CELEX: 62015TJ0249
EU-varumärke
Invändningsförfarande
Ansökan om registrering som EU-varumärke av figurmärket QUILAPAYÚN
Relativt registreringshinder
Välkänt varumärke
Artikel 8.2 c i förordning (EG) nr 207/2009 (nu artikel 8.2 c i förordning (EU) 2017/1001)
Varumärkesinnehavare

Bakgrund till tvisten
Eduardo Carrasco Pirard, jämte de övriga motparter i förfarandet vid överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) vars namn återfinns i bilagan (nedan kallade varumärkessökandena), ingav den 16 september 2010 en ansökan om registrering av EU-varumärke till EUIPO i enlighet med rådets förordning (EG) nr 207/2009 av den 26 februari 2009 om EU-varumärken (
EUT L 78, 2009, s. 1
), i dess ändrade lydelse (ersatt av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2017/1001 av den 14 juni 2017 om EU-varumärken (
EUT L 154, 2017, s. 1
)).
Det sökta varumärket utgörs av nedanstående figurkännetecken:
De varor och tjänster som registreringsansökan avsåg omfattas av klasserna 9, 16 och 41 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg, och motsvarar, för var och en av dessa klasser, följande beskrivningar:
–
Klass 9: ”Vetenskapliga, nautiska, fotografiska, kinematografiska och optiska apparater och instrument samt apparater och instrument för lantmäteri, besiktning, vägning, mätning, signalering, kontroll (övervakning), livräddning och undervisning; apparater och instrument för ledning, distribution, omvandling, ackumulering, reglering eller styrning av elektrisk ström; apparater för inspelning, upptagning, sändning eller återgivning av ljud och bilder; magnetiska databärare, grammofonskivor; försäljningsautomater samt mekanismer för myntstyrda apparater; kassaapparater, räknemaskiner, databehandlingsutrustningar och datorer; eldsläckningsapparatur”;
–
Klass 16: ”Papper, kartong samt produkter därav, ej ingående i andra klasser; trycksaker; bokbinderimaterial; fotografier; pappersvaror (skriv- och kontorsmaterial); klister och lim för pappersvaror och hushållsändamål; konstnärsmaterial; målarpenslar; skrivmaskiner och kontorsförnödenheter (ej möbler); instruktions- och undervisningsmaterial (ej apparater); plastmaterial för emballering (ej ingående i andra klasser); trycktyper; klichéer”;
–
Klass 41: ”Undervisning/utbildning; anordnande av handledning/instruktion; underhållning; sport- och idrottsaktiviteter, kulturverksamhet”.
Ansökan om registrering av EU-varumärke offentliggjordes i
Bulletinen för gemenskapsvarumärken
nr 181/2010 av den 27 september 2010.
JT, som är klagande i målet, framställde den 27 december 2010, med stöd av artikel 41 i förordning nr 207/2009 (nu artikel 46 i förordning 2017/1001), en invändning mot registrering av det sökta varumärket för de varor och tjänster som nämnts i punkt 3 ovan.
Invändningen grundade sig på följande äldre varumärken:
–
det i Europeiska unionen välkända varumärke som återges nedan, såvitt det avser tjänsten ”musikgrupp” i klass 41:
–
det franska varumärke som registrerades den 22 juni 1998 under nummer 98738516 och som återges nedan, såvitt det avser varor och tjänster i klasserna 9, 16 och 41:
–
det internationella varumärke som registrerades den 24 december 2002 under nummer 801761 och som återges nedan, såvitt det avser varor och tjänster i klasserna 9, 16 och 41:
Till stöd för invändningen åberopades de registreringshinder som avses i artikel 8.1 a och b i förordning nr 207/2009 (nu artikel 8.1 a och b i förordning 2017/1001).
