отношение на искането на FQ за финансова компенсация — че съгласно Правилника FQ нямала право на разноски за пренасяне, дневни надбавки и надбавки за настаняване.
Първоинстанционното производство и обжалваното съдебно решение
С жалба, постъпила в секретариата на Съда на публичната служба на 9 март 2015 г. и регистрирана под номер F‑41/15, FK, FL, FM и FO, жалбоподателите искат по-специално отмяна на обжалваното решение и при необходимост, на решенията за отхвърляне на подадените по административен ред жалби, както и да им бъде присъдено обезщетение от CEPOL за вредите, които твърдят, че са претърпели.
С определение от 16 септември 2015 г., FK др./CEPOL (
F‑41/15
, непубликувано,
EU:F:2015:104
) председателят на трети състав на Съда на публичната служба, на който е разпределено делото, решава на основание член 44, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда на публичната служба да отдели случая на FK от тези съответно на FL, FM и FO, от една страна, и на жалбоподателите, от друга страна. Жалбата по дело F‑41/15, представена от жалбоподателите, е регистрирана под номер F‑41/15 DISS II.
С писмо от секретариата на Съда на публичната служба от 27 октомври 2015 г. жалбоподателите са уведомени, че на основание член 55, параграф 1 от Процедурния правилник Съдът на публичната служба е решил, че втора размяна на писмени становища не е необходима. С оглед на това жалбоподателите са помолени по същество да изразят в писмената си реплика становище по допустимостта на исканията за отмяна и за обезщетение.
На 11 април 2016 г. Съдът на публичната служба постановява обжалваното съдебно решение, с което отхвърля жалбите на жалбоподателите и ги осъжда да заплатят всички съдебни разноски.
На първо място, в точки 47—49 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба отхвърля повдигнатите от CEPOL възражения за недопустимост — а именно че обжалваното решение имало потвърдителен характер и че с него само се конкретизирало по силата на обвързаната компетентност решението на законодателя на Съюза за прехвърляне на седалището на CEPOL в Будапеща, като срещу последното решение жалбоподателите не подли жалба или възражение за незаконосъобразност — като изтъква следните мотиви:
„47.
В самото начало следва да се напомни, че безспорно изразеното от жалбоподателите лично съгласието да работят в Будапеща не може да отнеме характера на увреждащ акт на обжалваното решение (решение от 11 юли 1996 г., Ortega Urretavizcaya/Комисия,
T‑587/93
,
EU:T:1996:100
, т.
).
48.
По-нататък, според Съда на публичната служба с обжалваното решение ООСД на CEPOL съобщава на всички членове на персонала на агенцията, че на основание Решение 2005/681/ПВР, изменено с Регламент № 543/2014, е взела решение относно мястото и датата на преместване на работното място на членовете на персонала на агенцията. Всъщност, видно от обжалваното решение, тя принципно е приела, че на 1 октомври 2014 г. членовете на персонала ѝ трябва да встъпят в длъжност в Будапеща.
49.
Такова съобщаване, въпреки че е в изпълнение на акт с общо приложение на Съвета и на Парламента, трябва да се счита за увреждащ жалбоподателите акт, тъй като променя мястото им на работа при условия, за които те твърдят, че са незаконни. Ето защо обжалваното решение трябва да се признае за обжалваем акт (вж. в този смисъл решение от 24 февруари 1981 г., Carbognani и Coda Zabetta/Комисия,
161/80 и 162/80
,
EU:C:1981:51
, т.
), така че повдигнатото в това отношение възражение на CEPOL трябва да бъде отхвърлено“.
На второ място, в точки 50 и 51 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба приема, че следва да се произнесе по законосъобразността както на обжалваното решение, така и на решенията за отхвърляне на подадените по административен ред жалби, тъй като в последните решения ООСД на CEPOL изразява становище по нови въпроси, повдигнати с исканията и доводите на жалбоподателите в подадените по административен ред жалби.
На трето място, Съдът на публичната служба отхвърля трите изложени от жалбоподателите основания за отмяна: първо — нарушение на член 47 от УРДС, второ — нарушение на разпоредби от договорите на жалбоподателите с CEPOL, както и на придобити от тях права, и трето — нарушение на задължението за полагане на грижа и на принципите на защита на оправданите правни очаквания и на добра администрация.
Първо, в точки 56 и 57 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба отхвърля като неотносимо първото основание, с което жалбоподателите по същество упрекват CEPOL, че не спазила член 47 от УРДС, като в член 1 от обжалваното решение предвидила, че отказът им да встъпят в длъжност в новото седалище на CEPOL, ще се счита за равнозначен на оставка. С оглед на това Съдът на публичната служба констатира, че в случая ООСД на CEPOL не е приложил разпоредбата по отношение на жалбоподателите, тъй като същите са се съгласили да продължат договорните си отношения със CEPOL и да встъпят в длъжност в новото ѝ седалище на 1 октомври 2014 г.
В точки 58—62 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба излага допълнителни доводи за отхвърляне по същество на първото основание. След като подчертава факта, че съгласно съдебната практика неявяването на служител на работното му място може да се приеме за равнозначно на оставка по смисъла на член 47 от УРДС, Съдът на публичната служба отбелязва, че ООСД на CEPOL не разполага с каквато и да било свобода на преценка при прилагането на член 4 от Решение 2005/681, изменено с Регламент № 543/2014, тъй като, видно от тази разпоредба, законодателят на Съюза имплицитно, но несъмнено е решил да премести персонала на CEPOL в Будапеща.
