CELEX: 62018CJ0737
Apelācija
Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonds (ELGF)
Eiropas Lauksaimniecības fonds lauku attīstībai (ELFLA)
No Eiropas Savienības finansējuma izslēgti izdevumi
Portugāles Republikas izdevumi

Apelācijas sūdzībā Portugāles Republika lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2018. gada 26. septembra spriedumu Portugāle/Komisija (T‑463/16, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2018:606
), ar kuru [Vispārējā tiesa] noraidīja tās prasību atcelt Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2016/1059 (2016. gada 20. jūnijs), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) (
OV 2016, L 173, 59. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ciktāl šis lēmums uz to attiecas.
Atbilstošās tiesību normas
Padomes Regulas (EK) Nr. 73/2009 (2009. gada 19. janvāris), ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kā arī groza Regulas (EK) Nr. 1290/2005, (EK) Nr. 247/2006, (EK) Nr. 378/2007 un atceļ Regulu (EK) Nr. 1782/2003 (
OV 2009, L 30, 16. lpp.
), 24. pantā “Sīki izstrādāti noteikumi maksājumu samazināšanai un nepiešķiršanai, ja nav izpildīti savstarpējās atbilstības noteikumi” ir noteikts:
“1.   Sīki izstrādātus noteikumus maksājumu samazināšanai vai nepiešķiršanai, kā minēts 23. pantā, paredz saskaņā ar 141. panta 2. punktā minēto procedūru. Šajā kontekstā ņem vērā konstatētās neatbilstības nopietnību, apjomu, pastāvīgumu un atkārtošanos, kā arī kritērijus, kas izklāstīti šā panta 2., 3. un 4. punktā.
2.   Nolaidības gadījumā samazinājuma procentuālā daļa nepārsniedz 5 % un atkārtotas neatbilstības gadījumā – 15 %.
Pietiekami pamatotos gadījumos dalībvalstis var pieņemt lēmumu nepiemērot samazinājumu, ja konstatēta neatbilstība, bet tās nopietnība, apjoms un pastāvīgums ir uzskatāmi par maznozīmīgiem. Tomēr neatbilstības, kas rada tiešu risku sabiedrības vai dzīvnieku veselībai, nedrīkst uzskatīt par nenozīmīgām.
Ja lauksaimnieks nav nekavējoties novērsis konstatēto neatbilstību, kompetentā iestāde veic vajadzīgos pasākumus, kas attiecīgā gadījumā var būt administratīva pārbaude, lai nodrošinātu, ka lauksaimnieks novērš attiecīgo konstatēto neatbilstību. Lauksaimnieku informē par šādu maznozīmīgu prasību neievērošanu un veicamajām korekcijām.
3.   Tīšas neatbilstības gadījumā samazinājuma procentuālā daļa principā nav mazāka par 20 %, un tās rezultāts var būt maksājuma izslēgšana no vienas vai vairākām atbalsta shēmām, un to var piemērot vienu vai vairākus kalendāros gadus.
4.   Katrā ziņā maksājumu samazinājumu un nepiešķirto maksājumu kopējā summa par vienu kalendāro gadu nepārsniedz kopējo summu, kas minēta 23. panta 1. punktā.”
Komisijas Regulas (EK) Nr. 1122/2009 (2009. gada 30. novembris), ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu [Regulu Nr. 73/2009] attiecībā uz savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu saskaņā ar minētajā regulā paredzētajām tiešā atbalsta shēmām lauksaimniekiem, kā arī, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1234/2007 attiecībā uz savstarpēju atbilstību saskaņā ar vīna nozarē paredzēto atbalsta shēmu (
OV 2009, L 316, 65. lpp.
), 50. pants ir izteikts šādi:
“1.   Kompetentā kontroles iestāde veic pārbaudes uz vietas attiecībā uz prasībām un standartiem, par kuru ievērošanu tā ir atbildīga, attiecībā uz vismaz 1 % visu lauksaimnieku, kas iesnieguši atbalsta pieteikumus saskaņā ar atbalsta shēmām tiešajiem maksājumiem Regulas [Nr. 73/2009] 2. panta d) punkta nozīmē, un par ko attiecīgā kompetentā kontroles iestāde ir atbildīga. Attiecībā arī uz vismaz 1 % visu lauksaimnieku, uz kuriem konkrētajā kalendārajā gadā attiecas savstarpējas atbilstības saistības saskaņā ar [Padomes] Regulas (EK) Nr. 1234/2007 [(2007. gada 22. oktobris), ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (Vienotā TKO regula) (
OV 2007, L 299, 1. lpp.
)] 85.t un 103.z pantu, attiecīgā kompetentā kontroles iestāde pārbauda to prasību un standartu izpildi, par kuru ievērošanu tā ir atbildīga.
Kontroles intensitātes minimumu, kas minēts pirmajā daļā, var sasniegt katras kompetentās kontroles iestādes vai katra tiesību akta vai standarta, vai tiesību aktu vai standartu kopas līmenī. Gadījumos, kad maksājumu aģentūras neveic kontroli, kā to paredz 48. pants, kontroles intensitātes minimumu tomēr var sasniegt katras maksājumu aģentūras līmenī.
