CELEX: 62015TJ0249
Europos Sąjungos prekių ženklas
Protesto procedūra
Vaizdinio Europos Sąjungos prekių ženklo QUILAPAYÚN paraiška
Santykinis atmetimo pagrindas
Plačiai žinomas prekių ženklas
Reglamento (EB) Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar
Reglamento (ES) 2017/1001 8 straipsnio 1 dalies c punktas)
Prekių ženklo savininkas

Ginčo aplinkybės
2010 m. rugsėjo 16 d. Eduardo Carrasco Pirard ir kitos procedūros Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO) apeliacinėje taryboje šalys, kurių vardai ir pavardės nurodyti priede (toliau – pareiškėjai), remdamiesi iš dalies pakeistu 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 78, 2009, p. 1
; pakeistas 2017 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) 2017/1001 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 154, 2017, p. 1
), pateikė EUIPO paraišką įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklą.
Prekių ženklas, kurį buvo prašoma įregistruoti, yra šis vaizdinis žymuo:
Prekės ir paslaugos, kurioms buvo prašyta registracijos, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 9, 16 ir 41 klasėms ir pagal kiekvieną iš šių klasių atitinka tokį aprašymą:
–
9 klasė: „Moksliniai, navigaciniai, geodeziniai, fotografiniai, kinematografiniai, optiniai, svėrimo, matavimo, signalizacijos, tikrinimo (priežiūros), gelbėjimo ir mokymo aparatai ir prietaisai; elektros praleidimo, perjungimo, transformavimo, akumuliavimo, reguliavimo ir valdymo aparatai ir prietaisai; garso ar vaizdo įrašymo, perdavimo ar atkūrimo aparatūra; magnetinės duomenų laikmenos, įrašomieji diskai; pardavimo automatai ir monetinių aparatų mechanizmai; kasos aparatai, skaičiavimo mašinos, duomenų apdorojimo įrenginiai ir kompiuteriai; ugnies gesinimo aparatai“,
–
16 klasė: „Popierius, kartonas ir prekės iš šių medžiagų, nepriskirtos prie kitų klasių; spaudiniai; įrišimo medžiagos; nuotraukos; raštinės reikmenys; klijai raštinės arba buities reikmėms; dailininkų medžiagos; dažų teptukai; rašomosios mašinėlės ir biuro reikmenys (išskyrus baldus); mokomoji medžiaga (išskyrus aparatus); plastikinės pakavimo medžiagos (nepriskirtos prie kitų klasių); spaustuvinis šriftas; spaustuvinės klišės“,
–
41 klasė: „Švietimas; mokymas; pramogos; sportinė ir kultūrinė veikla“.
Europos Sąjungos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 2010 m. rugsėjo 27 d.
Bendrijos prekių ženklų biuletenyje
Nr. 181/2010.
2010 m. gruodžio 27 d. ieškovas JT, remdamasis Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsniu (dabar – Reglamento 2017/1001 46 straipsnis), pateikė protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo registracijos šio sprendimo 3 punkte nurodytoms prekėms ir paslaugoms.
Protestas buvo grindžiamas šiais ankstesniais prekių ženklais:
–
Toliau pavaizduotas Europos Sąjungoje plačiai žinomas prekių ženklas, kiek jis susijęs su 41 klasės paslaugomis „muzikos grupė“:
–
Toliau pavaizduotas Prancūzijos prekių ženklas, 1998 m. birželio 22 d. įregistruotas numeriu 98738516, kiek jis susijęs su 9, 16 ir 41 klasės prekėmis ir paslaugomis:
–
Toliau pavaizduotas Prancūzijos prekių ženklas, 2002 m. gruodžio 24 d. įregistruotas numeriu 801761, kiek jis susijęs su 9, 16 ir 41 klasės prekėmis ir paslaugomis:
Grindžiant protestą buvo remiamasi Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose (dabar – Reglamento 2017/1001 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktai) nurodytais pagrindais.