Съдът на публичната служба обаче счита, че всяко длъжностно лице или служител на Съюза е длъжно/длъжен, от една страна, да приеме всяко назначение, отговарящо на неговата функционална група и на степента на неговата длъжност в съответствие си изискванията на службата в целия Съюз, на всяко работно място на институцията или агенцията, в която е постъпил/о на служба, и от друга страна, да пребивава на мястото, където е назначен/о на работа, или на разстояние, съвместимо с нормалното изпълнение на служебните му задължения, в съответствие с член 20 от Правилника, приложим по аналогия по отношение на срочно и договорно наетите служители по силата на членове 11 и 81 от УРДС.
Съдът на публичната служба стига до извода, че ООСД на CEPOL не е допуснал нарушение, като е поискал от членовете на персонала на CEPOL да встъпят в длъжност в новото седалище на CEPOL в Будапеща. Ето защо, като отчита и широкото право на преценка, с което CEPOL разполага при организиране и структуриране на службите си, Съдът на публичната служба приема, че при разглежданите обстоятелства ООСД на CEPOL действително може, упражнявайки широкото си право на преценка, да реши, че отказът на служител да встъпи в длъжност в новото седалище на CEPOL в Будапеща, е равнозначно на оставка.
Второ, в точки 68—74 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба отхвърля изтъкнатия в подкрепа на второто основание довод на жалбоподателите, че като преместил работното им място без съгласието им, ООСД на CEPOL нарушил договорите за назначаването им и придобитите от тях права.
Трето, в точки 81—99 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба отхвърля третото основание, с което жалбоподателите твърдят, най-напред, нарушение на оправданите правни очаквания, основани според тях на неотменимостта на мястото на работа, по-нататък, нарушение на принципа на добра администрация поради твърде краткия срок за размисъл, който им бил предоставен, за да решат дали да продължат да изпълняват служебните си задължения за CEPOL в Будапеща, и поради липсата на установен от CEPOL преходен режим и накрая, нарушение на задължението за полагане на грижа. При разглеждането на третото основание Общият съд отхвърля и довода, който жалбоподателите изтъкват в подкрепа на второто си основание, а именно че вместо да променя мястото им на работа, ООСД на CEPOL можел да реши да им предложи да работят дистанционно от домовете си в Обединеното кралство, запазвайки им така правото да получават приложимия за тази държава членка корекционен коефициент, или пък да реши да им предложи финансова компенсация със или без прекратяване на служебните им правоотношения.
На четвърто място, Съдът на публичната служба разглежда исканията за обезщетение на жалбоподателите. В точки 106—113 от обжалваното съдебно решение той ги отхвърля със следните мотиви:
„106.
При искания за обезщетение досъдебната процедура е различна в зависимост от това дали вредите, чието обезщетяване се иска, са причинени от увреждащ акт по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника или от действие на администрацията, което няма характер на решение. В първия случай заинтересованото лице следва да подаде по административен ред жалба срещу въпросния акт до органа по назначаване или ООСД в предвидения за това срок. Във втория случай обаче административното производство трябва да започне с подаването на искане за обезщетение по смисъла на член 90, параграф 1 от Правилника и да продължи евентуално с жалба срещу решението за отхвърляне на това искане (определение от 25 февруари 1992 г., Marcato/Комисия,
T‑64/91
,
EU:T:1992:22
, т.
и
; решение от 6 ноември 1997 г., Liao/Съвет,
T‑15/96
,
EU:T:1997:169
, т.
и определение от 20 март 2014 г., Michel/Комисия,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
, т.
).
107.
Съгласно установената съдебна практика в това отношение правното квалифициране на писмен акт на длъжностно лице като „искане“ по смисъла на член 90, параграф 1 от Правилника или като „жалба“ по смисъла на член 90, параграф 2 от Правилника зависи единствено от преценката на съда, а не от волята на страните (решения от 30 април 1998 г., Cordiale/Парламент,
T‑205/95
,
EU:T:1998:76
, т.
, от 15 февруари 2011 г., AH/Комисия,
F‑76/09
,
EU:F:2011:12
, т.
и определение от 16 декември 2015 г., Bärwinkel/Съвет,
F‑118/14
,
EU:F:2015:154
, т.
).
108.
В случая е установено, че в обжалваното решение ООСД не се произнася по финансовите последици съгласно Правилника за всеки от жалбоподателите поотделно. В решението по-специално въобще не се споменава за прилагане на корекционния коефициент за Унгария вместо този за Обединеното кралство.
109.
В този смисъл от преписката по делото е видно, че както твърди CEPOL, едва в жалбите си по административен ред жалбоподателите, които към този момент вече са изразили съгласието си да продължат да изпълняват служебните си задължения в Будапеща, официално искат от ООСД да предвиди мерки за справедливо компенсиране на намаляването на нетните им приходи, дължащо се по-специално на прилагането на корекционния коефициент за Унгария. С оглед на това Съдът на публичната служба счита, че претенцията на жалбоподателите за получаване на справедлива финансова компенсация за преместването им в Будапеща представлява искане по смисъла на член 90, параграф 1 от Правилника, което искане ООСД отхвърля с решенията за отхвърляне на подадените по административен ред жалби.
Следователно, като се има предвид, че преди да подадат настоящата жалба, жалбоподателите не са подали жалба по административен ред на основание член 90, параграф 2 от Правилника срещу отказа — постановен в решенията на ООСД за отхвърляне на подадените по административен ред жалби — за предоставяне на справедлива финансова компенсация, исканията за обезщетение на жалбоподателите на претендираните от тях имуществени вреди трябва да бъдат отхвърлени като недопустими поради неспазване на отнасящите се до досъдебното производство изисквания.