Ja attiecīgajiem tiesību aktiem un standartiem piemērojamos tiesību aktos jau ir noteikts kontroles intensitātes minimums, tad to pēc iespējas piemēro pirmajā daļā minētā intensitātes minimuma vietā. Tāpat dalībvalstis var lemt, ka par jebkuriem neatbilstības gadījumiem, kas konstatēti, veicot pārbaudes uz vietas, kuras tiek veiktas ārpus pirmajā daļā minētās izlases un saskaņā ar tiesību aktiem un standartiem piemērojamajiem tiesību aktu noteikumiem, ziņo attiecīgajai kompetentajai kontroles iestādei, kas ir atbildīga par attiecīgo tiesību aktu vai standartu, un šī iestāde veic neatbilstības gadījumu uzraudzību. Piemēro šīs sadaļas noteikumus.
[..]
3.   Ja pārbaudēs uz vietas tiek konstatēta ievērojama neatbilstības pakāpe attiecīgajam tiesību aktam vai standartam, tad nākamajā kontroles periodā uz vietas veicamo pārbaužu skaitu attiecībā uz šo tiesību aktu vai standartu palielina. Saistībā ar konkrētu tiesību aktu kompetentā kontroles iestāde var nolemt ierobežot tādas turpmākās pārbaudes uz vietas, attiecinot tās tikai uz visbiežāk pārkāptajām prasībām.”
Šīs regulas 54. panta 1. punktā ir precizēts:
“Katru saskaņā ar šo nodaļu veiktu pārbaudi uz vietas neatkarīgi no tā, vai attiecīgais lauksaimnieks ir izraudzīts pārbaudei uz vietas saskaņā ar 51. pantu vai to neatbilstību papildu pārbaudei, kas darītas zināmas kompetentajai kontroles iestādei jebkādā citā veidā, ietver kontroles ziņojumā, kas jāizveido kompetentajai kontroles iestādei.
Ziņojumu sadala šādās daļās:
[..]
c)
[..]
Ja noteikumos attiecībā uz attiecīgo prasību vai standartu ir paredzēta izvēles iespēja neturpināt konstatētās neatbilstības izskatīšanu, tad ziņojumā iekļauj attiecīgu norādi. Tas pats attiecas uz gadījumiem, kad dalībvalsts piešķir laikposmu, kurā sasniegt atbilstību nesen ieviestajiem Kopienas standartiem, kā minēts [Padomes] Regulas (EK) Nr. 1698/2005 [(2005. gada 20. septembris) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) (
OV 2005, L 277, 1. lpp.
)] 26. panta 1. punktā, vai laikposmu, kurā jaunajiem lauksaimniekiem sasniegt atbilstību spēkā esošajiem Kopienas standartiem, kā minēts tajā pantā.”
Minētās regulas 71. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Neskarot 77. pantu, ja konstatētā neatbilstība radusies lauksaimnieka nolaidības dēļ, tad piemēro samazinājumu. Tāds samazinājums parasti ir 3 % no 70. panta 8. punktā minētās kopējās summas.
Maksājumu aģentūra, pamatojoties uz novērtējumu, ko sniegusi kompetentā kontroles iestāde kontroles ziņojuma izvērtēšanas daļā saskaņā ar 54. panta 1. punkta c) apakšpunktu, tomēr var nolemt samazināt minēto procentuālo daļu līdz 1 % vai paaugstināt to līdz 5 % no kopsummas, vai 54. panta 1. punkta c) apakšpunkta otrajā daļā minētajos gadījumos nenoteikt nekādus samazinājumus.”
Padomes Regulas (EK) Nr. 1290/2005 (2005. gada 21. jūnijs) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV 2005, L 209, 1. lpp.
) 31. panta 2. punktā bija paredzēts:
“Komisija novērtē summas, kas nav jāatmaksā, ņemot vērā, jo īpaši, konstatētās neatbilstības nozīmīgumu. Komisija attiecīgi ņem vērā pārkāpuma būtību un nopietnību, kā arī Kopienai nodarīto finansiālo kaitējumu.”
Komisijas 2006. gada 9. jūnijā pieņemtā dokumenta AGRI‑2005‑64043 “Komisijas paziņojums par to, kā Komisija ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas procesa kontekstā ir iecerējusi rīkoties saistībā ar konstatētajiem trūkumiem dalībvalstu ieviestajās savstarpējās atbilstības kontroles sistēmās”, 2. punktā ir noteikts:
“Līdz šim brīdim dokuments VI/5330/97 tika pamatā izmantots, atsakot [atmaksāt] izdevumus, kas izriet no tādiem pieteikumiem, kuri ir atzīti par nepieņemamiem valsts atbalsta saņemšanai. Pat ja šo prasību, kas ir izstrādātas [Padomes] Regulas (EK) Nr. 1782/2003 [(2003. gada 29. septembris), ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (
OV 2003, L 270, 1. lpp.