2013 m. gruodžio 2 d. sprendimu protestų skyrius, remdamasis vieninteliu ankstesniu plačiai žinomu prekių ženklu, iš dalies tenkino protestą ir atmetė prekių ženklo paraišką dėl 9 klasės prekių „magnetinės duomenų laikmenos, įrašomieji diskai“ ir 41 klasės paslaugų „pramogos; sportinė ir kultūrinė veikla“. Jis nusprendė, kad ieškovo pateikti įrodymai įrodo, jog ankstesnis neregistruotas prekių ženklas buvo plačiai žinomas kaip muzikos grupės pavadinimas ir nuosekliai naudotas Sąjungoje, ypač Ispanijoje. Be to, jo manymu, pirma, prekių ženklai, dėl kurių kilo ginčas, buvo skirti žymėti 41 klasės „pramogas“, ir, antra, prašomu įregistruoti prekės ženklu žymimi 9 klasės „magnetinės duomenų laikmenos, įrašomieji diskai“ ir 41 klasės sportinė ir kultūrinė veikla buvo panašios į ankstesnio prekių ženklo žymimas paslaugas. Todėl atsižvelgęs į žymenų, dėl kurių kilo ginčas, panašumą ir į minėtų prekių bei paslaugų tapatumą arba panašumą, Protestų skyrius padarė išvadą, kad yra tikimybė supainioti prekių ženklus, kiek tai susiję su šiomis prekėmis ir paslaugomis.
2014 m. sausio 29 d. pareiškėjai, remdamiesi Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniais (dabar – Reglamento 2017/1001 66–71 straipsniai), pateikė EUIPO apeliaciją dėl Protestų skyriaus sprendimo.
2015 m. kovo 13 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT pirmoji apeliacinė taryba panaikino Protestų skyriaus sprendimą ir atmetė visą protestą. Ji nurodė, kad protestas nagrinėjamas remiantis vieninteliu ankstesniu plačiai žinomu prekių ženklu, nes Prancūzijos prekių ženklo registracija Nr. 98738516, o vėliau ir tarptautinio prekių ženklo registracija Nr. 801761, buvo pripažintos negaliojančiomis. Be to, ji konstatavo ne tik tai, kad ieškovas nepateikė įrodymo, jog jis buvo ankstesnio plačiai žinomo prekių ženklo „tikrasis savininkas“, bet ir tai, kad ir pareiškėjai tvirtino esą šio prekių ženklo savininkai. Apeliacinė taryba pridūrė, kad pagal Reglamentą Nr. 207/2009 jai nesuteikiama kompetencijos nustatyti ankstesnio neregistruoto plačiai žinomo prekių ženklo savininko statuso; šis klausimas priskirtas kompetentingo nacionalinio teismo jurisdikcijai.
Procesas ir šalių reikalavimai
2015 m. gegužės 15 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo ieškovo prašymą suteikti jam nemokamą teisinę pagalbą. 2015 m. spalio 29 d. nutartimi Bendrojo Teismo pirmininkas suteikė ieškovui nemokamą teisinę pagalbą.
2015 m. rugpjūčio 6 d. raštu Bendrasis Teismas ieškovui priminė, kad per nemokamos teisinės pagalbos suteikimo procedūrą jam buvo užtikrintas anonimiškumas, ir pasiteiravo, ar jis pageidautų, kad anonimiškumas taip pat būtų užtikrintas nagrinėjant pagrindinę bylą. Ieškovui sutikus, Bendrojo Teismo ketvirtosios kolegijos pirmininkas 2015 m. rugpjūčio 28 d. nutartimi nutarė užtikrinti jo anonimiškumą nagrinėjamoje byloje.
Ieškovas Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti ginčijamą sprendimą,
–
atmesti prašomo prekių ženklo paraišką 9, 25 ir 41 klasių prekėms ir paslaugoms.
EUIPO Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį,
–
priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Šalių argumentai
Grįsdamas ieškinį ieškovas nurodo vienintelį pagrindą, grindžiamą klaida, padaryta aiškinant ir taikant Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 2 dalies c punktą (dabar – Reglamento 2017/1001 8 straipsnio 2 dalies c punktas), siejamą su peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1883 m. kovo 20 d. Paryžiaus konvencijos dėl pramoninės nuosavybės saugojimo (toliau – Paryžiaus konvencija) 6bis straipsnio 1 dalimi.