Дори и да се приемат за тясно свързани с исканията за отмяна на обжалваното решение и на решенията за отхвърляне на подадените по административен ред жалби, исканията за обезщетение на имуществените вреди трябва да получат същия отговор като споменатите искания за отмяна, тоест при всички случаи трябва да бъдат отхвърлени (решение от 15 декември 2015 г., Bonazzi/Комисия,
F‑88/15
,
EU:F:2015:150
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това, както бе припомнено в точка 84 от настоящото решение, при преназначаване на длъжностни лица и служители на друго място на работа в институцията или агенцията, в която са назначени на работа, затрудненията от лично и семейно естество, до които изпълнението на служебните им задължения може да доведе при тези условия, се компенсират с предвидените в Правилника парични обезщетения, и по-специално с надбавката за експатриране, надбавката за настаняване, дневните надбавки, както и посредством възстановяване на разноските за пренасяне до новото място на работа и пътните разходи до мястото на произход.
113.
Що се отнася до исканията на жалбоподателите да продължат да получават корекционния коефициент за Обединеното кралство и след като встъпят в длъжност в Будапеща, то те могат, както бе констатирано в точки 95—98 от настоящото решение, единствено да бъдат отхвърлени“.
В точки 117 и 118 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба приема, че исканията на жалбоподателите за обезщетение за неимуществени вреди са тясно свързани с исканията им за отмяна и че трябва, също като последните, да бъдат отхвърлени.
Производството пред Общия съд и исканията на страните
Жалбоподателите подават жалбата по настоящото делото с писмени изявления, които представят в секретариата на Общия съд на 20 юни 2016 г. На същата дата жалбоподателите представят в секретариата на Общия съд и писмо с искане да не се разкриват имената им, което Общият съд уважава с решение от 15 юли 2016 г.
На 21 септември 2016 г. CEPOL представя писмен отговор.
На 1 декември 2016 г. въз основа на мотивирано искане на жалбоподателите Общият съд разрешава втора размяна на писмени изявления в съответствие с член 201, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд. Страните представят писмени изявления в определените им за това срокове.
С писмо, представено в секретариата на Общия съд на 11 април 2017 г., жалбоподателите предявяват мотивирано искане на основание член 207, параграф 1 от Процедурния правилник да бъдат изслушани на устните състезания. По предложение на съдията докладчик Общият съд (състав по жалбите) уважава това искане и с оглед на него решава да започне устната фаза на производството.
С решение от 20 септември 2017 г. Общият съд на основание член 28, параграфи 1—3 от Процедурния правилник и по предложение на състава по жалбите решава да преразпредели настоящото дело на разширен състав.
С писма на секретариата на Общия съд от 9 ноември 2017 г. и при изпълнение на процесуално-организационни действия по член 89 от Процедурния правилник Общият съд поканва страните да отговорят писмено на два въпроса, свързани с допустимостта на предявените в първоинстанционното производство искания за отмяна. С първия въпрос Общият съд пита страните по-специално в каква степен член 1 от обжалваното решение уврежда жалбоподателите, като предвижда, от една страна, че „[о]т всички членове на персонала се очаква […] да встъпят в длъжност в новото седалище на CEPOL […] в Будапеща на 1 октомври 2014 г. или на договорена между [д]иректора и съответния член на персонала на друга дата“ и от друга страна, че „[н]еизпълнението на това указание ще се разглежда като оставка, считано от 30 септември 2014 г.“. Във връзка с това Общият съд поканва страните да уточнят дали член 1 от обжалваното решение следва да се тълкува в смисъл, че член на персонала, който не е встъпил в длъжност на 1 октомври 2014 г., автоматично, без разглеждане на специфичните за всеки конкретен случай обстоятелства, следва да се счита за подал оставка.
Страните изпълняват това искане в определените им за това срокове.
В рамките на процесуално-организационните действия, посочени в точка 38 по-горе, Общият съд приканва страните да отговорят устно в съдебното заседание на три въпроса, свързани със съществото на спора, както и на един въпрос, свързан с разгледаната от Съда на публичната служба допустимост на исканията им за обезщетение на претендираните от тях имуществени вреди. С последния въпрос Общият съд пита страните по-конкретно дали Съдът на публичната служба се е произнесъл по наличието на пряка връзка между исканията за обезщетение и исканията за отмяна на обжалваното решение и на решенията за отхвърляне на подадените по административен ред жалби, както и евентуално дали надлежно е мотивирал изводите си в това отношение.
Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд писмени и устни въпроси са изслушани в съдебното заседание на 16 януари 2018 г.
Жалбоподателите искат от Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
вследствие на което:
–
да отмени обжалваното решение и ако е необходимо, решението за отхвърляне на подадените по административен ред жалби,
–
да осъди CEPOL да заплати обезщетение за претърпените имуществени и неимуществени вреди,
–
да осъди CEPOL да заплати съдебните разноски по двете производства.
CEPOL иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да потвърди обжалваното съдебно решение,
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски по двете производства.