Genom beslut av den 2 december 2013 biföll invändningsenheten – på grundval av det enda äldre välkända varumärket – delvis invändningen och avslog registreringsansökan för ”magnetiska databärare, grammofonskivor” i klass 9 och för ”underhållning; sport- och idrottsaktiviteter, kulturverksamhet” i klass 41. Invändningsenheten fann att klagandens bevisning styrkte att det icke-registrerade äldre varumärket var välkänt såsom beteckning för en musikgrupp, och att det fortlöpande hade använts i unionen, särskilt i Spanien. Enheten fann vidare att, å ena sidan, ”underhållning” i klass 41 avsågs med de motstående varumärkena och att, å andra sidan, ”magnetiska databärare, grammofonskivor” i klass 9 och ”sport- och idrottsaktiviteter, kulturverksamhet” i klass 41 som avsågs med det sökta varumärket var av liknande slag som de tjänster som omfattas av det äldre varumärket. Mot bakgrund av att de motstående kännetecknen var identiska, och mot bakgrund av att ovannämnda varor och tjänster var av samma eller liknande slag, fann invändningsenheten således att det förelåg risk för att varumärkena förväxlas såvitt avser dessa varor och tjänster.
Den 29 januari 2014 överklagade varumärkessökandena invändningsenhetens beslut vid EUIPO med stöd av artiklarna 58–64 i förordning nr 207/2009 (nu artiklarna 66–71 i förordning 2017/1001).
Genom beslut av den 13 mars 2015 (nedan kallat det överklagade beslutet) upphävde EUIPO:s andra överklagandenämnd invändningsenhetens beslut och avslog invändningen i dess helhet. Nämnden preciserade att invändningen skulle prövas enbart utifrån det äldre välkända varumärket, eftersom registreringen av det franska varumärke som registrerats under nummer 98738516 hade hävts liksom, som en följd av detta, registreringen av det internationella varumärke som registrerats under nummer 801761. Överklagandenämnden konstaterade inte bara att klaganden inte hade styrkt att han var ”den reella innehavaren” av det äldre välkända varumärket, utan dessutom att varumärkessökandena hade framställt rättighetsanspråk avseende varumärket. Nämnden tillade att den enligt förordning nr 207/2009 inte hade någon behörighet att avgöra frågan om rättighetsanspråk till det icke-registrerade äldre välkända varumärket, då det var behörig nationell domstol som var laga domstol i detta avseende.
Förfarandet och parternas yrkanden
I handling som inkom till tribunalens kansli den 15 maj 2015 ansökte klaganden om rättshjälp. I beslut meddelat den 29 oktober 2015 beviljade tribunalens ordförande klagandens ansökan om rättshjälp.
I skrivelse av den 6 augusti 2015 erinrade tribunalen om att klagandens identitet omfattades av sekretess i rättshjälpsförfarandet, och frågade klaganden om han ville att sekretess även skulle gälla i huvudmålet. Till följd av att klaganden lämnat sitt medgivande därtill, beslutade ordföranden på tribunalens fjärde avdelning den 28 augusti 2015 att klagandens identitet skulle omfattas av sekretess i förevarande mål.
Klaganden har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det överklagade beslutet, och
–
avslå ansökan om registrering av det sökta varumärket för varor och tjänster i klasserna 9 och 41.
EUIPO har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Parternas argument
Klaganden har till stöd för sitt överklagande åberopat en enda grund. Klaganden har därvid gjort gällande att överklagandenämnden på ett felaktigt sätt tolkade och tillämpade artikel 8.2 c i förordning nr 207/2009 (nu artikel 8.2 c i förordning 2017/1001), jämförd med artikel 6 bis.1 i Pariskonventionen för industriellt rättsskydd av den 20 mars 1883, i dess reviderade och ändrade lydelse (nedan kallad Pariskonventionen).
Klaganden har för det första gjort gällande att det framgår av artikel 8.2 c jämförd med artikel 8.1 b i förordning nr 207/2009 att två villkor ska vara uppfyllda för att man med framgång ska kunna invända mot en registreringsansökan: i) det varumärke som ligger till grund för invändningen ska vara välkänt i det relevanta området då registreringsansökan ges in, och ii) det ska föreligga risk för att omsättningskretsen i det område där det äldre varumärket är skyddat förväxlar de båda varumärkena med anledning av att de är identiska eller liknar varandra och med anledning av att de aktuella varorna eller tjänsterna är av samma eller liknande slag. Klaganden anser att dessa båda villkor är uppfyllda i målet.