Ieškovas tvirtina, pirma, kad iš kartu aiškinamų Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 2 dalies c punkto ir 8 straipsnio 1 dalies b punkto nuostatų matyti, kad norint pateikti protestą, reikia įvykdyti dvi sąlygas, tai yra, pirma, prekių ženklas, kuriuo grindžiamas protestas, turi būti plačiai žinomas atitinkamoje teritorijoje prekių ženklo paraiškos pateikimo momentu ir, antra, turi būti galimybė suklaidinti tos teritorijos, kurioje ankstesnis prekių ženklas saugomas, visuomenę dėl abiejų prekių ženklų tapatumo arba panašumo ir dėl šiais dviem prekių ženklais žymimų prekių ar paslaugų tapatumo arba panašumo. Pasak ieškovo, nagrinėjamu atveju šios dvi sąlygos įvykdytos.
Be kita ko, ieškovas remiasi
Oficina Española de Patentes y Marcas
(Ispanijos patentų ir prekių ženklų biuras), kuris atsisakė jo naudai registruoti nacionalinį prekių ženklą QUILAPAYÚN,
Instituto nacional de propiedad industrial
(INAPI, nacionalinis pramoninės nuosavybės institutas, Čilė) sprendimu ir
Sociedad chilena del derecho de autor
(SCD, Čilės autorių teisių organizacija) pažyma, grįsdamas argumentą, jog prašomas įregistruoti prekių ženklas negali būti įregistruotas pareiškėjų naudai, nes žymuo QUILAPAYÚN yra susijęs su asmenų grupe, kuriai priklauso ir jis pats, ir pareiškėjai.
Taigi, ieškovas teigia, kad Protestų skyrius teisingai aiškino Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punkto, siejamo su to paties reglamento 8 straipsnio 2 dalies c punktu, ir Paryžiaus konvencijos 6bis straipsnio nuostatas, kai atsisakė įregistruoti prašomą įregistruoti prekių ženklą vien pareiškėjų naudai, remdamasis tuo, kad egzistavo Europos Sąjungoje ir ypač Ispanijoje plačiai žinomas ankstesnis prekių ženklas, kurio jis yra savininkas. Šiuo klausimu ieškovas nurodo, kad tik jis vienas yra išlaikęs pastovius komercinius, verslo ir meno ryšius naudodamas žymenį QUILAPAYÚN.
Ieškovas priduria, kad prekių ženklas QUILAPAYÚN 1998 m. buvo įregistruotas Prancūzijoje, vėliau, 2003 m., Prancūzijos teismai jo registraciją pripažino negaliojančia. Šiuo klausimu ieškovas teigia, kad Prancūzijos teismai padarė rimtą vertinimo klaidą, kai nacionalinio prekių ženklo registraciją pripažino negaliojančia, ir kad bet kuriuo atveju šis sprendimas susijęs tik su Prancūzijos teritorija.
Ieškovas taip pat nurodo, kad 2002 m. jis įregistravo prekių ženklą QUILAPAYÚN Pasaulinėje intelektinės nuosavybės organizacijoje (PINO) ir kad ši registracija galiojo iki 2012 m. gruodžio 24 d., o pareiškėjai nepareiškė protesto dėl šios registracijos.
Prekių ženklų QUILAPAYÚN registracija Prancūzijoje ir PINO rodo ieškovo ketinimą apsaugoti žymenį QUILAPAYÚN dar prieš pareiškėjams susiburiant į naują muzikos grupę 2003 m.
Kadangi nėra prekių ženklo arba pavadinimo bendros nuosavybės reglamentavimo ir atsižvelgiant į tai, kad ieškovo vadovaujama muzikos grupė nuo to laiko, kai ją paliko pareiškėjai, toliau veikė vardu QUILAPAYÚN visų pirma pagal „draugišką susitarimą“, pareiškėjai, kurie 2003 m. sukūrė naują muzikos grupę, neturėjo naudoti žymens QUILAPAYÚN, kad būtų išvengta visuomenės ir žiniasklaidos priemonių klaidinimo.