По жалбата
В подкрепа на жалбата си жалбоподателите излагат три основания. С първите две основания жалбоподателите оспорват отхвърлянето на исканията им за отмяна, като твърдят, първо, грешка при прилагане на член 47 от УРДС и второ, грешки при прилагане на правото при тълкуване на придобитите от жалбоподателите права и на клаузите от договорите им със CEPOL, грешка при прилагане на принципа на добра администрация и на задължението за полагане на грижа, нарушение на принципа на равно третиране и на задължението за мотивиране, както и изопачаване на фактите. С третото основание, с което по-специално твърдят нарушение на член 90 от Правилника, те оспорват отхвърлянето на исканията им за обезщетение на претендираните от тях имуществени вреди.
Жалбоподателите обаче не оспорват изрично отхвърлянето от Съда на публичната служба на исканията им за обезщетение на претендираните от тях неимуществени вреди. Единственото, което посочват в това отношение в жалбата си, е, че тези вреди са пряко свързани с исканията им за отмяна. Видно от точка 32 по-горе, в точки 117 и 118 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба обаче приема, че искането за поправяне на претендираните неимуществени вреди е тясно свързано с исканията за отмяна и трябва, след като последните са отхвърлени, също да бъде отхвърлено.
При тези обстоятелства следва да се разгледа, на първо място, отхвърлянето с обжалваното съдебно решение на предявените от жалбоподателите искания за отмяна и на второ място, отхвърлянето със същото решение на исканията им за обезщетение на претендираните от тях имуществени вреди.
По отхвърлянето на предявените в първоинстанционното производство искания за отмяна
В самото начало следва да се напомни, че в точки 53—99 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба отхвърля исканията за отмяна на жалбоподателите като неоснователни. Първо, в точки 47—49 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба приема, че обжалваното решение представлява увреждащ жалбоподателите акт. В точка 51 от решението той приема, че решенията за отхвърляне на предявените по административен ред жалби съдържат в сравнение с обжалваното решение нови изявления от ООСД на CEPOL в отговор на исканията и доводите, които жалбоподателите са изложили в съответните си подадени по административен ред жалби, и че поради това следва да се произнесе по законосъобразността както на обжалваното решение, така и на решенията за отхвърляне на подадените по административен ред жалби.
CEPOL не е подала насрещна жалба по член 202, параграф 1 от Процедурния правилник, с която да поиска отмяна на решенията на Съда на публичната служба относно допустимостта на исканията за отмяна на жалбоподателите.
Следва обаче да се отбележи, че на основание член 129 от Процедурния правилник Общият съд може, когато е сезиран с жалба по член 9 от приложение I към Статута на Съда на Европейския съюз, във всеки един момент служебно да се произнесе по липсата на абсолютни процесуални предпоставки. Тъй като условията за допустимост на жалба по членове 90 и 91 от Правилника представляват абсолютни процесуални предпоставки, Общият съд следва при необходимост служебно да се произнесе по тях, при условие че предварително е поканил страните да изразят своето становище. Наличието на увреждащ акт по смисъла на член 90, параграф 2 и на член 91, параграф 1 от Правилника е необходимо условие за допустимостта на всяка жалба, подадена от длъжностни лица или служители на Европейския съюз срещу институциите и агенциите на Съюза, в които те са назначени на работа (вж. в този смисъл решение от 12 юли 2011 г., Комисия/Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
, т.
—
и цитираната съдебна практика).
В случая според Общия съд въпросът дали Съдът на публичната служба основателно приема в точки 47—49 от обжалваното съдебно решение, че обжалваното решение е увреждащ жалбоподателите акт, трябва служебно да бъде разгледан. В това отношение следва да се подчертае, че само мерки, приети от компетентен орган и отразяващи окончателна позиция на администрацията, пораждат задължителни правни последици, които могат да засегнат пряко и непосредствено интересите на жалбоподателя, като променят съществено правното му положение (определение от 13 декември 2011 г., Marcuccio/Комисия,
T‑311/09 P
,
EU:T:2011:734
, т.
).
В отговор на процесуално-организационните действия на Общия съд, посочени в точка 38 по-горе, CEPOL твърди, че само по себе си обжалваното решение не е увреждащ жалбоподателите акт, тъй като в член 1 предвижда, че те трябва да встъпят в длъжност в новото седалище на CEPOL в Будапеща на 1 октомври 2014 г. или на конкретно договорена с директора на CEPOL друга дата. В това отношение CEPOL счита, че член 1 от обжалваното решение всъщност само потвърждава решението на законодателя на Съюза за преместване на седалището на CEPOL от Брамсхил в Будапеща. Като посочвала датата, на която членовете на персонала на CEPOL трябвало да встъпят в длъжност в Будапеща, споменатата разпоредба само им припомняла задълженията по член 20 от Правилника, предвиждащ, че длъжностното лице е длъжно да пребивава на мястото, където е назначено на работа, или на разстояние, съвместимо с нормалното изпълнение на служебните му задължения.
CEPOL освен това твърди, че текстът на член 1 от обжалваното решение, който гласи, че „[н]еизпълнението на това указание[, съгласно което всички членове на персонала трябва да встъпят в длъжност в новото седалище на CEPOL […] в Будапеща на 1 октомври 2014 г. или на конкретно договорена с директора друга дата,] ще се разглежда като оставка, считано от 30 септември 2014 г.“, не изразявал вземане на някакво решение.
Всъщност, от една страна, този текст само уведомявал персонала на CEPOL за договорните последици от отказ на член на персонала да встъпи в длъжност в Будапеща. По дефиниция този отказ не се дължал на директора на CEPOL, а се приемал за равнозначен на неизпълнение на задълженията на съответния член на персонала, правна последица от което била неговата оставка. Този извод не се разколебавал от позоваването на „указанието“ на директора на CEPOL, тъй като така просто се препращало, без да се използват технически понятия, към първото изречение на член 1 от обжалваното решение.