)], III pielikumā, un minētās regulas IV pielikumā esošo normu ievērošana ir nevis pieļaujamības nosacījums (skat. šīs pašas regulas 24. pantu), bet sākumpunkts sankciju noteikšanai, ir jāpiemēro šai ziņā ar šiem diviem nepilnību veidiem saderīga metode. Kā Komisija ir paziņojusi (skat. prezidentūras 2003. gada 18. jūnija galīgā kompromisa C daļas I pielikumu), pamatnormas grāmatojumu noskaidrošanas jomā, kas ieviestas ar [Padomes] Regulu (EK) Nr. 1258/1999 [(1999. gada 17. maijs) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV 1999, L 160, 103. lpp.
)], ir piemērojamas savstarpēji atbilstīgi. Tātad finanšu korekcijām ir jābūt samērīgām ar fondiem radīto risku, ņemot vērā faktu, ka savstarpējās atbilstības noteikumi nav normas pieļaujamības jomā, bet gan tie ir sankciju noteikšanas pamats. Tātad fondiem radītais risks principā tiek novērtēts, pamatojoties nevis uz nepieļaujamo izdevumu risku, bet gan uz finansiālā kaitējuma risku, kāds rodas no sankciju nepiemērošanas.
[..]
Kā pašreiz ir paredzēts dokumentā VI/5330/97, korekciju likme ir jāpiemēro fondiem, attiecībā uz kuriem izdevumi ir radījuši risku. Savstarpējās atbilstības kontekstā tas nozīmē, ka, ja rezultāti tiek noteikti attiecībā pret kompetento iestādi kontroles jomā (specializētas kontroles iestāde vai maksājumu aģentūra), kopējā piešķirtā atbalsta summa tiem lauksaimniekiem, kuri ir jāpārbauda šai iestādei un kam ir pienākums, uz kuru attiecas trūkumi, ir jākoriģē. Šīs korekcijas tiks piemērotas sankciju līmenī, kas tiktu pieņemtas, ja pārbaude būtu tikusi veikta atbilstoši ieteiktajām normām.
[..]”
Dokumenta 3.2.1. punktā ir ietverta šāda rindkopa:
“Summa, kurai piemēro 3.1. punktā noteikto korekcijas likmi, principā tiek novērtēta 10 % apmērā no kopējās atbalsta summas, kas piešķirta ražotājiem, kuriem ir jāpilda savstarpējās atbilstības pienākums. Šie 10 % ir uzskatāmi par reprezentatīvu procentu, ievērojot, ka adekvātu sankciju pārbaudes sistēmā piemērojamo sankciju līmenis paaugstinās konstatētos atkārtotas neatbilstības gadījumos (kurā šis līmenis var sasniegt 15 %) vai tīšas neatbilstības gadījumos (kurā sankcijas principā paaugstinās līdz 20 % no kopējā tiešā atbalsta summas), kas var pat izraisīt vienas vai vairāku valsts atbalsta shēmu izslēgšanu tekošā vai nākošā gada laikā.”
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības priekšvēsturi Vispārējā tiesa ir izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 1.–10. punktā, un šīs tiesvedības vajadzībām to var apkopot šādi.
No 2012. gada 15. līdz 19. oktobrim Komisija veica izmeklēšanu par savstarpējas atbilstības noteikumu pareizu piemērošanu Portugāles Republikā.
Ar 2013. gada 17. janvāra vēstuli Komisija paziņoja Portugāles Republikai savus konstatējumus, atbilstoši kuriem tā uzsvēra, ka konkrēti izdevumi nav veikti, ievērojot Savienības tiesības. Portugāles Republika atbildēja uz šiem konstatējumiem ar 2013. gada 30. aprīļa vēstuli.
Ar 2013. gada 14. novembra vēstuli Komisija uzaicināja Portugāles iestādes uz divpusēju sanāksmi, kura notika 2014. gada 19. februārī un kuras protokolu Komisija nosūtīja Portugāles iestādēm 2014. gada 26. maijā.
2015. gada 26. martā Komisija paziņoja savus secinājumus Portugāles Republikai. Tajos tā uztur savu nostāju, ka 2010.–2012. gadā savstarpējās atbilstības sistēma netika piemērota ar Savienības normām saskaņotā veidā, un piedāvā izslēgt no Savienības finansējuma summu 9533418,92 EUR apmērā.
Ar 2015. gada 7. maija vēstuli Portugāles Republika lūdz uzsākt procedūru saskaņošanas struktūrvienībā. 2015. gada 14. oktobrī šī struktūrvienība secināja, ka nav iespējams saskaņot abu pušu viedokļus.
Ar 2015. gada 14. decembra vēstuli Komisija paziņoja Portugāles iestādēm savu galīgo nostāju.
2016. gada 20. maija kopsavilkuma ziņojumā Komisija rezumēja pēc pārbaudēm, kuras tā veica atbilstības pārbaudes procedūras kontekstā, veikto finanšu korekciju iemeslus.
Ar apstrīdēto lēmumu Komisija izslēdza no Savienības finansējuma summu 8984891,60 EUR apmērā atbilstoši Portugāles Republikas deklarētajiem savstarpēji atbilstīgajiem izdevumiem no 2010. līdz 2012. finanšu gadam.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 22. augustā, Portugāles Republika cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.
Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirzīja sešus šādus pamatus:
–
pirmais pamats ir par pamatojuma trūkumu un Komisijas Regulas (EK) Nr. 885/2006 (2006. gada 21. jūnijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Regulu Nr. 1290/2005 attiecībā uz maksājumu aģentūru un citu struktūru akreditāciju un ELGF un ELFLA grāmatojumu noskaidrošanu (
OV 2006, L 171, 90. lpp.
), 11. panta pārkāpumu;
–
otrais pamats ir par Regulas Nr. 73/2009 24. panta, kā arī Regulas Nr. 1122/2009 54. panta 1. punkta otrās daļas c) apakšpunkta un 71. panta pārkāpumu;
–
trešais pamats ir par Regulas Nr. 1122/2009 26. un 53. panta pārkāpumu;
–
ceturtais – par pamatojuma trūkumu;
–
piektais – par principa
ne bis in idem
pārkāpumu un
–
sestais – par samērīguma principa un Regulas Nr. 1290/2005 31. panta pārkāpumu.
Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja pirmā pamata otro līdz septīto daļu, kā arī piekto un sesto pamatu.
Turklāt Vispārējā tiesa kā neefektīvu noraidīja pirmā pamata pirmo un astoto daļu, kā arī otro līdz ceturto pamatu.
Līdz ar to Vispārējā tiesa prasību noraidīja.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
Portugāles Republika lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
atcelt apstrīdēto lēmumu un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest Portugāles Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.
Par apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirza divus pamatus. Pirmais pamats ir par to, ka Vispārējā tiesa, novērtējot otro pamatu pirmajā instancē, esot pieļāvusi tiesību kļūdu, sniedzot pārsūdzētajā spriedumā pretrunīgu pamatojumu, un neesot ievērojusi tiesiskās paļāvības un tiesiskās drošības principus. Otrais pamats ir par to, ka Vispārējā tiesa, novērtējot sesto pamatu pirmajā instancē, esot pieļāvusi tiesību kļūdu, sniedzot pārsūdzētajā spriedumā pretrunīgu pamatojumu un esot pārkāpusi samērīguma principu.
Pirms pirmā pamata izvērtēšanas ir jāpārbauda otrais apelācijas sūdzības pamats.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Sava otrā apelācijas pamata pamatojumam Portugāles Republika izvirza divas daļas.
Pirmkārt, šī dalībvalsts pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 50. un 51. punktā esot noraidījusi tajā izvirzīto sesto pamatu, tādējādi pieļaujot tiesību kļūdu un sniedzot pretrunīgu pamatojumu.
Šajā ziņā Portugāles Republika atgādina, kā tas arī izriet no dokumenta AGRI‑2005‑64043 2. punkta, ka savstarpējas atbilstības noteikumi ir nevis pieļaujamības noteikumi, bet gan sodu noteikšanas bāze. Turklāt Regulas Nr. 1122/2009 50. punktā esot paredzēta maksimālā savstarpējās atbilstības obligātās kontroles likme. Šī dalībvalsts uzskata, ka no tā izriet, ka risks fondiem ir jānovērtē, pamatojoties uz finanšu zaudējumu risku, ko rada samazinājumu nepiemērošana vai nepiešķiršana, un ka piemērotās finanšu korekcijas aprēķina bāze ir jāveido nevis pēc atbalsta saņēmēju kopējā skaita, bet gan tikai pēc to atbalsta saņēmēju skaita, kas atbilst kontroles likmei, jo tikai tiem tiks piemērotas sankcijas.
Taču, pat ja Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 41. punktā ir skaidri atzinusi atšķirību starp savstarpējās atbilstības noteikumiem un pieļaujamības noteikumiem, tā pēc tam šī sprieduma 46. un 47. punktā esot tos sajaukusi, ļaujot Komisijai piemērot vienotas likmes korekciju visiem atbalsta saņēmējiem, kuriem ir piemērojams savstarpējas atbilstības noteikums. Tātad Vispārējās tiesas spriedumā esot sniegts pretrunīgs pamatojums. Turklāt tā esot kļūdaini piemērojusi pieļaujamības noteikumus, lai gan šī lieta attiecās uz savstarpējo atbilstību, neievērojot šīs pēdējās minētās īpatnības.
Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa esot arī pārkāpusi tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, kā arī normas, kas paredzētas dokumenta AGRI‑2005‑64043 2. punkta 1. un 6. apakšpunktā, Regulas Nr. 1122/2009 50. pantā un Komisijas darba dokumentā DS/2010/29 REV. Proti, lai gan, ievērojot vispirms pirmo no šiem minētajiem dokumentiem un Regulas Nr. 1122/2009 50. pantu, vienotas likmes finanšu korekciju likmi var piemērot tikai 1 % no savstarpējas atbilstības prasībām pakļautiem valsts atbalsta saņēmējiem, Vispārējā tiesa esot turpinājusi to attiecināt uz visiem šiem saņēmējiem. Turklāt saskaņā ar otro no šiem dokumentiem, kuru Komisija, pieņemot apstrīdēto lēmumu, neesot ņēmusi vērā, pat obligātās pārbaudes sistēmas ietvaros maksimālā likme ir 20 % no visiem lauksaimniekiem.