Be to, ieškovas nurodo, kad prieš sukurdami naują grupę 2003 m. pareiškėjai užsiėmė su muzika visai nesusijusia veikla, gyveno labai įvairiose pasaulio kraštuose, susitikdavo daugiausiai per atostogas tam, kad surengtų vieną kitą koncertą, pasinaudodami užtikrinta, į kitus meno renginius susirinkusia publika, susiburdavo įvairiausios sudėties, taip pat su vaikais, ir nesukūrė jokio reikšmingo kūrinio naudodami pavadinimą QUILAPAYÚN.
Kalbant apie ieškovą, pažymėtina, kad jis ne tik palaikė išimtinius ryšius su įrašų studija pavadinta QUILAPAYÚN, taip pat komercinius, verslo ir meno ryšius naudodamas žymenį QUILAPAYÚN; ir įvairios spaudos straipsnių iškarpos irgi įrodo, kad ankstesnis prekių ženklas buvo nepertraukiamai naudojamas, bent jau Ispanijoje, ir plačiai žinomas. Jis yra vienintelis pradinės grupės narys, jau daugiau kaip 40 metų nuolat keliaujantis po pasaulį, daugiausia Europą ir Ispaniją, naudodamas pavadinimą QUILAPAYÚN. Nuo 1988 iki 2003 m. jis taip pat išplatino tris kompaktines plokšteles ir du kūrinių rinkinius, kuriuos abu labai gerai sutiko publika ir kritika. Pažymėtina, kad visus šiuos metus pareiškėjai grupei nepriklausė.
Pirmiausia EUIPO pažymi, kad ieškovas neginčija ginčijamo tos sprendimo dalies, kurioje nuspręsta, kad protestas negali būti grindžiamas ankstesniais Prancūzijos ir tarptautiniu prekių ženklais.
Toliau EUIPO teigia, kad būtinos sąlygos protestui pareikšti nėra vien numatytosios Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnyje. Protestą pareiškęs asmuo taip pat turi įvykdyti 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglament[ui] (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (
OL L 303, 1995, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 17 sk., 1 t., p. 189), 19 taisyklės 2 dalies b punkte (dabar – 2017 m. gegužės 18 d. Komisijos deleguotojo reglamento (ES) 2017/1430, kuriuo papildomas Reglamentas Nr. 207/2009 ir panaikinami [r]eglamentai Nr. 2868/95 ir (EB) Nr. 216/96 (
OL L 205, 2017, p. 1
), 7 straipsnio 2 dalies b punktas) ir Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsnio 1 dalies a punkte (dabar – Reglamento 2017/1001 46 straipsnio 1 dalies a punktas) nustatytas sąlygas, pagal kurias protestą pareiškęs asmuo privalo pateikti įrodymų, kad turi teisę pareikšti protestą. Vadinasi, protestą pareiškęs asmuo turėjo ne tik įrodyti ankstesnio prekių ženklo žinomumą, bet ir savo kaip šio prekių ženklo savininko statusą.
Be to, EUIPO konstatuoja, kad pareiškėjai neginčijo ankstesnio prekių ženklo žinomumo.
EUIPO taip pat nurodo, kad ieškovo argumentai, skirti įrodyti, jog jis yra ankstesnio prekių ženklo savininkas, daugiausia susiję su prekių ženklo žinomumu, grindžiamu nacionalinių prekių ženklų tarnybų ir teismų sprendimais, komerciniais, verslo ir meno ryšiais, kuriuos jis palaikė, siekdamas išlaikyti žymenį QUILAPAYÚN, ir registracijomis, skirtomis šiam žymeniui apsaugoti.