От друга страна, член на персонала на CEPOL, който не изпълнел това „указание“, нямало да се счита автоматично, без разглеждане на специфичните за конкретния случай обстоятелства, за подал оставка. Посочената в първото изречение на член 1 от обжалваното решение дата за встъпване в длъжност в новото място не била абсолютно задължителна, тъй като членовете на персонала на CEPOL можели да договорят друга дата с директора на CEPOL. Това не само се потвърждавало от текста на член 1 от обжалваното решение, но и се подразбирало от създалото се ново положение за всички членове на персонала на CEPOL, което несъмнено водело до множество различни случаи. Така например на член на персонала на CEPOL било разрешено да работи дистанционно от дома си в Обединеното кралство от октомври 2014 г. до изтичането на договора му на 31 декември същата година.
Жалбоподателите твърдят, че обжалваното решение ги уврежда, тъй като постановява преназначаването им от Брамсхил в Будапеща. По-специално жалбоподателите твърдят, че решението имало за тях финансови последици, тъй като възнаграждението, което трябвало да получават, значително намалявало поради разликата в корекционните коефициенти съответно за Обединеното кралство и Унгария. Неприкосновеността на личния живот на жалбоподателите също била засегната. FN трябвало да продължи да издържа съпругата си и доведените си деца, които се налагало да останат да живеят в Обединеното кралство, докато FQ била принудена да вземе два месеца неплатен отпуск и един месец годишен отпуск, за да продаде възможно най-бързо притежаваната от нея къща във Франция, чиито разноски за поддръжка и консумативи вече не била в състояние да покрива. В подкрепа на доводите си жалбоподателите се позовават на решение от 11 юли 1996 г., Aubineau/Комисия (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), което се отнасяло до преназначаването на срочно нает служител, но не разглеждало каквито и да било въпроси за допустимостта.
Освен това по отношение на правния интерес жалбоподателите твърдят, че обжалваното решение е единственото, което са могли да обжалват, за да оспорят преназначаването им в Будапеща.
Жалбоподателите твърдят и че освен ако не било договорено друго с директора на CEPOL, член на персонала на CEPOL, който не встъпел в длъжност в Будапеща на 1 октомври 2014 г., автоматично се считал за подал оставка. В това отношение, от една страна, жалбоподателите подчертават, че нямало никакво разглеждане на специфичните за всеки конкретен случай обстоятелства. Освен това за членовете на персонала на CEPOL, които не встъпили в длъжност в Будапеща, не било прието каквото и да било индивидуално решение. От друга страна, жалбоподателите твърдят, че Съдът на публичната служба допуснал явна грешка, като в точка 57 от обжалваното съдебно решение приел, че отказ на служител на CEPOL да встъпи в длъжност в Будапеща на 1 октомври 2014 г.„в случая може да се счита за равнозначен на оставка“. По този начин Съдът на публичната служба създал впечатлението, че такъв отказ можел и да не се счита за равнозначен на оставка. Според жалбоподателите обаче от текста на член 1 от обжалваното решение следвало, че такъв отказ „ще се разглежда като оставка“.
В това отношение следва да се констатира, че обжалваното решение и решенията за отхвърляне на подадените по административен ред жалби по същество съдържат две части. Първата част се отнася до преместването на седалището на CEPOL от Брамсхил в Будапеща и за евентуалните финансови последици от това преместване за целия персонал на CEPOL. Втората част се отнася до положението на членовете на персонала, които не желаят да встъпят в длъжност на определената дата в новото седалище на CEPOL в Будапеща.
По първата част
В точка 48 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба приема, че със обжалваното решение ООСД на CEPOL се произнася по датата на преназначаване на персонала на CEPOL. В точка 49 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба се позовава на решение от 24 февруари 1981 г., Carbognani и Coda Zabetta/Комисия (
161/80 и 162/80
,
EU:C:1981:51
), въз основа на което стига до извода, че обжалваното решение, въпреки че е в изпълнение на акт с общо приложение на Съвета и Парламента, трябва да се счита за увреждащ жалбоподателите акт, доколкото променя мястото им на работа при незаконни според тях условия.
Следва обаче да се отбележи, че обжалваното решение съвсем не променя мястото на работа на жалбоподателите. В това отношение следва да се припомни, че преместването на седалището на CEPOL е в резултат на споразумение на държавите членки и както е видно от трето съображение от обжалваното решение и решенията за отхвърляне на подадените по административен ред жалби, е установено в акт на законодателя на Съюза. В този смисъл, от една страна, на 8 октомври 2013 г. държавите членки изразяват общо съгласие, че като напусне Брамсхил, CEPOL ще се установи в Будапеща. От друга страна, с член 1 от Регламент № 543/2014 законодателят на Съюза изменя член 4 от Решение 2005/681 в смисъл, че седалището на CEPOL вече няма да е в Брамсхил, а в Будапеща. Изменяйки по този начин местонахождението на седалището на CEPOL, държавите членки и както отбелязва Съдът на публичната служба в точка 59 от обжалваното съдебно решение, законодателят несъмнено е решил, че персоналът на CEPOL трябва да бъде преназначен от Брамсхил в Будапеща. Тъй като, от една страна, член 20 от Правилника изисква служителите да пребивават на мястото, където са назначени на работа или на близко разстояние от него, и от друга страна, седалището на CEPOL е единственото им място на работа, всъщност служителите на тази агенция са назначени по принцип в седалището му.