Otrkārt, Portugāles Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi samērīguma principu un pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 43. punktā secinādama, ka risks fondiem nav ierobežojams tikai līdz kontrolizlasei. Proti, korekciju priekšmets esot nevis sodīt attiecīgo dalībvalsti, bet gan pēc iespējas atlīdzināt iespējamo finansiālo kaitējumu. Tādējādi, kā izriet no pirmās daļas ietvaros izvirzītajiem argumentiem, Savienības reālais finansiālais kaitējums esot ticis pārspīlēts un ir noteikts piecas reizes smagāks sods, nekā tam būtu bijis jābūt.
Šajā kontekstā Portugāles Republika arī uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 46. punktā norādīdama dokumentu VI/5330/97 un pamatodamās uz tajā esošajiem kritērijiem. Proti, šis dokuments esot ticis sastādīts datumā, kad noteikumi par savstarpējo atbilstību vēl nebija pieņemti.
Komisija apstrīd šīs argumentācijas pamatotību.
Tiesas vērtējums
Vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 170. panta 1. punktu ar lietas dalībnieku procesuāliem rakstiem nevar mainīt Vispārējā tiesā izskatāmā strīda priekšmetu. Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanas ietvaros attiecas vienīgi uz tā juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas tika sniegts saistībā ar pamatiem, kurus izskatījusi pirmā tiesa. Tādējādi lietas dalībnieks nevar Tiesā pirmo reizi izvirzīt pamatu, kuru tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, jo tādējādi viņš Tiesā, kuras kompetence apelācijas ietvaros ir ierobežota, varētu vērsties ar plašāku strīdu nekā iepriekš Vispārējā tiesā izskatītais (rīkojums, 2018. gada 12. jūlijs, Acquafarm/Komisija,
C‑40/18 P
, nav publicēts,
EU:C:2018:566
,
58.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jānorāda, ka arguments par darba dokumenta DS/2010/29 pārkāpumu ir balstīts uz apgalvojumu par to, ka Komisija neesot ņēmusi vērā šī darba dokumenta priekšrakstus pretēji tiesiskās paļāvības principam. Taču šādu neņemšanu vērā Portugāles Republika netika izvirzījusi savā prasībā pirmajā instancē. No tā izriet, ka šis arguments ir acīmredzami nepieņemams.
Galvenokārt, ir svarīgi norādīt, ka ar otrā pamata divām daļām, kuras jāizskata kopā, Portugāles Republika apstrīd to, ka Vispārējā tiesa pirmajā instancē ir noraidījusi sesto pamatu tādēļ, ka ar to esot pieļauta tiesību kļūda, sniegts pretrunīgs pamatojums un pārkāpts samērīguma princips. Būtībā šī dalībvalsts apgalvo, ka pretēji Vispārējās tiesas nospriestajam – piemērotā vienotas likmes korekciju aprēķina bāze ir jāizveido nevis pēc kopējā to atbalsta saņēmēju skaita, kas pakļauts savstarpējās atbilstības noteikumam, bet pēc to saņēmēju skaita, par kuriem tiek veikta pārbaude, jo tikai tiem var piemērot sankcijas.
Šajā ziņā jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 51. punktā pirmās instances sestā pamata noraidīšanu pamatoja ar šī sprieduma 41.–50. punktā izklāstīto argumentāciju.
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 41. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka lietas dalībnieki ir vienisprātis par apstākli, ka savstarpējās atbilstības jautājumā risks fondiem principā ir novērtējams nevis atkarībā no riska, kas izriet no nepieņemamiem izdevumiem, bet atkarībā no finansiālā kaitējuma riska, kas izriet no sankciju nepiemērošanas. Turklāt Vispārējā tiesa norāda, ka principā tas, ka lauksaimnieks neievēro prasības savstarpējās atbilstības jomā, kas ticis konstatēts pārbaudē, ir pamats individuālām sankcijām, ņemot vērā Regulas Nr. 73/2009 un Nr. 1122/2009.
Pirmkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 42.–46. punktā pārbaudīja un šī sprieduma 47. punktā noraidīja Portugāles Republikas argumentu, ka tikai tām lauku saimniecībām, kas tikušas pārbaudītas, var maksājumus samazināt vai nepiešķirt. Tādējādi, minētā sprieduma 42. un 43. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka, pat ja fondu radītais risks principā atbilst nepiemērotajām sankcijām par savstarpējās atbilstības prasību neievērošanu un ja šis risks principā ir ierobežots līdz konkrētai kontrolizlasei, kas ir definēta tostarp Regulas Nr. 1122/2009 50. un 51. pantā, tas tā ir tikai tad, ja dalībvalsts ieviestā savstarpējās atbilstības prasību kontroles sistēma ir efektīva. Savukārt gadījumā, ja kontroles sistēma ir nepilnīga, valsts nevarētu garantēt ar Regulām Nr. 73/2009 un Nr. 1122/2009 ieviesto noteikumu kontroli un ievērošanu un līdz ar to nebūtu iespējams pārliecināties, ka minētais risks ir ierobežots līdz kontrolizlasei.
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 44. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka, piemēram, sistēmas nepilnības padarītu par neiespējamu konstatēt būtisku neatbilstības līmeni un līdz ar to neļautu īstenot Regulas Nr. 1122/2009 50. panta 3. punktu, kurā ir prasīts – gadījumā, ja neatbilstības pakāpe ir ievērojami paaugstināta, – pārskatīt nākamajā kontroles periodā uz vietas veicamo pārbaužu skaita palielināšanu.