Klaganden har för övrigt åberopat ett beslut meddelat av Oficina Española de Patentes y Marcas (Spanska patent- och varumärkesverket) om avslag på en ansökan om registrering av det nationella varumärket QUILAPAYÚN, ett beslut från Instituto nacional de propiedad industrial (INAPI) (Chiles nationella myndighet för industriell äganderätt) samt ett intyg från Sociedad chilena del derecho de autor (SCD) (Chilenska upphovsrättsföreningen). Klaganden har därvid gjort gällande att dessa beslut och intyg stödjer argumentet att det sökta varumärket inte får registreras för varumärkessökandena, eftersom kännetecknet QUILAPAYÚN är sammankopplat med en personkrets i vilken både klaganden och varumärkessökandena ingår.
Klaganden anser således att invändningsenheten gjorde en korrekt tolkning av bestämmelserna i artikel 8.1 b i förordning nr 207/2009, jämförd med artikel 8.2 c i förordningen och med artikel 6 bis i Pariskonventionen, då enheten avslog ansökan om registrering av det sökta varumärket till fördel för varumärkessökandena, med motiveringen att det fanns ett äldre välkänt varumärke i unionen, och särskilt i Spanien, som klaganden är innehavare av. Klaganden har i detta avseende gjort gällande att det bara är han som fortfarande har kommersiella relationer, affärsförbindelser och artistisk verksamhet med användning av kännetecknet QUILAPAYÚN.
Klaganden har tillagt att varumärket QUILAPAYÚN registrerades i Frankrike år 1998 innan franska domstolar hävde registreringen år 2003. Klaganden anser att de franska domstolarna gjorde en grov missbedömning då de hävde registreringen av det nationella varumärket samt att nämnda avgörande i vart fall endast är av relevans i Frankrike.
Klaganden har även uppgett sig ha låtit registrera varumärket QUILAPAYÚN år 2002 hos Världsorganisationen för den intellektuella äganderätten (WIPO) och att denna registrering gällt fram till den 24 december 2012, utan att varumärkessökandena framställt någon invändning däremot.
Registreringarna av varumärkena QUILAPAYÚN i Frankrike och hos WIPO ger vid handen att klaganden haft för avsikt att skydda kännetecknet QUILAPAYÚN redan innan varumärkessökandena bildade en ny musikgrupp år 2003.
Det finns inte någon reglering av samägande till ett varumärke eller en benämning, och den musikgrupp som klaganden är ledare av har fortsatt att framträda under namnet Quilapayún bland annat enligt ett
gentlemen’s agreement
även efter det att varumärkessökandena lämnat gruppen. Med beaktande av dessa omständigheter anser klaganden att varumärkessökandena – som bildade en ny musikgrupp år 2003 – inte borde ha använt kännetecknet QUILAPAYÚN för att på så sätt undvika att allmänheten och media förväxlar dem båda.
Klaganden har vidare anfört följande. Innan varumärkessökandena bildade en ny grupp år 2003 ägnade de sig åt sysslor som inte hade så mycket med musik att göra, de bodde i olika delar av världen och de träffades huvudsakligen under semestertider för att ge enstaka konserter inför publik som samlats med anledning av att andra artister uppträdde. Vidare uppträdde de i alla möjliga konstellationer, även med sina barn, och de har inte skapat något betydande verk under namnet Quilapayún.
Vad däremot gäller klaganden framgår det av de olika pressklipp som åberopats att det äldre varumärket fortsatt att användas i åtminstone Spanien och att det är välkänt, samt att denne haft exklusiva förbindelser med ett skivbolag under namnet Quilapayún och haft kommersiella relationer, affärsförbindelser och artistisk verksamhet med användning av kännetecknet QUILAPAYÚN. Han är den ende kvarvarande medlemmen i ursprungsgruppen som turnerat världen över, huvudsakligen i Europa och i Chile, sedan mer än 40 år under namnet Quilapayún. Mellan åren 1988 och 2003 gav han även ut tre CD-skivor samt två samlingsalbum, vilka tagits väl emot av publiken och fått goda kritikeromdömen. Under alla dessa år har varumärkessökandena emellertid inte varit med i gruppen.