EUIPO teigia, kad nei ieškovas, nei pareiškėjai nėra išimtiniai prekių ženklo QUILAPAYÚN savininkai. Atvirkščiai, iš ieškovo nurodomų nacionalinių tarnybų ir teismų sprendimų, taip pat cituojamos jurisprudencijos matyti, kad jis negali remtis jokia išimtine teise į ankstesnį prekių ženklą. Per teismo posėdį atsakydama į Bendrojo Teismo klausimą EUIPO konstatavo, kad ankstesnio prekių ženklo bendros nuosavybės klausimo nebuvo keliama EUIPO ir kelti šį klausimą pirmą kartą Bendrajame Teisme per vėlu.
Ieškovo pateikti dokumentai neįrodo pareiškėjų sutikimo, kad jam vieninteliam tektų ankstesnio prekių ženklo išimtinio savininko statusas. Komerciniai, verslo ir meno ryšiai, kuriuos ieškovas palaikė, siekdamas užtikrinti ankstesnio prekių ženklo tęstinumą, savaime neįrodo, kad jis yra išimtinis šio prekių ženklo savininkas. Visi žymenį QUILAPAYÚN atitinkantys įregistruoti prekių ženklai buvo panaikinti ir visos šio žymens registracijos paraiškos atmestos.
Taigi, pasak EUIPO, Apeliacinė taryba teisingai nusprendė atmesti protestą kaip nepagrįstą pagal Reglamento Nr. 2868/95 20 taisyklės 1 dalį (dabar – Deleguotojo reglamento 2017/1430 8 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnis).
Galiausiai EUIPO priduria, kad pareiškėjai prekių ženklą galėjo naudoti, tačiau neturėjo teisės jo įregistruoti, todėl netenka prasmės bet koks argumentas, susijęs su bendru prekių ženklo naudojimu. EUIPO nuomone, vienintelis klausimas, dėl kurio Apeliacinė taryba turėjo nuspręsti, buvo tai, ar ieškovas turėjo išimtines teises į ankstesnį prekių ženklą, kad galėtų pareikšti protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo registracijos. Į klausimą atsakius neigiamai, protestas galėjo būti tik atmestas, ir tai neturėjo įtakos pareiškėjų prašomo įregistruoti prekių ženklo registracijos galiojimui. EUIPO nuomone, nuspręsti dėl savininko statuso ir dėl teisės prašyti įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklą gali tik teismas. Kadangi Reglamento Nr. 207/2009 101 straipsnio 2 dalyje (dabar – Reglamento 2017/1001 129 straipsnio 2 dalis) nenumatyta galimybės pareikšti ieškinį dėl prekių ženklo savininko statuso pripažinimo, turi būti taikoma nacionalinė teisė.
Bendrojo Teismo vertinimas
Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose nustatyta:
„1.   Ankstesnio prekių ženklo savininkui užprotestavus, prekių ženklas, kurį įregistruoti buvo paduota paraiška, neregistruojamas:
a)
jeigu jis yra tapatus ankstesniam prekių ženklui, o prekės ar paslaugos, kurioms prašoma jį įregistruoti, yra tapačios prekėms ar paslaugoms, kurioms ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas;
b)
jeigu dėl savo panašumo į ankstesnį prekių ženklą ar tapatumo jam arba dėl prekių ar paslaugų, kurioms prekių ženklai yra skirti, panašumo ar tapatumo yra galimybė suklaidinti visuomenę toje teritorijoje, kurioje ankstesnis prekių ženklas yra apsaugotas; suklaidinimo galimybė apima ir galimybę sieti su ankstesniu prekių ženklu.“
Remiantis Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 2 dalies c punktu, „ankstesni prekių ženklai“ apibrėžiami kaip prekių ženklai, kurie paraiškų įregistruoti Bendrijos prekių ženklą padavimo dieną arba atitinkamais atvejais – prašymo suteikti prioritetą paraiškai įregistruoti Bendrijos prekių ženklą pateikimo dieną Paryžiaus konvencijos 6bis straipsnyje vartojamų žodžių „plačiai žinomi“ prasme valstybėje narėje yra plačiai žinomi.
Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsnio 1 dalies a punkte numatyta, kad to paties reglamento 8 straipsnio 1 dalyje numatytu atveju paduoti protestą dėl Europos Sąjungos prekių ženklo įregistravimo gali „8 straipsnio 2 dalyje nurodyti ankstesnių prekių ženklų savininkai“.