Поради това в член 1 от обжалваното решение ООСД на CEPOL само припомня принципното решение за преназначаване на персонала ѝ съгласно приетото с общото съгласие на държавите членки решение от 8 октомври 2013 г. и член 4 от Решение 2005/681, изменено с Регламент № 543/2014. По този начин ООСД на CEPOL не е изменил съществено правното положение на жалбоподателите съгласно приетото с общото съгласие на държавите членки решение от 8 октомври 2013 г. и член 4 от Решение 2005/681, изменено с Регламент № 543/2014. Ето защо член 1 от обжалваното решение не уврежда жалбоподателите в това отношение.
Този извод не може да бъде разколебан нито от решението от 24 февруари 1981 г., Carbognani и Coda Zabetta/Комисия (
161/80 и 162/80
,
EU:C:1981:51
), на което се позовава Съдът на публичната служба в точка 49 от обжалваното съдебно решение, нито от решението от 11 юли 1996 г., Aubineau/Комисия (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
), на което се позовават жалбоподателите. Всъщност и двете решения се отнасят до хипотези, различни от настоящата. В нито едно от тези дела не става въпрос, както в случая, за преназначаване на основание на общо формулирано решение на държавите членки или на законодателя, което съответната институция само прилага на практика с приемането на обжалвания акт. Напротив, посочените две дела се отнасят до индивидуални актове, чието приемане предполага упражняване на свобода на преценка от страна на администрацията. В този смисъл решението от 24 февруари 1981 г., Carbognani и Coda Zabetta/Комисия (
161/80 и 162/80
,
EU:C:1981:51
) се отнася до индивидуални актове, за които може обективно да се счита, че постановяват преназначаване на две длъжностни лица от длъжност в Рим (Италия) в седалището на Комисията на Европейските общности в Брюксел (Белгия) на основание на решение с общо приложение за установяване на ротационна система, което предоставя на администрацията право на преценка и ѝ позволява по-специално да взема предвид конкретни професионални или лични проблеми на заинтересованите лица (решение от 24 февруари 1981 г., Carbognani и Coda Zabetta/Комисия,
161/80 и 162/80
,
EU:C:1981:51
, т.
—
и
—
).
Решението от 11 юли 1996 г., Aubineau/Комисия (
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
) също разглежда оспорване на индивидуално решение, с което срочно нает служител е преназначен, без да е изразил съгласие, от Брюксел в Испра (Италия), но не на основание на акт на законодателя, а поради съображението, че в рамките на генералната дирекция на Комисията, в която е назначен, няма отговаряща на квалификацията му длъжност (решение от 11 юли 1996 г., Aubineau/Комисия,
T‑102/95
,
EU:T:1996:104
, т.
—
).
Освен това по отношение на предвидените в Правилника парични обезщетения за жалбоподателите следва да се припомни, че член 64, първа алинея от Правилника, приложим по аналогия за срочно и договорно наетите служители по силата на член 20, параграф 1 и член 92 от УРДС, гласи: „[с]лед приспадане на задължителните удръжки, предвидени в настоящия правилник или в актовете за неговото прилагане, възнаграждението на длъжностното лице, изразено в евро, се умножава по корекционен коефициент, който е по-голям, по-малък или равен на 100 % в зависимост от условията на живот на различните места на работа“. От това следва, че определянето на корекционния коефициент, приложим за персонала на агенция като CEPOL, не зависи от преценката на ООСД, а е следствие от условията на живот на мястото на работа. Както обаче следва от точки 60 и 61 по-горе, промяната на мястото на работа на жалбоподателите е последица от постигнатото на 8 октомври 2013 г. общо съгласие на държавите членки и от член 1 от Регламент № 543/2014. С оглед на това следва да се заключи, че прилагането по отношение на жалбоподателите на корекционния коефициент за Унгария, вместо този за Обединеното кралство, е автоматична последица от постигнатото на 8 октомври 2013 г. общо съгласие на държавите членки и от член 1 от Регламент № 543/2014, от една страна, и от член 64, първа алинея от Статута, от друга страна, които текстове обжалваното решение и решенията за отхвърляне на подадените по административен ред жалби по никакъв начин не допълват или изменят в това отношение.
Ето защо първата част на обжалваното решение и решенията за отхвърляне на подадената по административен ред жалба не са изменили правното положение на жалбоподателите, поради което и не могат да се считат за увреждащи ги актове.
По втората част
Следва да се припомни, че съгласно указанието в член 1 от обжалваното решение всички членове на персонала на CEPOL трябва да встъпят в длъжност в новото седалище на CEPOL в Будапеща на 1 октомври 2014 г. или на договорена между директора на CEPOL и съответния член на персонала друга дата, както и че неизпълнението на това указание ще се разглежда като оставка, считано от 30 септември 2014 г. Това указание оставя две възможности на членовете на персонала на CEPOL. Те могат или да встъпят, или да не встъпят в длъжност в новото седалище на CEPOL в Будапеща на посочената дата. В случая жалбоподателите са избрали първия вариант. Спрямо тях, както констатира Съдът на публичната служба в точка 57 от обжалваното съдебно решение, ООСД на CEPOL не е приложил предвиденото в член 1 от обжалваното решение.