EUIPO har gjort gällande följande. Klaganden har inte bestritt det överklagade beslutet i den del det i beslutet slogs fast att det äldre franska varumärket och det äldre internationella varumärket inte kunde utgöra någon grund för invändning.
EUIPO har vidare anfört att det inte bara är de villkor som föreskrivs i artikel 8 i förordning nr 207/2009 som ska vara uppfyllda för att man ska kunna framställa en invändning. Invändaren ska även iaktta de villkor som anges i regel 19.2 b i kommissionens förordning (EG) nr 2868/95 av den13 december 1995 om genomförande av rådets förordning (EG) nr 40/94 om gemenskapsvarumärken (
EGT L 303, 1995, s. 1
) (nu artikel 7.2 b i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/1430 av den 18 maj 2017 om komplettering av förordning nr 207/2009 samt om upphävande av förordningarna nr 2868/95 och (EG) nr 216/96 (
EUT L 205, 2017, s. 1
)) och i artikel 41.1 a i förordning nr 207/2009 (nu artikel 46.1 a i förordning 2017/1001), där det föreskrivs att invändaren ska inkomma med bevis till styrkande av sin rätt att framställa invändning. Invändaren borde således inte bara ha styrkt att det äldre varumärket är välkänt, utan även att invändaren är innehavare av nämnda varumärke.
EUIPO konstaterar vidare att varumärkessökandena inte har bestritt att det äldre varumärket är välkänt.
EUIPO har även gjort gällande att de argument som klaganden har åberopat till styrkande av att han är innehavare av det äldre varumärket fokuserar på att nämnda varumärke är välkänt, med hänvisning till avgöranden meddelade av nationella varumärkesmyndigheter och nationella domstolar, till klagandens kommersiella relationer, affärsförbindelser och artistisk verksamhet för att behålla kännetecknet QUILAPAYÚN och till de registreringar som klaganden låtit ombesörja för att skydda nämnda kännetecken.
Enligt EUIPO är varken klaganden eller varumärkessökandena exklusiva innehavare av kännetecknet QUILAPAYÚN. Det framgår däremot av såväl avgöranden meddelade av nationella varumärkesmyndigheter och nationella domstolar som av den rättspraxis som klaganden hänvisat till att klaganden inte med framgång kan göra gällande att han har exklusiv rätt till det äldre varumärket. Som svar på en fråga från tribunalen under förhandlingen, konstaterade EUIPO att frågeställningen om samägande till det äldre varumärket inte hade varit föremål för prövning vid EUIPO och att det var för sent att nu för första gången vid tribunalen aktualisera denna frågeställning.
De av klaganden åberopade dokumenten ger enligt EUIPO inte vid handen att varumärkessökandena gett sitt samtycke till att det är klaganden som är exklusiv innehavare av det äldre varumärket. De kommersiella relationer, affärsförbindelser och artistisk verksamhet som klaganden ägnat sig åt för att se till att det äldre varumärket även fortsättningsvis ska anses ha använts, visar inte i sig att klaganden är exklusiv innehavare av nämnda varumärke. Registreringen av alla de varumärken som motsvarar kännetecknet QUILAPAYÚN har hävts, och alla ansökningar om registrering av nämnda kännetecken har avslagits.
EUIPO anser således att överklagandenämnden gjorde rätt då den avslog invändningen med tillämpning av bestämmelserna i regel 20.1 i förordning nr 2868/95 (nu artikel 8.1 och artikel 7 i delegerad förordning 2017/1430).
EUIPO har slutligen anfört att i och med att varumärkessökandena kunde använda varumärket utan att för den sakens skull ha rätt att låta registrera det, så är vart och ett av argumenten rörande gemensam användning av märket ovidkommande. Den enda fråga som överklagandenämnden hade att ta ställning till var om klaganden var innehavare av exklusiva rättigheter till det äldre varumärket för att kunna invända mot att det sökta varumärket registrerades. Om denna fråga besvarades nekande, kunde invändningen endast avslås, för annars skulle man föregripa bedömningen av giltigheten av registreringen av det av varumärkessökandena sökta varumärket. Det är enligt EUIPO endast domstol som får avgöra frågan om ställning såsom varumärkesinnehavare och om rätten att ansöka om registrering såsom EU-varumärke. I och med att det i artikel 101.2 i förordning nr 207/2009 (nu artikel 129.2 i förordning 2017/1001) inte föreskrivs något rättsmedel för att vindicera ställning såsom varumärkesinnehavare, är det nationell rätt som ska tillämpas.