Reglamento Nr. 2868/95 19 taisyklės 2 dalyje nustatyta:
„[P]rotestą reiškianti šalis pateikia faktus, įrodymus ar argumentus apie ankstesnio ženklo arba ankstesnės teisės egzistavimą, galiojimą bei apsaugos apimtį, o taip pat įrodymą, pagrindžiantį jo įgaliojimus pateikti protestą. Protestą reiškianti šalis pateikia šiuos įrodymus:
<…>
b)
jei protestas grindžiamas plačiai žinomu ženklu, kaip apibrėžta [r]eglamento 8 straipsnio 2 dalies c punkte – įrodymus, jog šis ženklas yra plačiai žinomas atitinkamoje teritorijoje.“
Reglamento Nr. 2868/95 20 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad jeigu protestą reiškiantis asmuo neįrodė jo ankstesnio ženklo arba ankstesnės teisės egzistavimo, galiojimo ir apsaugos apimties, taip pat savo teisės pateikti protestą, protestas atmetamas kaip nepagrįstas.
Iš šio sprendimo 33–37 punktuose cituotų nuostatų matyti, jog tam, kad galėtų pareikšti protestą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalį, grindžiamą plačiai žinomu prekių ženklu, kaip tai suprantama pagal minėto reglamento 8 straipsnio 2 dalies c punktą, protestą pareiškiantis asmuo turi įrodyti, kad prekių ženklas yra plačiai žinomas valstybėje narėje, kaip tai suprantama pagal Paryžiaus konvencijos 6bis straipsnį, ir kad jis yra jo savininkas.
Šioje byloje ieškovas pareiškė protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo registracijos, grindžiamą trimis ankstesniais prekių ženklais (žr. šio sprendimo 6 punktą). Protestų skyrius ir Apeliacinė taryba protestą nagrinėjo tik tiek, kiek jis buvo grindžiamas neregistruotu plačiai žinomu prekių ženklu; šalys to neginčija ir tam reikia pritarti, atsižvelgiant į Prancūzijos prekių ženklo registracijos pripažinimą negaliojančia ir atitinkamai į tarptautinio prekių ženklo padarinių panaikinimą.
Dėl sąlygos susijusios su ankstesnio prekių ženklo žinomumu, pažymėtina, kad Apeliacinė taryba pakartojo Protestų skyriaus vertinimą, jog ankstesnis prekių ženklas yra žinomas Sąjungoje ir ypač Ispanijoje, o to pareiškėjai neginčija.
Apeliacinės tarybos atliktas tyrimas buvo skirtas vien klausimui, ar ieškovas buvo ankstesnio prekių ženklo savininkas, taigi, ar jis galėjo pareikšti protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo registracijos. Apeliacinė taryba nusprendė, kad ieškovas nepateikė įrodymo, jog yra „tikrasis“ ankstesnio prekių ženklo savininkas, maža to, ir pareiškėjai tvirtino esą šio prekių ženklo savininkai. Apibendrinant pažymėtina, jog Apeliacinė taryba teigia, kad ieškovas neįrodė esantis „išimtinis“ ankstesnio prekių ženklo savininkas; tai EUIPO patvirtino atsakyme į ieškinį ir per teismo posėdį.
Šiuo klausimu, pirma, reikia priminti, kad neregistruoto prekių ženklo, koks šioje byloje yra ankstesnis prekių ženklas, nuosavybės įrodymui taikomos specialios sąlygos. Tarkime, ieškovas negali pateikti pažymos apie prekių ženklo, kuriuo grindžiamas protestas, paraiškos pateikimą arba jo registraciją, kad įrodytų, jog yra šio prekių ženklo savininkas. Jis turi pateikti įrodymą, kad dėl ankstesnio neregistruoto prekių ženklo naudojimo įgijo teisių į jį (šiuo klausimu žr. 2012 m. sausio 18 d. Sprendimo Tilda Riceland Private / VRDT – Siam Grains (BASmALI),
T‑304/09
,
EU:T:2012:13
,
punktą).