Minētā sprieduma 45. punktā Vispārējā tiesa uzsvēra, ka tieši tāpēc, lai ņemtu vērā šo pieņēmumu, ko Komisija ir paredzējusi dokumentā AGRI‑2005‑64043, fondu risks var tikt paplašināts, pārsniedzot tikai kontrolētos lauksaimniekus. Minētā sprieduma 46. punktā Vispārējā tiesa citēja lielu daļu no šī dokumenta 2. punkta.
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 48.–50. punktā Vispārējā tiesa noraidīja Portugāles Republikas argumentu, saskaņā ar kuru, ievērojot Regulas Nr. 1122/2009 71. panta 4. punktā paredzētās likmes, apstrīdētās finanšu korekcijas piemērošana bija pretēja samērīguma principam un Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 2. punktam. Šajā ziņā tā konstatēja, ka pirmajam no šiem noteikumam nav ietekmes uz korekciju, kuru Komisija piemērojusi dalībvalstij par nepilnībām tās sistēmā savstarpējās atbilstības prasību kontrolei, jo šis noteikums attiecas uz [maksājumu] samazinājumu, kurš dalībvalstij ir jāpiemēro lauksaimniekam gadījumā, kad neatbilstība savstarpējās atbilstības noteikumiem radusies šī pēdējā minētā nolaidības dēļ.
Ievērojot iepriekš minēto, ir jākonstatē, pirmkārt, ka pretēji Portugāles Republikas apgalvotajam Vispārējā tiesa nekādā veidā nav sajaukusi pieļaujamības normas ar savstarpējās atbilstības noteikumiem. Tieši pretēji, pārsūdzētā sprieduma 41. punktā tās ir skaidri nošķirtas.
Ciktāl Portugāles Republika pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir iebildusi pret šo atšķirību minētā sprieduma 46., 47., 50. un 51. punktā, ir jāuzsver, ka Vispārējā tiesa šī sprieduma 42.–46. punktā ir pamatojusi savu secinājumu, saskaņā ar kuru gadījumā, ja kontroles sistēmā ir nepilnības, fondu risks paplašinās ārpus kontrolētajiem lauksaimniekiem. Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa ir ņēmusi vērā savstarpējās atbilstības noteikumu specifiku, nenonākdama tiem pretrunā.
Taču, runājot par novērtējumiem pārsūdzētā sprieduma 42.–46. punktā, lai gan Portugāles Republika kopsavilkuma veidā apgalvo, ka “pat nepilnīgā kontroles sistēmā [..] piemērotās sankcijas nevar attiecināt uz procentuālo daļu, kas pārsniedz kontrolētos lauksaimniekus”, šī dalībvalsts nav paskaidrojusi, kādā veidā Vispārējās tiesas argumentācija, atbilstoši kurai nepilnīga kontroles sistēma neļauj dalībvalstij garantēt ar Regulām Nr. 73/2009 un Nr. 1122/2009 ieviesto normu kontroli un ievērošanu, ir kļūdaina.
Proti, runājot par Vispārējās tiesas iespējami pieļauto Regulas Nr. 1122/2009 50. panta pārkāpumu, ir jānorāda, ka, protams, šīs normas 1. punktā obligātās pārbaudes uz vietas ir noteiktas tikai attiecībā uz 1 % no visiem lauksaimniekiem, kuri iesnieguši atbalsta pieteikumus. Tomēr ir jākonstatē, pirmkārt, ka minētā norma neregulē korekcijas likmes aprēķinu, ko Komisija nosaka par obligātu dalībvalstīm, it īpaši tām, kuru kontroles sistēmas ir nepilnīgas. Otrkārt, šīs pašas normas 3. punktā, kuru Vispārējā tiesa citē pārsūdzētā sprieduma 44. punktā, ir precizēts, ka, lai gan pārbaudēs uz vietas tiek atklāts ievērojams skaits neatbilstību, veicamo pārbaužu skaits nākošā kontroles posmā pēc pārskatīšanas ir paaugstinājies, un turklāt Portugāles Republika to neapstrīd. Līdz ar to nevar apgalvot, ka Regulas Nr. 1122/2009 50. pantā ir paredzēts tikai valsts uzraudzības iestāžu pienākums kontrolēt 1 % no visiem atbalsta saņēmējiem.
Šādos apstākļos kā nepamatots ir jānoraida Portugāles Republikas arguments, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 47., 50. un 51. punktā esot pārkāpusi Regulas Nr. 1122/2009 50. pantu.
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa minētajos pārsūdzētā sprieduma punktos neesot ievērojusi dokumenta AGRI‑2005‑64043 2. punktu, ir jākonstatē, ka, lai gan šajā pēdējā minētajā punktā ir precizēts, ka pastāv atšķirība starp savstarpējās atbilstības noteikumiem un pieļaujamības normām, tajā ir paredzēts arī, ka “lauksaimniekiem, kuri ir jāpārbauda šai iestādei un kuriem ir pienākums, uz ko attiecas nepilnības, izmaksājamā atbalsta kopapjoms ir jākoriģē”.