За да се приеме, че изменя правното положение на жалбоподателите по смисъла на съдебната практика, посочена в точка 50 по-горе, това указание не трябва да разкрива само намерение от страна на ООСД на CEPOL да следва определен общ подход, въз основа на който да предвижда да приеме в бъдеще индивидуални решения, а трябва окончателно да установява общи правила за прилагане, от които ООСД на CEPOL принципно да не може да се отклонява при преценката си на конкретни случаи на членове на персонала на CEPOL, неявили се в новото седалище на CEPOL на определената за това дата (вж. в този смисъл решения от 20 ноември 2008 г., Италия/Комисия,
T‑185/05
,
EU:T:2008:519
, т.
и
и от 13 декември 2016 г., IPSO/ЕЦБ,
T‑713/14
,
EU:T:2016:727
, т.
—
).
В случая следва да се констатира, че обжалваното решение не установява окончателно такива правила. Както правилно подчертава CEPOL, неявяването на член на персонала на CEPOL на 1 октомври 2014 г. в новото седалище в Будапеща не може автоматично да се приеме за подаване на оставка, считано от 30 септември същата година, без при това да бъдат разгледани конкретните за случая обстоятелства. Всъщност самото неявяване на мястото на работа на член на персонала на CEPOL в новото ѝ седалище в Будапеща на определената за това дата може да се дължи на различни причини, поради което и не може да бъде тълкувано като подаване на оставка.
В това отношение, на първо място, е важно да се подчертае, че обжалваното решение оставя свобода на договаряне на директора на CEPOL и членовете на персонала. От една страна, както бе отбелязано в точка 29 от обжалваното съдебно решение, член 2, трета алинея от обжалваното решение предвижда възможност условията за подаване на оставка да бъдат конкретно договорени между директора на CEPOL и членовете на персонала, които не искат да се преместят в новото седалище на CEPOL в Будапеща.
От друга страна, съгласно член 1 от обжалваното решение членовете на персонала на CEPOL, които искат да се преместят в новото ѝ седалище в Будапеща, могат да се споразумеят с директора на CEPOL за дата на встъпване в длъжност след 1 октомври 2014 г.
На второ място, видно от материалите в преписката по първоинстанционното дело, членовете на персонала на CEPOL, които не са встъпили в длъжност в новото седалище на CEPOL в Будапеща на определената за това дата, са получили индивидуално решение, с което ООСД на CEPOL, след като се е уверил, че неявяването им не се дължи на каквито и да било здравословни причини, „решава да приеме [тяхната] оставка“.
От гореизложеното следва, че с приемането на обжалваното решение ООСД на CEPOL определя общ подход, въз основа на който предвижда да приема съгласно приложимите разпоредби индивидуални решения, в които да установи дали служителите на CEPOL, които не са встъпили в длъжност на определената за това дата в новото седалище на CEPOL в Будапеща, подават оставка, като отчита при това конкретните за всеки случай обстоятелства.
Поради това следва да се заключи, че втората част от обжалваното решение също не уврежда жалбоподателите.
С оглед на това и на заявеното от страните следва служебно да се установи, че Съдът на публичната служба е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е обявил за недопустими предявените в първоинстанционното производство искания за отмяна.
Предвид това и без да е необходимо да се разглеждат първите две основания на жалбата, с които жалбоподателите оспорват отхвърлянето по същество на предявените от тях в първоинстанционното производство искания за отмяна, обжалваното съдебно решение трябва да бъде отменено в частта, в която не обявява тези искания за недопустими.
По отхвърлянето на предявените в първоинстанционното производство искания за обезщетение
С третото си основание жалбоподателите твърдят, че Съдът на публичната служба допуснал грешка при прилагане на правото в преценката на исканията им за обезщетение за имуществени вреди. Жалбоподателите излагат две твърдения за нарушение в подкрепа на доводите си.
Съгласно първото твърдение за нарушение на жалбоподателите Съдът на публичната служба неправилно приел в точки 106—110 от обжалваното съдебно решение, че исканията за обезщетение за претърпени имуществени вреди трябва да се отхвърлят като недопустими поради неспазване на отнасящите се до досъдебната процедура изисквания по член 90, параграф 2 от Правилника. В подкрепа на това твърдение за нарушение жалбоподателите се позовават на няколко решения на съда на Съюза, от които следвало, че искане за обезщетение, което е пряко свързано с искането за отмяна, е допустимо като акцесорно на последното искане, без да е необходимо да бъде предшествано от искане за обезщетение и евентуално от жалба по административен ред срещу отхвърлянето му. При все това обаче, от една страна, в отговор на писмения въпрос на Общия съд, посочен в точка 40 по-горе, жалбоподателите твърдят, че Съдът на публичната служба не бил разгледал въпроса дали между исканията за отмяна и обезщетението действително съществува пряка връзка. От друга страна, жалбоподателите твърдят, че с исканията за обезщетение, които са предявили в първоинстанционното производство, са целели поправяне на пряко свързани с обжалваното решение вреди. При тези обстоятелства те считат, че тези им искания по никакъв начин не следва да бъдат предшествани от подаване на жалба по административен ред.
Второто твърдение за нарушение на жалбоподателите по същество е, че щом отхвърлянето на предявените в първоинстанционното производство искания за отмяна е опорочено от грешка, Съдът на публичната служба допуснал грешка и като приел в точка 111 от обжалваното съдебно решение, че исканията за обезщетение на имуществените вреди, дори и ако се установи, че са тясно свързани с исканията за отмяна, следва да бъдат отхвърлени поради отхвърлянето на последните искания.
CEPOL оспорва доводите на жалбоподателите.
В обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба е уважил две основания за отхвърляне на исканията за обезщетение на имуществените вреди на жалбоподателите.