Be kita ko, Bendrojo Teismo per posėdį paklaustas ieškovas tvirtino, jog protesto procedūros taisyklėse nenumatyta, kad būtina įrodyti plačiai žinomo ankstesnio prekių ženklo savininko statusą pateikiant oficialų dokumentą, iš kurio būtų matyti, jog tam tikras asmuo yra šio prekių ženklo savininkas, nes šis prekių ženklas nebuvo įregistruotas. Jis teigė, kad pateikė įrodymų, jog naudojo plačiai žinomą ankstesnį prekių ženklą, todėl galima nustatyti jo ir šio prekių ženklo ryšį.
Reikia konstatuoti, kad Apeliacinė taryba nenagrinėjo šių įrodymų, kad ieškovas naudojo ankstesnį prekių ženklą. Ji tik teigė, kad ieškovas nepateikė įrodymo, jog buvo jo savininkas, ir be kita ko pažymėjo, kad ir pareiškėjai tvirtino esą šio prekių ženklo savininkai.
Taigi, Apeliacinės tarybos nuomone, kadangi ieškovas nesugebėjo įrodyti, jog buvo išimtinis ankstesnio prekių ženklo savininkas, atsižvelgiant į pateiktus įrodymus ir į tai, jog ir pareiškėjai tvirtino esą jo savininkai, jis negalėjo pareikšti protesto, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalį.
Vis dėlto iš jokios šio sprendimo 33–37 punktuose cituotos nuostatos nematyti, kad asmuo, kuris pareiškia protestą pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 2 dalies c punktą, turėtų įrodyti esąs „išimtinis“ plačiai žinomo neregistruoto ankstesnio prekių ženklo, kuriuo grindžiamas jo protestas, savininkas. Iš Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsnio, Reglamento Nr. 2868/95 19 taisyklės 2 dalies ir 20 taisyklės 1 dalies nuostatų matyti, kad protestą pareiškęs asmuo turi įrodyti, jog yra įgijęs pakankamai teisių į plačiai žinomą neregistruotą ankstesnį prekių ženklą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 2 dalies c punktą, kad galėtų būti laikomas šio prekių ženklo savininku, o tai nereiškia, kad jis turi įrodyti esąs išimtinis jo savininkas.
Beje, Reglamento Nr. 2868/95 15 taisyklės 1 dalyje (dabar – Deleguotojo reglamento 2017/1430 2 straipsnio 1 dalis) numatyta, kad „[j]ei ankstesnis ženklas ir (arba) ankstesnė teisė priklauso daugiau kaip vienam savininkui (bendra nuosavybė), protestas gali būti paduotas bet kurio iš jų arba visų“, o tai, kaip per teismo posėdį patvirtino EUIPO, leidžia kiekvienam ankstesnio prekių ženklo bendrasavininkiui prieštarauti dėl prašomo prekių ženklo registracijos.
Šiuo klausimu reikia pasakyti, kad jeigu būtų reikalaujama būti išimtiniu ankstesnio prekių ženklo savininku, nei ieškovas, nei pareiškėjai negalėtų pareikšti protesto dėl žymens QUILAPAYÚN registracijos trečiojo asmens naudai, nebent šiai registracijai prieštarautų visi kartu, nes visi jie tvirtina esą šio žymens savininkai.
Pažymėtina, jog tai, kad ieškovas įgijo teisių į neregistruotą ankstesnį prekių ženklą, leidžia jam pareikšti protestą dėl prašomo įregistruoti prekių ženklo registracijos, neatsižvelgiant į tai, ar kiti asmenys, įskaitant pareiškėjus, taip pat yra įgiję teisių į šį prekių ženklą dėl to, kad jį taip pat galbūt naudojo.
Taigi manytina, jog reikalaudama, kad ieškovas įrodytų esąs išimtinis ankstesnio prekių ženklo savininkas, ir nenagrinėdama, ar pakaktų to, kad jis būtų jo bendrasavininkis, Apeliacinė taryba padarė teisės klaidą.