Tribunalens bedömning
I artikel 8.1 a och b i förordning nr 207/2009 föreskrivs följande:
”Om innehavaren av ett äldre varumärke invänder ska det varumärke som ansökan gäller inte kunna registreras
a)
om det är identiskt med det äldre varumärket och de varor eller tjänster som varumärket har ansökts för är identiska med de varor eller tjänster för vilka det äldre varumärket är skyddat,
b)
om det – på grund av att det är identiskt med eller liknar det äldre varumärket och de varor eller tjänster som omfattas av varumärkena är identiska eller är av liknande slag – föreligger en risk att allmänheten förväxlar dem inom det område där det äldre varumärket är skyddat, inbegripet risken för att varumärket associeras med det äldre varumärket.”
Enligt artikel 8.2 c i förordning nr 207/2009 avses med
äldre varumärken
bland annat varumärken som, vid tidpunkten för ansökan om registrering som EU-varumärke eller, i förekommande fall, vid tidpunkten för begäran om prioritet med avseende på ansökan om registrering av EU-varumärket, är välkända i en medlemsstat, i den betydelse som ordet välkänt ges i artikel 6 bis i Pariskonventionen.
I artikel 41.1 a i förordning nr 207/2009 föreskrivs att invändning mot registrering av ett EU-varumärke får framställas, då fråga är om tillämpning av artikel 8.1 i förordningen, ”av innehavare av sådana äldre varumärken som avses i artikel 8.2”.
I regel 19.2 i förordning nr 2868/95 föreskrivs följande:
”[D]en invändande parten [ska] … lämna bevis för förekomst, giltighet och omfattning av skyddet av hans äldre märke eller äldre rättighet och dessutom påvisa sin rätt att framställa invändningen. Främst skall den invändande parten lägga fram följande bevis:
…
b)
Om invändningen baseras på ett välkänt märke i den betydelse som avses i artikel 8.2 c i förordning [nr 207/2009], bevisning om att märket är välkänt inom det aktuella området.”
Om den invändande parten inte har bevisat förekomst, giltighet och omfattning av skyddet för hans äldre märke eller äldre rättighet liksom hans rätt att framställa invändningen, ska invändningen – enligt regel 20.1 i förordning nr 2868/95 – avslås som ogrundad.
Det följer av ovannämnda bestämmelser (se punkterna 33–37 ovan) att invändaren – för att framställa en invändning i den mening som avses i artikel 8.1 i förordning nr 207/2009 med stöd av ett varumärke som är välkänt i den mening som avses i artikel 8.2 c i förordningen – ska visa att varumärket är välkänt i en medlemsstat, i den mening som avses i artikel 6 bis i Pariskonventionen samt att han eller hon är innehavare av nämnda varumärke.
I förevarande mål har klaganden invänt mot att det sökta varumärket registreras, och har därvid åberopat tre äldre varumärken (se punkt 6 ovan). Invändningsenheten och överklagandenämnden prövade invändningen endast i den del som invändningen grundades på det icke-registrerade välkända varumärket, vilket inte har bestritts av parterna. Tribunalen anser att detta var riktigt, mot bakgrund av att registreringen av det franska varumärket hävts och att verkningarna av det internationella varumärket därmed bortfallit.
Vad gäller villkoret att det äldre varumärket ska vara välkänt, erinrade överklagandenämnden om invändningsenhetens bedömning, nämligen att det äldre varumärket är välkänt i unionen och särskilt i Spanien, vilket inte bestritts av varumärkessökandena.