Taču jēdziens “lauksaimnieki, kuri ir jāpārbauda” nav jāsaprot tādējādi, ka tas ietver tikai tos lauksaimniekus, kurus valsts iestādes ir faktiski pārbaudījušas, – pirmkārt, tādēļ, ka šī dokumenta teksta 2. punktā šajā ziņā nav nekādu norāžu, un, otrkārt, Regulas Nr. 1122/2009 50. panta 3. punkta dēļ, kura gaismā ir jāinterpretē šis jēdziens. Proti, šajā normā ir paredzēts pārskatīt kontrolējamo lauksaimnieku skaita palielināšanos. Taču, kā Vispārējā tiesa pareizi norādīja pārsūdzētā sprieduma 44. punktā, gadījumā, kad kontroles ir nepilnīgas, netiks atklāts nekāds nozīmīgs neatbilstības līmenis un kontrolizlasē nekad netiks pārskatīta skaita palielināšana.
Šajos apstākļos kā nepamatots jānoraida Portugāles Republikas arguments, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 47., 50. un 51. punktā esot pārkāpusi dokumenta AGRI‑2005‑64043 2. punktu.
Turklāt šajā kontekstā jānorāda, ka pretēji Portugāles Republikas apgalvotajam nevar arī uzskatīt, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 46. punktā būtu pārkāpusi dokumenta AGRI‑2005‑64043 2. punktu un Regulas Nr. 1122/2009 50. pantu, jo Vispārējā tiesa tajā ir tikai citējusi izvilkumu no šī dokumenta 2. punkta.
Otrkārt, runājot par apgalvoto samērīguma principa pārkāpumu pārsūdzētā sprieduma 43. punktā, Portugāles Republikas argumentācija ir balstīta uz premisu, ka korekcijas likme nav piemērojama vairāk kā 1 % atbalsta saņēmēju.
Taču, kā izriet no iepriekš veiktās analīzes, Portugāles Republika nav varējusi šajā lietā atspēkot Vispārējās tiesas konstatējumu, saskaņā ar kuru šī likme nav ierobežota līdz 1 % atbalsta saņēmēju. Tādējādi iebildums par samērīguma principa pārkāpumu ir jānoraida.
Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida kā daļēji acīmredzami nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu Portugāles Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 139. punktā, novērtējot otro pamatu pirmajā instancē, esot pārkāpusi tiesiskās paļāvības principu un pieļāvusi acīmredzamu tiesību kļūdu.
Šajā ziņā tā apgalvo, ka šis pamats neesot bijis tikpat svarīgs kā citi pamati un ka tas esot attiecies uz “samazinājumu un izslēgšanas piemērošanas sistēmu”, kā arī no tā izrietošo Regulas Nr. 73/2009 24. panta un Regulas Nr. 1122/2009 54. panta 1. punkta otrās daļas c) apakšpunkta un 71. panta 1. punkta pārkāpumu. Taču, tā kā savstarpējās atbilstības normu neievērošana ir notikusi lauksaimnieka rīcības dēļ, tam piešķiramā maksājuma kopsumma atbilstoši Regulas Nr. 73/2009 23. pantam būtu jāsamazina vai tā nav jāpiešķir vispār.
Saskaņā ar savstarpējās atbilstības noteikumiem Komisija apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini apgalvojusi, ka Portugāles iestādes 2010.–2012. gadā bija paredzējušas “pielaides robežu” dažiem kontroles elementiem un ka Portugālē piemērotā sistēma nebija atvieglojusi kritēriju efektīvu piemērošanu tādos neatbilstības gadījumos, kas noteikti Regulas Nr. 1122/2009 47. pantā. Proti, šīs regulas 71. panta 1. punktā nav noteikts, ka lielākās daļa sankciju apmērs ir 3 % no kopsummas. Šajā normā dalībvalstīm ir atstāta rīcības brīvība samazināt vai paaugstināt šo likmi tādā veidā, lai sankcija būtu samērīga ar pārkāpumu. Tādējādi Vispārējā tiesa esot pārkāpusi Regulas Nr. 73/2009 24. pantu, kā arī Regulas Nr. 1122/2009 54. panta 1. punkta otrās daļas c) apakšpunktu un 71. panta 1. punktu un pārsūdzētā sprieduma 43. un 44. pantā pieļautās tiesību kļūdas dēļ nonākusi acīmredzamā pretrunā.
Proti, noraidot kā neefektīvu otro pamatu pirmajā instancē, Vispārējā tiesa esot devusi mājienu par to, ka Portugāles sistēma savstarpējās atbilstības kontrolei ir bijusi efektīva kontroles sistēma. Tādējādi Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu un pretrunu pārsūdzētajā spriedumā.
Visbeidzot Portugāles Republika secina, ka Vispārēja tiesa ir pārkāpusi tiesiskās drošības principu.
Komisija apstrīd šīs argumentācijas pamatotību.
Tiesas vērtējums
Ar pirmo pamatu Portugāles Republika būtībā kritizē pārsūdzētā sprieduma 138. un 139. punktu, jo Vispārējā tiesa esot kļūdaini noraidījusi kā neefektīvu otro pamatu pirmajā instancē.