Šios išvados negali paneigti EUIPO argumentas, jog ieškovas pirmą kartą Bendrajame Teisme nurodė, kad yra ankstesnio prekių ženklo bendrasavininkis. Primintina, kad Protestų skyrius ieškovo protestą tenkino, nenagrinėjęs ankstesnio prekių ženklo nuosavybės klausimo. Be kita ko, kadangi Protestų skyriaus sprendimas buvo jam palankus, ieškovas nepadavė apeliacijos dėl šio sprendimo. Tiesa, kaip per teismo posėdį nurodė EUIPO, pareiškėjai dėl Protestų skyriaus sprendimo Apeliacinei tarybai paduotoje apeliacijoje ginčijo ieškovo, kaip ankstesnio prekių ženklo savininko, statusą. Vis dėlto, nors ieškovas savo pastabose Apeliacinėje taryboje nesirėmė Reglamento Nr. 2868/95 15 taisykle, jis neatmetė, kad ankstesnis prekių ženklas galėtų turėti kelis savininkus. Šiuo klausimu jis nurodė, jog nesant aiškaus sprendimo dėl „prekių ženklo bendros nuosavybės“, susikūrė dvi muzikos grupės, kurių kiekviena pretendavo į žymenį QUILAPAYÚN. Tokiomis aplinkybėmis EUIPO negali tvirtinti, kad bendros nuosavybės sąvoka pirmą kartą paminėta Bendrajame Teisme (šiuo klausimu žr. 2017 m. balandžio 6 d. Sprendimo Nanu-Nana Joachim Hoepp / EUIPO – Fink (NANA FINK),
T‑39/16
,
EU:T:2017:263
,
ir
punktus).
Vadinasi reikia pritarti vieninteliam pagrindui ir panaikinti ginčijamą sprendimą. Be to, dėl ieškovo reikalavimo, kad Bendrasis Teismas atmestų prašomo įregistruoti prekių ženklo paraišką 9 ir 41 klasių prekėms ir paslaugoms, primintina, kad pagal Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 3 dalį (dabar – Reglamento 2017/1001 72 straipsnio 3 dalis) Bendrajam Teismui pripažįstama sprendimų pakeitimo kompetencija nereiškia, kad jam suteikiama teisė atlikti vertinimą, dėl kurio ta Apeliacinė taryba dar nepriėmė pozicijos. Todėl sprendimų pakeitimo kompetencija turi būti naudojamasi iš esmės tik tais atvejais, kai patikrinęs Apeliacinės tarybos atliktą vertinimą Bendrasis Teismas, remdamasis nustatytomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, gali nustatyti, kokį sprendimą turėjo priimti Apeliacinė taryba (2011 m. liepos 5 d. Sprendimo Edwin / VRDT,
C‑263/09 P
, Rink.,
EU:C:2011:452
,
punktas). Šiuo klausimu pažymėtina, kad Apeliacinė taryba ginčijamą sprendimą grindė tik tuo, kad ieškovas neįrodė, jog buvo išimtinis ankstesnio prekių ženklo savininkas, ir nenagrinėjo, ar pakanka to, kad jis yra bendrasavininkis. Tokiomis aplinkybėmis šioje byloje Bendrasis Teismas neturi nagrinėti argumentų, susijusių su ieškovo įgytomis teisėmis į neregistruotą ankstesnį prekių ženklą. Todėl reikia atmesti šiais argumentais grindžiamą ieškovo prašymą pakeisti ginčijamą sprendimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo.
Šioje byloje ieškovas, kuris bylą laimėjo, nereikalavo atlyginti bylinėjimosi išlaidų.
Taigi reikia nurodyti kiekvienai šaliai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Panaikinti 2015 m. kovo 13 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam dizainui) (VRDT) pirmosios apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 354/2014‑2).

2.
Atmesti likusius ieškinio reikalavimus.

3.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Paskelbta 2017 m. gruodžio 11 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: ispanų.
(
)	Kitų procedūros EUIPO apeliacinėje taryboje šalių sąrašas pridedamas tik prie šalims įteikiamos versijos.