Överklagandenämndens prövning avsåg endast frågan huruvida klaganden var innehavare av det äldre varumärket, och således huruvida han hade rätt att invända mot att det sökta varumärket registrerades. Överklagandenämnden fann att klaganden inte styrkt att han var den ”faktiske” innehavaren av det äldre varumärket, detta bland annat eftersom även varumärkessökandena påstod sig vara innehavare av detta varumärke. Överklagandenämnden fann sammanfattningsvis att klaganden inte styrkt att han var ”exklusiv” innehavare av det äldre varumärket, vilket bekräftats av EUIPO både i svarsskrivelsen och vid förhandlingen.
Bevisningen till styrkande av innehav av ett icke-registrerat varumärke – som det är fråga om i förevarande mål beträffande det äldre varumärket – ska uppfylla vissa särskilda krav. Klaganden kan antagligen inte inkomma med något intyg om att han ansökt om registrering av det varumärke som ligger till grund för invändningen, eller om att märket ha registrerats, för att bevisa att han är innehavare av varumärket. Han måste bevisa att han till följd av användning har förvärvat rättigheterna till det äldre icke-registrerade varumärket (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 januari 2012, Tilda Riceland Private/harmoniseringskontoret – Siam Grains (BASmALI),
T‑304/09
,
EU:T:2012:13
, punkt
).
Klaganden har vidare – som svar på en fråga från tribunalen under förhandlingen – gjort gällande att det i reglerna om invändningsförfarandet inte föreskrivs att innehav av det äldre välkända varumärket måste styrkas medelst ett officiellt dokument, som skulle visa att den eller den är innehavare av märket, eftersom varumärket inte registrerats. Klaganden har däremot påstått sig ha styrkt att han använt det äldre välkända varumärket, vilket innebär att det styrkts att det finns en koppling mellan honom och nämnda varumärke.
Tribunalen finner att överklagandenämnden inte gjorde någon prövning av dessa bevis som åberopats till styrkande av att klaganden använt eller brukat det äldre varumärket. Nämnden angav endast att klaganden inte styrkt att han är innehavare av nämnda varumärke, och att även varumärkessökandena uppgett sig vara innehavare av märket.
Eftersom klaganden enligt överklagandenämnden inte styrkt att han var exklusiv innehavare av det äldre varumärket, mot bakgrund av åberopad bevisning och av att även varumärkessökandena uppgav sig vara innehavare av märket, fann nämnden att klaganden inte hade rätt att framställa en invändning, i den mening som avses i artikel 8.1 i förordning nr 207/2009.
Det framgår emellertid inte av någon av de bestämmelser som anges i punkterna 33–37 ovan att en invändare, enligt artikel 8.2 c i förordning nr 207/2009, måste visa att han eller hon är ”exklusiv” innehavare av det äldre, icke-registrerade och välkända varumärke som läggs till grund för invändningen. Det följer av bestämmelserna i artikel 41 i förordning nr 207/2009, regel 19.2 och i regel 20.1 i förordning nr 2868/95 att invändaren är skyldig att styrka att han eller hon förvärvat tillräckliga rättigheter till det äldre, icke-registrerade och välkända varumärket i den mening som avses i artikel 8.2 c i förordning nr 207/2009 för att kunna anses vara innehavare av varumärket, men detta innebär inte att invändaren måste visa att han eller hon är exklusiv innehavare av märket.
I regel 15.1 i förordning nr 2868/95 (nu artikel 2.1 i delgerad förordning 2017/1430) föreskrivs för övrigt att ”[o]m ett äldre varumärke eller en äldre rättighet har mer än en innehavare (samägande), kan invändningen lämnas in av en av dem eller av alla”; såsom bekräftats av EUIPO vid förhandlingen innebär detta att var och en av samägarna till ett äldre varumärke får framställa en invändning mot ett sökt varumärke.
Det kan i detta sammanhang påpekas att om det krävdes exklusivt innehav av det äldre varumärket, så skulle varken klaganden eller varumärkessökandena kunna framställa någon invändning mot en tredje mans ansökan om registrering av kännetecknet QUILAPAYÚN om inte alla gemensamt var med på invändningen, eftersom de alla påstår sig vara innehavare av kännetecknet.