От една страна, в точка 110 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба отхвърля като недопустими исканията за обезщетение за имуществените вреди на жалбоподателите с мотива, че не са спазили изискванията, свързани с досъдебната процедура. Съдът на публичната служба стига до този извод, след като приема в точка 108 от обжалваното съдебно решение, че в обжалваното решение ООСД на CEPOL не се произнася относно финансовите последици по Правилника за всеки от жалбоподателите поотделно. В точка 109 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба констатира, че едва в жалбите си по административен ред жалбоподателите, които към този момент вече са изразили съгласие да встъпят в длъжност в Будапеща, официално искат от ООСД да предвиди мерки за справедливо компенсиране на спадането на нетните им приходи, дължащо се по-специално на прилагането на корекционния коефициент за Унгария. Съдът на публичната служба стига до извода, че това твърдение представлява искане по смисъла на член 90, параграф 1 от Правилника, чието отхвърляне с решенията за отхвърляне на подадените по административен ред жалби е трябвало да бъде предмет на жалба по административен ред. Според Съда на публичната служба обаче жалбоподателите не са обжалвали това отхвърляне, преди да подадат жалба в първоинстанционното производство.
От друга страна, в точка 111 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба приема, че исканията за обезщетение на имуществените вреди, дори и да се установи, че са тясно свързани с исканията за отмяна, във всички случаи следва да бъдат отхвърлени поради отхвърлянето на последните искания.
По този начин Съдът на публичната служба не е допуснал грешка при прилагане на правото.
Видно от точки 51—74 по-горе, Съдът на публичната служба е бил длъжен да отхвърли предявените в първоинстанционното производство искания за отмяна като недопустими, тъй като са насочени срещу акт, който не е увреждащ. Предвид това в точка 111 от обжалваното съдебно решение Съдът на публичната служба правилно приема, че исканията на жалбоподателите за обезщетение за имуществените вреди, дори и да се установи, че са тясно свързани с исканията за отмяна, във всички случаи следва да бъдат отхвърлени поради отхвърлянето на последните искания. Ето защо, дори и първото твърдение на жалбоподателите за нарушение — а именно че Съдът на публичната служба допуснал грешка, като не взел предвид наличието на пряка връзка между тези искания и исканията за обезщетение за имуществени вреди — да бъде прието за основателно, Съдът на публичната служба не може да бъде упрекван, че е отхвърлил тези искания.
Поради това третото основание следва да се отхвърли.
По жалбата в първоинстанционното производство
Съгласно член 4 от Регламент (ЕС, Евратом) 2016/1192 на Европейския парламент и на Съвета от 6 юли 2016 година за прехвърляне на Общия съд на компетентността да разглежда като първа инстанция спорове между Европейския съюз и неговите служители (
ОВ L 200, 2016 г., стр. 137
), когато Общият съд отмени решение на Съда на публичната служба, но приеме, че фазата на производството позволява разрешаването на спора, самият състав, разглеждащ жалбата, се произнася по спора. Настоящият случай е такъв.
В самото начало следва да се припомни, че обжалваното съдебно решение не е отменено в частта, в която Съдът на публичната служба не отхвърля като недопустими предявените в първоинстанционното производство искания за отмяна. Както обаче беше установено в точки 76—85 по-горе, обжалваното съдебно решение е основателно в частта, в която отхвърля исканията на жалбоподателите за обезщетение на претърпените имуществени вреди. Що се отнася до отхвърлянето от Съда на публичната служба на исканията на жалбоподателите за обезщетение на претендираните неимуществени вреди, то въобще не е оспорено в настоящото производство (вж. т. 45 по-горе).
В този смисъл Общият съд следва да се произнесе с окончателно решение единствено по предявените в първоинстанционното производство искания за отмяна. С оглед на мотивите, изложени в точки 49—75 по-горе, тези искания следва да бъдат обявени за недопустими.
По съдебните разноски
Съгласно член 211, параграф 2, от Процедурния правилник, когато жалбата е неоснователна или когато е основателна и Общият съд реши спора, той се произнася по съдебните разноски. Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник, който се прилага по отношение на производството по обжалване по силата на член 211, параграф 1 от същия правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Съгласно обаче член 211, параграф 4 от Процедурния правилник в производствата по жалби, подадени от длъжностни лица или други служители на институция, Общият съд може, в отклонение от член 134, параграф 1 от същия правилник, да разпредели съдебните разноски между страните по справедливост.
В случая жалбоподателите са загубили делото както относно производството по обжалване, така относно първоинстанционното производство и CEPOL е поискала те да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски. Въпреки това Общият съд счита, че с оглед на всички обстоятелства по случая справедливостта налага всяка от страните да понесе направените от нея съдебни разноски във всяко едно от двете производства.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (състав по жалбите)
реши:

1)
Отменя решението на Съда на публичната служба на Европейския съюз (трети състав) от 11 април 2016 г., FN и др./CEPOL (F‑41/15 DISS II) в частта, в която не е обявило за недопустими предявените от FN, FP и FQ искания за отмяна.

2)
Отхвърля исканията за отмяна, предявени от FN, FP и FQ пред Съда на публичната служба по дело F‑41/15 DISS II.

3)
Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.

4)
FN, FP и FQ, от една страна, и Агенцията на Европейския съюз за обучение в областта на правоприлагането (CEPOL), от друга страна, понасят направените от тях съдебни разноски в производството по обжалване и в първоинстанционното производство.

Jaeger
Van der Woude
Frimodt Nielsen
Jaeger Kanninen
Gratsias
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 25 октомври 2018 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.