Šajā ziņā, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 134., 135. un 137. punkta, Komisija apstrīdētajā lēmumā norāda vairākas Portugāles Republikas ieviestās kontroles sistēmas nepilnības, no kurām tikai dažas tika apstrīdētas Vispārējā tiesā. Pārsūdzētā sprieduma 138. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka attiecībā uz sešām no šīm nepilnībām “[apstrīdētā] lēmuma rezolutīvā daļa ir balstīta uz sešiem iemesliem, kuru pamatotību nevarēja pamatoti apšaubīt pirmā, piektā un sestā pamata ietvaros un kas [nebija] otrā, trešā un ceturtā pamata priekšmets”, izveidojot šo sešu iemeslu sarakstu. Minētā sprieduma 139. punktā tā piebilda, ka “katrs no šiem sešiem iemesliem [bija] pietiekams, lai atsevišķi pamatotu Komisijas argumentāciju un attaisnotu vienotas 5 % apmēra likmes korekcijas piemērošanu”, un no tā it īpaši secināja, ka otrais pamats par iespējamām Komisijas pieļautajām kļūdām attiecībā uz nepilnībām sakarā ar maksājumu samazināšanas un nepiešķiršanas piemērošanu, ir bijis neefektīvs. Vispārējā tiesa uzskata, ka “proti, pat pieņemot, ka [šis pamats] ir pamatots, tas nevar izraisīt daļēju [apstrīdētā] lēmuma automātisku atcelšanu Portugāles Republikai gadījumā, ja tā būtu pierādījusi, ka visi iemesli, pamatojoties uz kuriem tika noteikta vienotas likmes korekcija 5 % apmērā, bija prettiesiski”.
Tādējādi no pārsūdzētā sprieduma 138. un 139. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa būtībā konstatēja, ka otrais pamats pirmajā instancē ir bijis neefektīvs, jo, pat pieņemot, ka pamatojums attiecībā uz trūkumiem saistībā ar maksājumu samazināšanas un nepiešķiršanas piemērošanu būtu nepamatots, apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa katrā ziņā varēja tikt pamatota ar katru no sešiem citiem iemesliem, ko Portugāles Republika attiecīgā gadījumā nav apstrīdējusi vai tai nav izdevies tos atspēkot savas prasības ietvaros Vispārējā tiesā.
Taču, pirmkārt, ir jākonstatē, ka ar šo pamatu Portugāles Republika nekādi neapstrīd Vispārējās tiesas apsvērumu, ka katrs no sešiem pārsūdzētā sprieduma 138. punktā minētajiem iemesliem pats par sevi ir pietiekams, lai pamatotu vienotas likmes korekcijas piemērošanu 5 % apmērā, nedz arī apgalvo, ka otrais pamats pirmajā instancē būtu bijis vērsts uz to, lai apstrīdētu šos apstrīdētā lēmuma motīvus.
Pārējā daļā pati Portugāles Republika ir apstiprinājusi šo pēdējo konstatējumu, jo apelācijas sūdzībā tā ir uzsvērusi, ka otrais pamats pirmajā instancē “attiecas uz “sistēmu maksājumu samazināšanai un nepiešķiršanai””.
Šādos apstākļos jāsecina, ka Vispārējā tiesa tajā izvirzīto otro pamatu ir noraidījusi kā neefektīvu, nepieļaudama tiesību kļūdu un nepārkāpdama tiesiskās paļāvības principu. Šo secinājumu neietekmē apstāklis, kuru pieņem par konstatētu un turklāt par nekādā veidā nepamatotu, ka šis pamats “nevar būt tikpat svarīgs kā citi [Vispārējā tiesā izvirzītie pamati]”.
Otrkārt, iebildums par to, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi tiesiskās drošības principu, apmierinādama Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru Portugālē spēkā esošā sistēma maksājumu samazināšanas un nepiešķiršanas piemērošanai nav veicinājusi Regulas Nr. 1122/2009 47. pantā definēto kritēriju efektīvu izmantošanu, un iebildums, ka Vispārējā tiesa tādējādi ir nonākusi pretrunā pārsūdzētā sprieduma 43. un 44. punktam, ir balstīts uz vienu un to pašu kļūdaino premisu un šī sprieduma nepareizu izpratni.
Proti, Vispārējā tiesa, kā neefektīvu noraidīdama tajā izvirzīto otro pamatu bez Komisijas apgalvojumu pamatotības vērtēšanas attiecībā uz nepilnībām maksājumu samazināšanas un nepiešķiršanas piemērošanā, nekādā veidā nav apmierinājusi šos apgalvojumus.
Tātad iebildums par pretrunīgo pamatojumu un tiesiskās drošības principa pārkāpumu ir jānoraida kā nepamatots.
Līdz ar to pirmais pamats kopumā ir jānoraida kā nepamatots.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā saskaņā ar minētā reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā Portugāles republikai spriedums ir nelabvēlīgs un tā kā Komisija ir prasījusi piespriest tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, Portugāles republikai ir jāpiespriež atlīdzināt šīs apelācijas tiesvedības izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Portugāles Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – portugāļu.