Klagandens förvärv av rättigheter till det äldre icke-registrerade varumärket innebär emellertid att han får framställa invändning mot registrering av det sökta varumärket, oavsett om även andra – däribland varumärkessökandena – förvärvat rättigheter till märket till följd av deras eventuella användning därav.
Överklagandenämnden gjorde således en felaktig rättstillämpning då den krävde att klaganden skulle styrka att han var exklusiv innehavare av det äldre varumärket, utan att därvid pröva om det inte räckte att han var samägare.
Denna bedömning ändras inte av EUIPO:s argument att klaganden för första gången vid tribunalen gjort gällande att han var samägare till det äldre varumärket. Tribunalen erinrar om att invändningsenheten biföll klagandens invändning utan att pröva frågan om innehav av det äldre varumärket. För övrigt kan det konstateras att invändningsenhetens beslut var ett gynnande beslut för klaganden, varför denne inte överklagade beslutet. Det är visserligen så som EUIPO angav vid förhandlingen, att varumärkessökandena – i sitt överklagande till överklagandenämnden av invändningsenhetens beslut – bestritt att klaganden var innehavare av det äldre varumärket. Även om det är riktigt att klaganden – i sin svarsskrivelse till överklagandenämnden – inte åberopat regel 15 i förordning nr 2868/95, så har han emellertid inte uteslutit att det äldre varumärket kan ha flera innehavare. Han angav att i avsaknad av uttryckligt beslut i frågan om ”samägande till varumärket” så hade två musikgrupper bildats parallellt, och att båda framställde rättighetsanspråk avseende kännetecknet QUILAPAYÚN. Mot denna bakgrund kan EUIPO inte vinna framgång med argumentet att samäganderättsfrågan åberopats för första gången vid tribunalen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 april 2017, Nanu-Nanu Joachim Hoepp/EUIPO – Fink (NANA FINK),
T‑39/16
,
EU:T:2017:263
, punkterna
och
).
Således ska överklagandet bifallas på den enda grunden och det överklagade beslutet ska ogiltigförklaras. Vad vidare gäller klagandens yrkande att tribunalen ska avslå ansökan om registrering av det sökta varumärket för varor och tjänster i klasserna 9 och 41, erinrar tribunalen om följande. Tribunalens behörighet att ändra beslut enligt artikel 65.3 i förordning nr 207/2009 (nu artikel 72.3 i förordning 2017/1001) innebär inte att tribunalen får ta ställning i frågor som ännu inte varit föremål för överklagandenämndens bedömning. Tribunalens behörighet att ändra beslut ska således i princip endast avse de fall där den – efter att ha prövat överklagandenämndens bedömning – på grundval av fastlagda rättsliga och faktiska omständigheter kan bestämma det beslut som överklagandenämnden var skyldig att fatta (dom av den 5 juli 2011, Edwin/harmoniseringskontoret,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, punkt
). Tribunalen finner i detta avseende att överklagandenämnden fattade det överklagade beslutet endast med stöd av att klaganden inte hade styrkt att han var exklusiv innehavare av det äldre varumärket, utan att därvid pröva om det inte räckte att han var samägare till märket. Mot denna bakgrund ankommer det inte på tribunalen att i förevarande mål pröva de argument som framförts i frågan om klaganden förvärvat rättigheter till det äldre icke-registrerade varumärket. Klagandens yrkande om att tribunalen ska ändra det överklagade beslutet med stöd av nämnda argument, ska således ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i tribunalens rättegångsregler ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Klaganden, som har vunnit målet, har emellertid inte framställt något yrkande i rättegångskostnadsfrågan.
Vardera parten ska därför bära sina rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (fjärde avdelningen)
följande:

1)
Det beslut som meddelades av andra överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) den 13 mars 2015 (ärende R 354/2014-2), ogiltigförklaras.

2)
Övriga yrkanden som framställts i överklagandet ogillas.

3)
Vardera parten ska bära sina rättegångskostnader.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 11 december 2017.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.
(
)	Förteckningen över motparterna i förfarandet vid EUIPO:s överklagandenämnd har endast bilagts den version som delgetts parterna.